GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ימימה גולדברג: את זה צריך מאוד להדגיש כי זה צורך קריטי וצריך לספק לוועדה את כל החומר שיש.
ימימה גולדברג: דבר נוסף, אבחון בגיל מסוים לא תמיד תקף לעוד שנה-שנתיים כי הילד משתנה, זה דינמי מאוד במיוחד בגילים האלה.
ימימה גולדברג: לא להגיד שהיה לו אבחון בגיל כזה וזה מספיק לגיל אחר.
רן כהן: האבחון צריך להיות עדכני.
רן כהן: אני מסכים לחלוטין.
רן כהן: עורך-דין שפירא ממשרד המשפטים, בבקשה.
קובי שפירא: המוקד הוא העניין המשפטי.
קובי שפירא: אמנם לא אהבת שמשרד הבריאות שלח את המשפטן- -
רן כהן: לו אני הייתי שר באחד משני המשרדים האלה זה לא היה מגיע אליכם אפילו מ- 90 קילומטר.
רן כהן: זה היה נפתר אצלי במשרד.
רן כהן: זה בסך-הכול מיליון שקל, זאת בדיחה.
רן כהן: זאת בדיחה של כסף על-יד מצוקה נוראה של ילדים.
לאה שקד: זה לא רק מיליון שקל, הדבר הרבה יותר עמוק.
רן כהן: מה יותר עמוק?
רן כהן: זה עמוק בדיוק כמו מיליון שקל, והאגו של המשרדים לא להעביר זה לזה.
לאה שקד: גם בשנה שהתחייבנו לתת את זה בשנה אחת בלבד שמנו את המיליון שקל, ומשרד הבריאות ומשרד האוצר שהיו צריכים לשים את המיליון הנוסף לא שמו.
רן כהן: אני לא אמרתי "פקידי משרד החינוך", אני אומר "פקידי המשרדים".
רן כהן: תמיד כמה פקידים מתפרנסים בזה שמעבירים למשרד אחר.
רן כהן: עורך-דין שפירא, בבקשה.
קובי שפירא: לפי חוק חינוך מיוחד ועדת ההשמה רשאית לקבל כל חומר רלוונטי לעבודתה.
קובי שפירא: לכן כפי שהעלתה הפסיכולוגית הארצית של משרד הבריאות, כל החומר צריך להגיע לוועדת ההשמה.
קובי שפירא: זאת לא הבעיה שעומדת בפנינו.
קובי שפירא: אני מקווה שהחומר מגיע, והוא צריך להגיע לשם.
קובי שפירא: ועדת ההשמה רואה חומר, והיא מרגישה שהוא לא מספק אותה, חסר לה משהו.
קובי שפירא: ודאי שהיא רשאית לקבל חומר קיים, זה סמכותה, חייבים לתת לה את זה.
קובי שפירא: העניין הוא שהיא מרגישה שהיא צריכה לעשות עוד אבחון שלא נעשה.
קובי שפירא: אם החומר נמצא הוא צריך להגיע אליה, אבל החומר לא נמצא, לא עשו אותו-
רן כהן: ההליך מאוד בהיר: אם החומר נמצא מגיע לה לקבל אותו, ואם הוא לא נמצא מגיע לה לדרוש אותו.
קובי שפירא: מגיע לה חומר מהמכון להתפתחות הילד, אבל היא מרגישה שלצורך הכרעה בהשמת הילד היא רוצה אבחון נוסף שלא קיים לפניה.
קובי שפירא: על-פי החוק, היא איננה רשאית לצוות על המכון להתפתחות הילד לעשות לו אבחון בגלל הצורך שלה בכך לצורכי ההשמה.
קובי שפירא: וכל זה למה?
קובי שפירא: המכון להתפתחות הילד עובד משיקולים רפואיים-בריאותיים.
קובי שפירא: הוא צריך לשקול מה לעשות כדי לטפל בילד מבחינה רפואית.
קובי שפירא: יכול להיות שהמכון להתפתחות הילד אומר שהוא לא זקוק לשום אבחון לצורך העניין הרפואי.
קובי שפירא: הוועדה עצמה מרגישה שהיא צריכה אבחון כדי להחליט לאן לשלוח את הילד מבחינה חינוכית.
קובי שפירא: זהו ה- Catch שאנחנו נמצאים בו; היא איננה רשאית לבקש מהמכון לעשות את האבחון.
רן כהן: בעיקר לא בהיר.
קובי שפירא: זאת הייתה הבעיה שאני עמדתי בפניה וניסיתי לצמצם את הפער הזה במציאות החוקית.
קובי שפירא: לכן אמרתי שאם חסר לוועדת ההשמה אבחון היא תשלח את החומר למכון להתפתחות הילד ותגיד לו לשקול לערוך אבחון נוסף.
קובי שפירא: היא איננה רשאית לצוות על המכון- -
שרי מוזס: אנחנו לא נעשה את זה.
קובי שפירא: אולי כאשר היא תשלח את החומר שוב למכון להתפתחות הילד המכון ישקול לעשות את האבחון הזה גם מבחינה רפואית, ואז יצטלבו האינטרסים: הם יעשו את האבחון בגלל האינטרסים שלהם, וועדת ההשמה רק תרוויח.
שרי מוזס: זה שוב טשטוש של הבעיה.
רן כהן: הוועדה לא תמצא לנכון לעשות אבחון חדש אם אין לה מישהו שיממן אותו.
רן כהן: גם אם היא חושבת שהילד זקוק לאבחון הזה היא צריכה לשאול מי משלם לה את זה.
לאה שקד: חבר הכנסת רן כהן, רוב הילדים האלה – לפחות 90% מהם – המכון מכיר אותם.
לאה שקד: היא נתנה דוגמה לכך שהיא המליצה לשלוח את הילד לוועדת ההשמה- -
עופרה דיאמנט: הרופאה המליצה, אני לא מכירה את הילד.
לאה שקד: הרופאה היא חלק מהמכון להתפתחות הילד.
לאה שקד: אני לא עושה את ההבחנה בין הפונקציות- -
קריאות: אבל זאת הטעות שלך.
לאה שקד: אם המכון להתפתחות הילד או מישהו מטעמו המליץ להעביר את הילד להשמה הוא קיבל את ההמלצה הזאת על-פי שיקולים רפואיים גרידא - -
שרי מוזס: אבל אין המלצה בחומר הרפואי.
שרי מוזס: החומר הרפואי מתאר את המצב של הילד.
לאה שקד: כשזה מגיע לוועדת ההשמה ברוב המקרים המכון להתפתחות הילד – הרופא, הפסיכולוג או קלינאית התקשורת או כולם יחד – מעבירים חומר מספק ברוב המקרים.
לאה שקד: אנחנו לא רצינו להגיע למצב, אפילו לא של ילד בודד – ולא משנה אם הוא עשיר או עני – שנשלח לאבחון פרטי.
לאה שקד: אנחנו נבדוק את המקרים האלה מתי זה לא שיקול רפואי או רק שיקול חינוכי.
לאה שקד: את אלה אנחנו רוצים למפות.
לאה שקד: לכן זה לא כל אלף הילדים.
רן כהן: עם כל הכבוד, אני איש ציבור ואת עובדת ציבור, אבל שנינו לא אנשי ועדת ההשמה.
רן כהן: אם ועדת ההשמה חושבת שכדי שהיא תוכל להחליט איפה לשים ילד היא זקוקה לעוד אבחון היא תפנה למי שמכיר את הילד הזה ויכול לעשות לה עוד אבחון ולתת לה אותו.
רן כהן: זה מה שצריך להיות.
רן כהן: הבעיה הכי גדולה היא שאם היא תפנה לצוות של "מכבי" או של כללית או של בית-חולים ממשלתי שיש בו מכון לאבחון התפתחותי הוא יגיד שהוא מוכן לתת אבחנה, אבל ישאל מי משלם לו.
לאה שקד: אבל ברוב המקרים האינפורמציה הזאת קיימת.
שרי מוזס: לא נכון, לאה.
לאה שקד: לא אמרתי את זה.
שרי מוזס: היא אומרת שהיא לא רוצה לקנות את זה מאתנו.
שרי מוזס: צריך להחליט.
קובי שפירא: אני מריח פה ויכוח תקציבי במהותו.
רן כהן: תאמין לי קובי, כל הוויכוח על השולחן הזה הוא על כסף וקצת על אגו משרדי.
ליאורה ברק: אבל אנחנו ביקשנו את הדיון הזה בגלל טובת הילד.
רן כהן: זה ברור.
רן כהן: אבל הילד ומשפחתו הם הקורבן.
קובי שפירא: אני לא מנסה לטשטש.
קובי שפירא: אני מבין שכאשר אני אומר את הדברים נראה כאילו העיקר חסר מן הספר, אבל אני אגיע אליו.
קובי שפירא: הגענו להבנה יפה בהסכמתו של פרופ' אור-נוי, שאם כבר המכון להתפתחות הילד עושה אבחון ייעשו מרב המאמצים שהאבחון הזה ייעשה במועד שיהיה רלוונטי גם לוועדת ההשמה- -
קריאות: הוא לא יכול לנהל אותנו- -
נתן סמוך: שרי, לא אמרו שהוא מנהל אתכם, ואנחנו לא קיבלנו התחייבויות בשמכם וגם הקפדנו לא לעשות את זה.
נתן סמוך: אמרנו שמשרד החינוך יפנה, ואם יש צורך לצרכים רפואיים נשתמש בשירותי התיווך שלנו כדי לנסות לסייע שזה ייעשה בלוחות הזמנים האלה.
קובי שפירא: אני קצת נדהם מההתקוממות שלך- -
שרי מוזס: יש לנו 8 חודשי המתנה נוספים לילדים עם בעיות אמיתיות.
קובי שפירא: לא כתבנו שנכפה עליכם, אלא שייעשו מרב המאמצים.
קובי שפירא: אם לך חשוב טובת הילד, מה מפריע לך שייעשו מרב המאמצים שזה יצליח?
קריאה: אבל זאת לא המציאות בשטח.
שרי מוזס: אבל יש 8 חודשי המתנה- -
שלמה קרפ: הוא מבקש להיות נחמד במקום שזה יהיה חוק.
קובי שפירא: אי-אפשר לרבע את המעגל.
קובי שפירא: יש פה פער שאנחנו לא יכולים לסגור עד הסוף.
קובי שפירא: כאשר ועדת ההשמה מעונינת באבחון, והמכון להתפתחות הילד הגיע למסקנה שמבחינה רפואית היא מיצתה את העניין ולא זקוקה כעת לאבחון נוסף – זה פער שאני לא יכול לגשר עליו.
שרי מוזס: זה מה שהיה.
שרי מוזס: ב- 2003 זאת הייתה ההחלטה.
קובי שפירא: ניכנס לראש של משרד החינוך, מה התקציבן שלו יכול להגיד לעצמו.
קובי שפירא: ברגע שאני משחרר את החבל הקטן הזה ואומר שאני אקח על עצמי את האבחונים הללו, החשש שלו מיד הוא שמטעם המכונים להתפתחות הילד כל האבחונים הללו יופלו על משרד החינוך.
רן כהן: לי לא אכפת ממשרד החינוך וממשרד הבריאות, אכפת לי מהילד, וברור לחלוטין שהאבחון הזה נעשה לטובת החינוך של הילד וההשמה שלו במערכת החינוכית המתאימה.
רן כהן: מאחר שהאבחון הזה מיועד לשים אותו במקום הנכון מבחינה חינוכית, משרד החינוך הוא שצריך לקבל את האבחון הנכון כדי שההשמה תהיה נכונה.
רן כהן: אגב, ועדות ההשמה הן במסגרת חוק במשרד החינוך, לא במשרד הבריאות.
קובי שפירא: בזה אתה צודק לחלוטין, אבל יש תוספת קטנה.
קובי שפירא: חוק חינוך מיוחד לא העניק סמכות או לוועדת ההשמה, והיא לא קיבלה תקציב לעשות אבחונים מטעמם.
קובי שפירא: על-פי החוק שהקריאה יבינה, היא מבקשת את החומר הקיים.
קובי שפירא: על-פי החוק הנוכחי, ועדת ההשמה דנה לפי חומר שמוגש בפניה, היא לא יוזמת כעת אבחונים, אין לה גם כלים ותקציבים לאבחונים מטעמה.
רן כהן: אבל היא יכולה לבקש אבחון.
קובי שפירא: היא יכולה לבקש.
קובי שפירא: אחרי שהיא מבקשת היא אומרת למכונים להתפתחות הילד שהיא לא חושבת שצריך לעשות עוד אבחונים, כי אין להם סמכות לצוות עליה.
קובי שפירא: היא אומרת: "זה החומר, קחו אותו, תרצו – תאכלו, לא תרצו – לא תאכלו.
קובי שפירא: זה מה שיש לה, אין לה משהו אחר".
רן כהן: וגם אין להם יכולת מימון.
רן כהן: זאת הבעיה.
קובי שפירא: אם אנחנו הולכים לפתור את זה עד הסוף- -
רן כהן: צריך שינוי בחוק.
קובי שפירא: נכון, זאת הנקודה.
קובי שפירא: לאה מצדיקה את זה.
קובי שפירא: החשש של משרד החינוך הוא שברגע שתיתן לוועדת ההשמה כלים מסוימים, סמכויות או תקציבים ליצור את האבחונים האלה, לאט-לאט תהיה הסטה של כל האבחונים מהמכונים להתפתחות הילד לכיוון ועדות ההשמה, ומשרד החינוך לא רוצה לשאת באופן טבעי בכל האבחונים.
רן כהן: לאה אחרונה, ואני אסכם את הישיבה.
לאה שקד: בחוק ביטוח בריאות ממלכתי תחת "שירותים התפתחותיים" נאמר: "אבחון וטיפול בידי צוות רב-מקצועי בילדים עד גיל 9 שנים.
לאה שקד: צוות רב מקצועי כולל רופא מומחה, פסיכולוג, פיזיותרפיסט, עובד סוציאלי וכולי.
רן כהן: אם אני לא טועה זה גם נכון וגם פועל כי ילדים גם בתוך מערכת החינוך מקבלים את הטיפולים הבריאותיים עד גיל 9.
רן כהן: לא תמיד מקבלים כי לא תמיד יש כסף, אבל זה סיפור אחר.
לאה שקד: החוק הסביר את זה.
לאה שקד: למה הוויכוח מתחיל דווקא מגיל 3?
לאה שקד: כי המכון להתפתחות הילד הוא הראשון שפוגש את הילד שהמערכת החינוכית לא יודעת עליו.
לאה שקד: אנחנו יודעים לומר – ואין ויכוח – כאלף ילדים בגילאים האלה עם צרכים התפתחותיים שגם עשויים להיות בדיון בוועדת ההשמה.
לאה שקד: השאלה היא האם מתוך 800 או 1000 תלמידים חלק מהמכונים להתפתחות הילד שפגשו את הילדים בצומת הראשון היו אמורים לעשות גם את האבחון הפסיכולוגי, או שהמכון להתפתחות הילד מחכה שהילד יגיע לגיל השמה; והרבה פעמים הוא גם ממליץ בפנינו לשלוח את הילד לחינוך מיוחד, והוא שולח רק חלק מהאבחון.
לאה שקד: זה הוויכוח.
רן כהן: אני יכול להגיד לך ביושר את האבחנה שלי?
רן כהן: לדעתי, לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי, הילד זכאי לכל האבחונים לצורכי טיפול בילד עד גיל 9, ומשרד הבריאות חייב לממן את כל האבחונים.
רן כהן: צריך להבדיל בין אבחון לצורך השמה חינוכית לבין אבחון לצורך טיפול.
רן כהן: זה בעצם ההבדל.
לאה שקד: נאמר פה שאנחנו לא מייצרים אבחון חדש, זה אותו אבחון - -
רן כהן: על זה מדברים שעתיים.
לאה שקד: אם מתוך 800- 1000 ילדים 200 צריכים דבר נוסף, זה מה שרצינו למפות, אלא שהקופות אומרות לנו לממן את כל ה- 1000.
קריאה: מה פתאום, מעולם לא.
רן כהן: למרות האווירה המתוחה כביכול אני רוצה להודות לכולכם על התרומה.
רן כהן: אני מודה לך, קובי, שהבהרת הבהרות נוספות למה שכתוב במכתב, ומודה לך על המאמצים כי זה לא בגין משרדך.
רן כהן: אנחנו כוועדה נעמוד על-כך שכל ילד שוועדת ההשמה מבקשת אבחון עדכני לגבי מצבו לצורך השמה יקבל את האבחון הזה.
רן כהן: לא אגב מה שהיה באבחונים הקודמים שלו.
רן כהן: דבר שני, ההשמה הנדרשת היא במערכת החינוכית.
רן כהן: לכן משרד החינוך הוא שחייב לספק אותה ולדאוג לה וגם לממן אותה אם צריך.
רן כהן: אסור לברוח מהכרעה בעניין הזה.
רן כהן: אפשר היה כמובן, להחליט החלטה הפוכה אם היינו רואים בזה עניין בריאותי.
רן כהן: אני מודה, אם הייתי רואה בזה עניין בריאותי הייתי אומר שמשרד הבריאות צריך לממן.
רן כהן: ההבחנה היא לצורכי חינוך, ולכן משרד החינוך אחראי על העניין הזה.
רן כהן: בעניין הזה אני מתכוון לפנות לשרת החינוך ולתבוע חד-קטגורית שמאחר שמדובר בדחיפות לקראת שנת הלימודים הקרובה, שמשרד החינוך יממן את האבחונים לצורכי ועדות ההשמה מיד ללא כל שיהוי.
רן כהן: דבר שלישי, הייתי שמח שהמועצה לשלום הילד יעזרו לי בעניין הזה – נדמה לי שבכל זאת לצורכי האבחון לצורך השמה, נכון יותר שזה ייעשה בידי הפסיכולוגים ההתפתחותיים כיוון שהם אלה שבאים עם הילד הזה מגיל קודם, ואמרה חנה בצדק שהפסיכולוגים של משרד החינוך עושים את זה מגיל 5.
רן כהן: מגיל 5 שילוו את הילד הזה עד שהוא יהיה בריא ושלם ויסיים את מערכת החינוך.
רן כהן: אבל נדמה לי שהאבחון צריך להיעשות בידי הפסיכולוגים ההתפתחותיים.
רן כהן: בעניין הזה חייבים לכבד את הילד בכך שהפסיכולוגים ההתפתחותיים הם אלה שמכירים אותו טוב יותר מאשר כל קבוצה אחרת.
רן כהן: מאחר שבמקום שבו האסונות האלה קורים הם המקומות שהחוק אינו בהיר, אני מתכוון להתערב ולשנות את החוק בעניין הזה כדי לתבוע שהנושא הזה נמצא בתחום החלטתו של משרד החינוך, על-פי חוק חינוך חובה, ואני מבקש מקובי אם תוכל לעזור לי בעניין הזה.
לאה שקד: אם זה יהיה במסגרת החינוכית אי-אפשר להפנות אותה לחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
רן כהן: אם משרד המשפטים יהיה מוכן לעזור לי ובעזרת הייעוץ המשפטי של הכנסת והמועצה לשלום הילד אני מתכוון לפעול.
רן כהן: אני אודה לכם אם תביאו לי תיקון לחוק, ואני אגיש אותו בשם הוועדה, ואנחנו נעלה אותו למליאת הכנסת כדי שבשנים הבאות לא יהיו עוד ישיבות כאלה.
רן כהן: שלום לכולם, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.
רן כהן: אני מקבל בברכה את ראש עיריית חולון שנמצא איתנו כאן, ואת מוטקה נתנזון שממונה על הנושא הזה.
רן כהן: הנושא הוא לא חולון, שיהיה ברור, נכון שזה היה הטריגר, המאיץ לדיון, אבל זה לא הנושא.
רן כהן: הנושא הוא לא האסון שקרה אתמול, אני מקווה שייגמר בלא אסון.
רן כהן: אבל זה התחיל באסון בבריכת השחייה בקאנטרי קלאב ברמת גן שם נפגעו למעלה מ-30 ילדים מפגיעת כלור.
רן כהן: היום אנחנו רוצים לקיים דיון רציני על מחירי הכניסה לבריכות השחייה עבור הילדים.
רן כהן: אנחנו נמצאים בעונת הקיץ, החופש הגדול, ילדים בישראל באופן הטבעי ביותר רוצים לשחות בבריכה, לבלות את הקיץ כיאות, כמו שילד ישראלי אוהב לבלות.
רן כהן: העניין של המחירים, והעניין של הפיקוח גם בעקבות פרשת הכלור מאתמול, הופכים להיות בעצם לסוגייה חשובה וראוייה לטיפול בוועדה לזכויות הילד כאן בכנסת.
רן כהן: רבותי, מהנתונים שהכין אגף המידע בכנסת, עולה שאין ממצאים מספיק מפורטים.
רן כהן: אבל מהנתונים שהשיגו עולה שמחיר כניסה ממוצע לילדים השנה הוא קצת יותר מ-47 שקלים, לעומת מחיר ממוצע בשנה שעברה של 42 שקלים.
רן כהן: כלומר כאן כבר היתה העלאה של למעלה מ-10%, למרות שהשכר במדינה לא עלה ב-10%.
רן כהן: ודאי שאם הם עלו, זה היה בשיעור מאוד זעיר, אולי אפילו גם ירדו.
רן כהן: לא זו בלבד, אלא שאנחנו מוצאים שבירושלים למשל, אם ניקח פרטים, בבריכת המתנ"ס בגילה - 30 שקלים, בבריכת המתנ"ס נוה יעקב – 25 שקלים, בתל-אביב בקאנטרי ל' – 45 שקלים, בבריכת השחייה ברמת אביב בתל אביב – 37 שקלים, בבריכות עירוניות בתל-אביב, בדני, מרכז ברבור, ונווה גולן – 25 שקלים.
רן כהן: שבת – 28 שקלים.
רן כהן: בראשון לציון – 22 שקלים.
רן כהן: אני חייב לומר שאלה מחירים איכשהו סבירים.
רן כהן: אני מקווה שהרבה מאוד ילדים יוכלו להגיע לבריכות ולהנות בהם במחירים האלה.
רן כהן: בחדרה בבריכה העירונית – 35 שקלים, אני לא מבין למה, איזו סיבה יש בעולם שהמחיר הוא כזה.
רן כהן: באשדוד בבריכה העירונית חרצית – 18 שקלים בימי חול, סגורה בשבתות וזה דווקא חבל.
רן כהן: אלה הנתונים שהצלחנו לאסוף בכנסת.
רן כהן: אנחנו רוצים לקיים דיון בנושא הזה.
רן כהן: הייתי מודה מאוד לנערים מ"קו הזינוק", שנמצאים איתנו כאן, דווקא הייתי פותח בכם למרות שאתם על תקן אורחים, אם מישהו או מישהי מכם מוכנים לומר לנו - קצת רושם שלכם, לא רק על המחירים, אלא גם על התנאים, על הנגישות, או איך זה נראה בעיני ילדים יותר צעירים מכם.
רון –  תלמיד: אני מבית הספר "אליאנס" בתל אביב.
רון –  תלמיד: אני גר באזור של רמת אביב.
רון –  תלמיד: המחיר של הבריכה ברמת אביב הוא לא כזה, הוא יותר גבוה, עד 50 שקלים.
רן כהן: זה הרבה יותר יקר.
רון - תלמיד: גם מבחינה אישית התנאים שמקבלים שם, אין בכלל טעם ללכת לשם.
רון - תלמיד: הבריכה לא נקייה, יש שם ג'וקים בריצפה.
רון - תלמיד: אישית אני אוהב ללכת לבריכות בקיץ.
רן כהן: מה שאתה אומר, שאין דיווח אמיתי על המחירים.
רן כהן: כי מה שדיווחו לכנסת זה כנראה לא אמיתי.
רן כהן: הדבר השני, זה גם תלוי בתנאים שהבריכה מספקת.
רן כהן: אתה אומר שלפחות ב"אליאנס" ברמת אביב זה לא מספק.
מוטי – תלמיד: אני מאור יהודה, עבדתי כמציל.
מוטי – תלמיד: אני יכול לומר שהתנאים אצלנו הם בסדר גמור.
מוטי – תלמיד: השנה העלו את המחירים מ-25 ל-35 שקלים.
רן כהן: עלייה ב-40%.
מוטי – תלמיד: באור יהודה יש הרבה ילדים, ולהם אין מה לעשות.
מוטי – תלמיד: אין להם לאן ללכת.
רן כהן: זה אפילו הרבה יותר רחוק מהים.
מוטי – תלמיד: למשל אישה עם שלושה ילדים.
מוטי – תלמיד: רק המחיר עולה 35 שקלים לילד אחד.
מוטי – תלמיד: גם האמא צריכה לשלם על עצמה, שלא נדבר על האוכל שהיא צריכה לקנות, ארטיקים, שתייה.
מוטי – תלמיד: אני הולך עם החברים לבריכה בחולון.
מוטי – תלמיד: עבדנו, ואנחנו עובדים כדי להוציא את הכסף הזה.
רן כהן: כמה זה עולה שם בחולון?
מוטי – תלמיד: זה עולה 80 שקלים.
רן כהן: מה שמעניין שאתה בורח מה-35 שקלים ל-80 שקלים.
מוטי – תלמיד: בחולון יש דברים שבאור יהודה אין.
מוטי – תלמיד: אין לנו מתקנים, יש לנו מגלשה אחת, בריכה אחת.
מוטי – תלמיד: פתוח מהבוקר עד שעה שתיים.
מוטי – תלמיד: אם אני רוצה לצאת לבלות עם חברים זה בחולון.
מוטי – תלמיד: אני רק יודע דבר אחד ש-72 או 80 שקלים זה לא משנה בהרבה, זה ממש יקר.
רן כהן: קודם תיארת בצדק שלשלם 35 שקלים לאמא ושלושה ילדים זה 140 שקלים רק כניסה, ועוד ארטיק, ועוד אוכל וכו', זה סיפור של 200 שקלים רק על הבריכה.
רן כהן: לפני חשמל מים וכלכלה.
רן כהן: אבל עכשיו אתה אומר לי שאתה הולך ב-80 שקלים שזה יותר מפי שניים, אז איך אתה מסביר את זה?
מוטי – תלמיד: בגלל זה אני אומר, שאין לנו מה לעשות.
מוטי – תלמיד: אלו מקומות שממש אני אוהב ללכת.
מוטי – תלמיד: ואם אני צריך לשלם 80, אני אוסף את הכסף, בהחלט אני הולך עם חברים למרות שזה יקר.
מוטי – תלמיד: לא משקיעים באור יהודה כמו שמשקיעים בימית 2000.
מוטי – תלמיד: התנאים בימית 2000 ממש טובים, יש שם מגלשות והמון דברים, נכון שזה באמת יקר.
מוטי – תלמיד: אנשים מחולון שילמו ועכשיו זה פרטי.
מוטי – תלמיד: אני לא יודע מה אתם חושבים, אני חושב ש-72 שקלים או 80 שקלים זה ממש לא משנה, זה יקר.
מוטי – תלמיד: המצב פה קשה במדינה, לאנשים אין כסף.
מוטי – תלמיד: אין לאן ללכת לילדים, ים, בריכה, זה מה שילדים אוהבים.
עדי – תלמידה: אני מ"צלקין".
עדי – תלמידה: לא הוגן שקובעים את המחירים של הכניסה לפי המיקום של הבריכה.
עדי – תלמידה: יש ילדים שגרים באזורים שלא מרוצים מהבריכה שיש לידם, הם היו רוצים להיכנס לבריכה כמו ברמת אביב, או במקומות אחרים.
עדי – תלמידה: אז אולי אלה שברמת אביב באמת יכולים לשלם את המחיר הזה, אבל יש כאלה שלא.
עדי – תלמידה: אחר כך מתפלאים למה יש ילדים ברחובות, ולמה זה מידרדר לפשע ולסמים.
עדי – תלמידה: אני לא מאשימה את כל הבריכות, אבל זה בריכה וזה עוד דברים אחרים.
עדי – תלמידה: בקשר למה שמוטי אמר, אתה אומר בסדר, לא נורא זה שווה את המחיר, חוסכים ונכנסים לימית 2000.
עדי – תלמידה: זה שהם משקיעים בבריכה ובמים, עדיין זה לא מקנה לה את הזכות לקחת מחיר כל כך גבוה.
עדי – תלמידה: לא משנה כמה הם משקיעים, אני בטוחה שהם מרוויחים יפה מאוד.
עדי – תלמידה: זה לא מקנה להם את הזכות לקחת מחיר כל כך גבוה.
עדי – תלמידה: יש ילדים שלא יכולים לשלם את זה.
עדי – תלמידה: מה תגידו להם?
עדי – תלמידה: אל תיכנסו לבריכה, לכם לא מגיע, מה תגידו להם?
רן כהן: תודה רבה לך עדי.
רן כהן: הייתי רוצה לבקש משבת
רן כהן: אי לוי הממונה על פיקוח המחירים במשרד התעשייה והמסחר, אם אתה מוכן לומר לוועדה בבקשה, מה רמת הפיקוח שמתקיימת היום לגבי הבריכות.
רן כהן: כי מה שנמסר לנו בדיווח של מחלקת המחקר בכנסת, מפי אבירם כהן, דובר השלטון המקומי, וגם ממך שבתאי לוי, משרד התמ"ת, שאין פיקוח ואין מעקב על מחירי הכניסה לבריכות בישראל.
רן כהן: מה תוכל למסור לנו בבקשה מר לוי.
שבתאי לוי: אולי אפתח בזה, שמי כמו השר שלנו לשעבר יודע את מטרות החוק לפיקוח על מחירים ושירותים.
שבתאי לוי: מטרות החוק הן למנוע ריווחיות יתר מבעלי מונופולין, מי שהוכרז כבעל מונופולין.
שבתאי לוי: בכל מקום של שוק תחרותי, כמו שוק הבריכות, המשרד שלנו נוטה לא להתערב כדי לאפשר את הריווחיות המתאימה למי שמפעיל את הדברים, כדי לאפשר כניסה של יזמים חדשים לתוך התחומים האלה.
שבתאי לוי: במקרה הזה של בריכות שחייה, יש גם בעיה נוספת של עונתיות.
שבתאי לוי: רוב השנה אני מניח, מתוך היכרות כמו שכולם יודעים, שהבריכות לא כל כך מכסות את ההשקעות שיש להן בהפעלת הבריכות.
שבתאי לוי: בתקופה הזאת של הקיץ, שאוכלוסיית הילדים בעיקר נזקקת לבריכה, יש לחץ גדול מאוד.
שבתאי לוי: בכל שוק תחרותי המחירים נקבעים על פי מחירי היצע וביקוש.
שבתאי לוי: כמובן שהביקוש הוא גבוה יותר בתקופה הזאת, ולכן המחירים עולים בהתאם.
שבתאי לוי: אנחנו יכולים רק לקוות שייכנסו יותר ויותר יזמים לשוק הזה, אם באמת המחירים מאפשרים ריווחיות גבוהה.
רן כהן: כן, אבל נכון להיום מאחר וזה ענף לא מי יודע ריווחי, יזמים לא כל כך נכנסים, אז המחירים הם מחירים על פי מה שכל אחד קובע לעצמו באזור.
רן כהן: מי שיש לו אזור טוב כמו שעדי דיברה, בעצם הוא לוקח שם את המחיר שהוא רוצה מבלי שהוא מתחשב ברמת היכולת של הוריהם שיש הכנסה נמוכה לשלם את זה.
רן כהן: למעשה אין תחרות אמיתית בענף.
שבתאי לוי: אני לא מסכים איתך, אני מאמין שכן יש תחרות בענף.
שבתאי לוי: נכון שנדרשות השקעות גבוהות ורמת שירות גבוהה, אבל אם יווצר מצב שיהיו מחירים נמוכים, מה שיגרום לכניסה של יותר ויותר אנשים, כמובן מחיר נמוך מאפשר יותר ויותר כניסה של אנשים, ממילא הבריכה לא תוכל לפעול כמו שצריך, אז המחיר גם כן מהווה מעין וסת כזה – מחיר שיווי המשקל בין ביקוש להיצע שלא ייכנסו מעבר למה שהבריכה מסוגלת להכיל.
שבתאי לוי: אני מניח שאף אחד מכם לא היה רוצה להיות בבריכה שהיא עמוסה ומלאה עד בלי סוף, שאי אפשר בכלל להיכנס למים.
רן כהן: לא רוצים בריכות של מרק בשר.
שבתאי לוי: ודאי, אז המחיר הוא בעצם הוסת שקובע את מספר האנשים שייכנסו.
רן כהן: הייתי רוצה לבקש מהאורחים, אם מישהו יכול לתת לנו מושג האם מתקיימת באמת איזושהי תחרות בענף הזה, שיכולה להוביל להורדת מחירים כדי שילדי ישראל יוכלו להנות בבריכת שחייה בקיץ.
רן כהן: והדבר השני, אם יש איזושהי יכולת של פיקוח על מחירים שתגרום למצב שבו בריכת שחייה תהיה שווה לכל נפש של ילד.
ניסן זכריה: חבר מועצת עיריית חולון, תושב שכונת ג'סי כהן.
ניסן זכריה: אני מסכים עם הטענה של נציג המסחר והתעשייה.
ניסן זכריה: פניתי בזמנו לשר וביקשתי פיקוח על המחירים.
רן כהן: זה לא היה כשאני הייתי השר.
ניסן זכריה: לא אתה, אולמרט.
ניסן זכריה: הוא טען שאין צו פיקוח מחירים על בריכות שחייה.
ניסן זכריה: בחולון חשוב לציין, שימית 2000 בריזה ונחשונית, בריכות שמתוחזקות ומופעלות על ידי עיריית חולון באמצעות חברת בת, והן מתוחזקות ברמה מאוד גבוהה.
ניסן זכריה: הן מאוד אטרקטיביות, אני אישית מנוי בבריכה בבריזה, שהיא גם אחת מהבריכות העירוניות.
ניסן זכריה: הרמה שם מאוד גבוהה, וגם ההיצע והאפשרויות לילדים ולציבור הרבה יותר רחב מבריכות אחרות.
ניסן זכריה: לכן היא הפכה להיות בריכה אטרקטיבית, ואני חושב שזה לזכותו של הצוות שמנהל את המקום, וצריך להגיד את הדברים על דיוקם.
ניסן זכריה: מאחר והתאגיד הוא תאגיד עירוני, בעלי המניות זה עיריית חולון, קרי, התושבים הם הריבון.
ניסן זכריה: אני חושב שמן הראוי, כדי גם לשמור על עקרון הוסת, שלא תהיה התנפלות המונית בבריכות, אז לפחות לאותם תושבי המקום עצמו, אני חושב שיש איזושהי זכאות מינימלית למחיר קצת יותר מסובסד.
ניסן זכריה: מעבר לשיקולים הכלכליים, ומעבר לשיקולים האחרים לגבי הפעלת המערכות, אני חושב שזה צריך להיות הדבר הדומיננטי.
ניסן זכריה: אני מצטער שזה בכלל הגיע לדיון פה בוועדה, אני חושב שהנושא הזה היה צריך להיסגר בבית בחולון עצמה, על פי צרכים, לעשות מבחן הצרכים, וגם לפי רצון הציבור.
ניסן זכריה: הציבור בהחלט הוא הריבון של הבריכות, נבחר בחולון ראש עיר בבחירות דמוקרטיות, נבחרה מועצת עירייה שהיא בעצם מייצגת את הציבור, כולם הלכו להליך בחירות דמוקרטי.
ניסן זכריה: אני חושב שהנושא הזה היה צריך להיות מוכרע בתוך העיר חולון, שהעיר חולון היתה צריכה להגיד, אנחנו עיר הילדים, ואנחנו רוצים שבחולון ילד תושב העיר לפחות, לא מאור-יהודה, למרות שגם אותו הייתי רוצה שייכנס לבריכה במחיר מוזל, אבל לפחות תושב חולון, תהיה לו האפשרות לקבל את הפריבלגיה המינימלית.
ניסן זכריה: ערן, אתה חייב להבין שאין פה טרוניה אישית.
ניסן זכריה: יש הרבה מאוד ילדים בחולון, אני אומר בצער רב, שלא יכולים להיכנס לבריכה והם רואים את זה רק דרך הפרסומים בעיתונים, בגלל שהמחיר גבוהה.
רן כהן: תרשה לי, מה שהבנתי מבירור ראשוני, לא באתי להחליף את העיר.
רן כהן: בתור יושב ראש הוועדה לזכויות הילד, חשבנו בוועדה שכאשר עולה תופעה כזאת שבה הילדים צריכים לשלם 65 שקלים כדי להיכנס לבריכה, שהדבר הזה ראוי לבדיקה ולבירור בכל הארץ.
רן כהן: לכן הדיון הוא על כל הארץ, לא על חולון.
רן כהן: אני מודה לראש העיר ולראשי צוותו שבאו לכאן, אבל חשבתי שזה נכון שהדבר הזה יידון כאן כדי שנראה מה התמונה שכל ילד בישראל יוכל לזכות בבריכה.
רן כהן: אגב, אני גם לא נכנס לעימותים פנימיים בעניין הזה.
רן כהן: חשבנו ש-65 שקלים לילד, להיכנס לבריכת שחייה בקיץ זה סכום עתק בעיניי.
רן כהן: אם אמא ושלושה ילדים כפול 65 שקלים, הרי זה כבר סכום ש-90% מהמשפחות בישראל לא יכולות לעמוד בו, ו-90% האלה גרות רובם הגדול בחולון.
רן כהן: מי שגר בסביון לא מגיע לחולון כדי להשתתף - - -
ניסן זכריה: אולי הוא מגיע.
רן כהן: אולי הוא כן.
רן כהן: בסדר, אם הוא מגיע, אז שיהיה בכיף לחולון ושישלם גם 100 שקלים, זאת לא בעיה שלנו.
ניסן זכריה: חבר הכנסת רן, תחדד את הנקודה הבסיסית.
ניסן זכריה: בריכה פרטית, אתה לא יכול לכפות על הבן-אדם, זה עסק פרטי לכל דבר.
ניסן זכריה: בריכה עירונית בבעלות הציבור, אני חושב שבקטע הזה דווקא כן יש מלה לאספקט של המחיר.
ניסן זכריה: כלומר, עם כל הכבוד, עם כל ההבנה הכלכלית של המערכת שצריך לנהל בריכה ולתחזק אותה.
ניסן זכריה: דרך אגב, הבריכות האלה הן בריכות מינויים.
ניסן זכריה: בריכות מינויים מטבען ברגע שהם עוברים את סף המנוי, הן הופכות להיות מחזיקות את עצמן.
ניסן זכריה: כלומר, הכניסה של הילדים במחירים מוזלים לא יכולה לקבוע, היא יכולה לקבוע אולי רק בדבר אחד, כמנוי בבריכת בריזה למשל, אם אני בא יום אחד והבריכה מלאה בילדים שבאו מבחוץ, אז אולי זה יגרום לי קצת לאי-נוחות.
ניסן זכריה: אבל רוב המינויים בבריכות הם צרכני מתקני ספורט, חדרי כושר ודברים אחרים.
ניסן זכריה: הדבר האחרון שאני מבקש, שלפחות ברמה הציבורית, לא בחולון דרך אגב, עזוב את חולון, בכל הארץ.
ניסן זכריה: שיהיה פיקוח לפחות ברמה הציבורית על מוסדות ציבוריים ולא פרטיים.
רן כהן: להערכתך, אם היינו רוצים היום לצאת ולבקש את כל ראשי הערים בארץ לדאוג לזה שבריכה תהיה מצרך שווה לכל נפש.
רן כהן: איזה סדר גודל מחיר הוא סביר?
יעקב מרגי: קודם כל שתהיה בריכה.
רן כהן: זה ברור, מי שאין לו בריכה שיבנה.
ניסן זכריה: יש לי כרגע קייטנה בחולון, נרשמו 1,900 ילדים.
ניסן זכריה: בדקתי את הנתונים.
ניסן זכריה: הבן שלי רשום בקייטנה בג'סי כהן.
ניסן זכריה: אתה ביקרת ומכיר את המקום.
ניסן זכריה: לאן לוקחים את הקייטנים לאיזו בריכה?
ניסן זכריה: לנווה עופר בתל-אביב.
ניסן זכריה: צא ולמד.
ניסן זכריה: שנית, קח את עיריית ראשון לציון.
ניסן זכריה: יש לה בריכה מאוד יפה ברמת אליהו, תראה כמה גובים שם.
ניסן זכריה: חבר'ה זה עובדות, אני לא מספר סיפורים.
ניסן זכריה: הילד שלי היה אתמול בבריכה בנווה עופר.
רן כהן: כמה זה עולה שם?
ניסן זכריה: שם זה מחיר מוזל, יש נתונים.
ניסן זכריה: נתון שני, לגבי מחיר סביר – צריך לקחת מספר בריכות עירוניות ברחבי גוש דן, ברמת אליהו בתל אביב, לא משנה, לעשות שיקלול מהגבוה עד הנמוך ולמצוא דבר מאוזן באמצע.
ניסן זכריה: אני יודע שבעיריית חולון יש מבצעים ל-10 כניסות זה יותר זול, ויש במתנ"סים התעוררות למחירים יותר מוזלים.