GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אם חד הורית: תתנו את הכסף הזה למשפחה הביולוגית, תעזרו לשקם את המשפחות, לא לפרק אותן.
אם חד הורית: אני בפורום הארצי למשפחות חד הוריות כבר שש שנים ואני נתקלת בהמון מקרים כואבים, יום יום מתקשרים אליי אנשים שאין להם איך לאכול ומה לאכול, אני הולכת איתם לאולמות אירועים להביא להם אוכל.
אם חד הורית: לא יכול להיות שייקחו את המזונות של הילדים מההורים וההורים לא יוכלו לפרנס ולא להתחיל את שנת הלימודים.
אם חד הורית: הילד שלי מתחיל את שנת הלימודים ואין לו איך ללמוד, אין לו איך לקנות ספרים.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נעשה ישיבה מיוחדת ונזמין אותך, אבל לא בצורה כזאת.
מיכאל מלכיאור: זה נושא חשוב וכואב, אני מבין את הצעקה.
מיכאל מלכיאור: ח"כ טל, בבקשה.
דוד טל: אדוני היו"ר, אני נכנסתי לדיון הזה משום שראיתי אצל העוזר שלי שהדיון הזה מתקיים ביום בו הממשלה באה להיטיב עם בעלי הון כמו ערוץ 2 וערוץ 10, משהו כמו 400 מיליון שקל לערוץ 10 ו-40-50 מיליון שקל לערוץ 2, כשאנחנו מדברים כאן על מיליונים קטנים.
דוד טל: אני לא אומר שלא צריך לדון בנושאים האלה של ערוץ 2 וערוץ 10, אבל צריך להיות איזשהו סדר עדיפות לאומי, איזה צדק חלוקתי, לחלק את זה יותר טוב, את המשאב הזה שנקרא תדרים, ערוצים, זה שייך לאנשים האלה, זה לא שייך לאף אחד מבעלי ההון, זה שייך לאנשים הללו ולוקחים את הכסף של האנשים הללו ונותנים את זה לבעלי ההון, זו הבעיה החמורה שלנו.
דוד טל: אגב, שבוע שעבר הגשתי הצעת חוק שהונחה לפני ארבעה חודשים, עוד לפני שכל נושא החד הוריות עלה, הצעת חוק שדיברה בפשטות - וצר לי שהשר אורלב דחה את זה, אני מניח בגלל סיבות קואליציוניות או ממשלתיות - שאם חד הורית שתיכנס למעגל העבודה תוכל להמשיך לזכות בהבטחת הכנסה לפרק זמן של חצי שנה.
דוד טל: הרי זה עולה בקנה אחד גם עם החלטות מהתפיסה של אנשי האוצר, של להכניס אותן למעגל העבודה.
דוד טל: היום אני מתבשר בוועדת הכלכלה שקודם כל זה עולה 50 מיליון, לכן הם לא יכולים לאשר ולכן, לצערי, השר אורלב התנגד לזה וזה נפל, אבל היום בוועדת הכלכלה מביאים לנו אנשי האוצר לתקן את התכנית הכלכלית בכדי לתמרץ את המעסיקים.
דוד טל: חלק מאותם מעסיקים מייצרים מקומות עבודה, אבל חלק אחר מקבלים כבר 15 שנה 120 מיליארד שקל ומה הם עשו עם זה?
דוד טל: נוצרו יותר מקומות עבודה?
דוד טל: לא! פשוט בעלי ההון לקחו את הכספים הללו בסופו של יום הביתה, לחלק את הדיבידנדים האלה.
דוד טל: הדבר הזה צריך להיפסק, כשמדובר פה על מיליונים קטנים לעומת עשרות מיליונים או מאות מיליונים שמעבירים לבעלי ההון.
דוד טל: אני חושב שצריך לעשות צדק חלוקתי וצריך את החרפה הזאת למחוק.
מיכאל מלכיאור: זו ישיבה חשובה מאד.
מיכאל מלכיאור: אנו מארחים את מנכ"ל משרד הפנים, מרדכי מרדכי, שהגיע אלינו זו הפעם הראשונה לפחות בקדנציה הנוכחית.
מיכאל מלכיאור: ביקשנו ממך במיוחד להגיע, כי הנושא מאד נוגע למשרד הפנים ולשלטון המקומי.
מיכאל מלכיאור: זה חשוב מאד, כדי שנוכל להגיע לסיכומים שאתה תהיה שותף להם.
מיכאל מלכיאור: הגענו לדיון זה גם בעקבות כמה דיונים שהיו לנו בסוף יולי ובפגרה.
מיכאל מלכיאור: זה היה אצלי במשרד עם הרבה נציגים של משרד הרווחה במחוז הדרום ונציגי הרשויות המקומיות, בעקבות כנס שהתנהל בדרום על מצב החירום שיש להם לגבי הילדים בסיכון.
מיכאל מלכיאור: בדיון הזה ניגע בקשת רחבה מאד של נושאים ובעיות של הרווחה במדינת ישראל, ויחד עם זאת, גם כדי שנוכל להגיע לפתרונות, אני מבקש שנצטמצם לבעיה הספציפית שאנו עוסקים בה ולא נגלוש לכלל הנושאים שודאי ראויים לטיפול אבל לא נגיע גם למסקנות וסיכומים שנחוצים.
מיכאל מלכיאור: אתאר פחות או יותר את מה שהבנתי, ואחר כך נציגי מטה המאבק בדרום יגידו זאת בצורה יותר חריפה.
מיכאל מלכיאור: זו הפעם הראשונה בהסטוריה, אחרי הרבה בעיות שיש מדי שנה, שאנו נמצאים ממש בפני מצב קריסה במערכת הרווחה.
מיכאל מלכיאור: אחד ממרכיבי הקריסה העיקריים הוא אי-יכולת הרשויות לספק את חלקן בפתרונות: קודם כל, בפתרונות החוץ-ביתיים, וזה אומר שאנו מגיעים למצב של ממש הפרה של החוק, כי אלו ילדים שחייבים להוציאם מהבית על-פי חוק וצו בית-משפט או בגלל שהם מסכנים את הסביבה אבל בעיקר בגלל שהסביבה מסכנת אותם.
מיכאל מלכיאור: הדבר מגיע לידי כך שבהרבה מקומות - וישבנו עם חלק מהמקומות בישיבה אצלי - גם אם יכולים להקציב איזה שהוא סכום זה סכום הרבה יותר קטן מ-25% של הילדים שלגביהם אין מי שחולק שהם חייבים להיות בפתרונות חוץ-ביתיים.
מיכאל מלכיאור: כמובן, שהדבר משפיע גם בנושאים אחרים כמו: משפחות האומנה, הפתרונות בקהילה וכל דבר אחר שיש לגביו את אותו סידור של ה-25%.
מיכאל מלכיאור: חשבנו על מספר דרכים בהן אפשר לפתור זאת.
מיכאל מלכיאור: אנו צריכים לקחת בשיחה הזאת את ההנחה שאי-אפשר לסבול מצב כזה ושלא יכול להיות שבמדינת ישראל יש ילדים בסיכון שעל-פי צו בית-משפט המדינה חייבת למצוא להם פתרון והם לא יכולים בבית ועכשיו מחזירים אותם הביתה.
מיכאל מלכיאור: זה מצב שאי-אפשר לקבל ולסבול.
מיכאל מלכיאור: לכן, אנו חייבים להגיע לפתרון הבעיה הזאת.
מיכאל מלכיאור: זאת ההנחה של הדיון בכלל.
מיכאל מלכיאור: אנו יודעים שעיקר הבעיה בדרום, בגלל כמות המועצות החלשות יותר שנמצאות בקו עוני יותר גדול שם, אבל כמובן שזה לא רק בדרום.
מיכאל מלכיאור: אנו מדברים על אותו מצב ברחבי הארץ, והבעיה רק התמקדה בדרום כי היו שם אנשים שלקחו את הדבר בידיים, שאכפת להם ושלא היו מוכנים להשלים עם הגזירה הזאת.
מיכאל מלכיאור: עד כאן ההקדמה.
מיכאל מלכיאור: תחילה נשמע את מטה המאבק שנציגיו יציגו איך הם רואים זאת.
דני פריזדה: אני דני פריזדה.
דני פריזדה: ב-14 ביולי התכנסנו בכנס של מעל 250 נציגים - ראשי רשויות, מנהלי מחלקות, מנהלי לשכות, פקידי סעד, עובדים סוציאליים ורוב אלה הנוגעים בטיפול בילדים בסיכון ובסכנה בדרום - כדי, קודם כל, להשמיע את הקושי והמצוקה.
דני פריזדה: יצאתי מהכנס הזה נחרד, למרות שאני אישית ידעתי את הדברים, ואני עוסק כבר שנים בעבודה עם נוער וילדים בסיכון.
מיכאל מלכיאור: מה אתה עושה חוץ מלהיות במטה המאבק?
דני פריזדה: במסגרת עמותה שהקמנו לפני ארבע שנים, אני מנהל פנימיה לאוכלוסיה עם בעיות רגשיות ונפשיות קשות - לפי הגדרת משרד העבודה והרווחה: אוכלוסיות קצה.
דני פריזדה: האוכלוסיות שמגיעות אלינו הן אלה שאיפה שהוא נשרו מחיי היום-יום בחברה והגיעו לאשפוזים פסיכיאטריים והיה צריך להוציאם ממסגרת בתי-חולים ולהחזיר ולשדך אותם חזרה לחיים.
דני פריזדה: הכנס, המפגש, חשף כאב עצום, ולדעתי, מציאות עגומה ביותר גם למי שמכיר את התחום, ואני מתעסק בתחום הזה מעל 25 שנה.
דני פריזדה: המציאות היא כזאת, שהיום, כשאנו יושבים כאן, עשרות ומאות ילדים ייפלטו מחר ממסגרות הטיפוליות, ממסגרות התמך.
דני פריזדה: בעקבות הקריאה שהיתה בכנס, התגבשה קבוצה של נציגים שלמעשה מייצגים את כל הסקטורים העוסקים בנוער וילדים בסיכון ובסכנה בדרום והמטה הזה פועל ימים כלילות.
דני פריזדה: אף אחד מאיתנו עדיין לא יצא לחופשת הקיץ שלו, כי לנו חשוב שמחר, ב-1 בספטמבר, ייפלטו כמה שפחות בני-נוער לרחוב ויקבלו מענה.
דני פריזדה: לצערי הרב, זה אחד המפגשים הבודדים שהתקיים ברמה שאפשר לתת איזה שהוא מענה.
דני פריזדה: אני שמח על הפגישה.
דני פריזדה: אני קצת עצוב שזה מגיע קצת מאוחר.
דני פריזדה: אני מניח שחלק מהמכתבים לאותם ילדים ונערים בדרום - שהם מפסיקים להיות משובצים למסגרות טיפוליות - כבר בדרך.
דני פריזדה: אני יודע על עשרות רשויות שלא יכולות לעמוד בנטל של 25% להשמת ילדים במסגרות חוץ-ביתיות.
דני פריזדה: מטה הפעולה נקש על כל דלת אפשרית ופנה בטלפון ובפאקס לכל מי שרק ניתן, כדי לומר: אנו ערב קריסתה של מערכת גדולה מאד, מערכת הרווחה בדרום.
דני פריזדה: אני יודע מעדויות עובדים, החל מפקידי סעד ועד עובדי רווחה ברשויות, שיש להם קושי לענות לטלפונים וקריאות S.O.S מהשטח כי אין להם פתרון.
דני פריזדה: אני עד ומכיר ילדים שמחר ממש, ב-1 בספטמבר, ימצאו עצמם במקום מאד בעייתי.
דני פריזדה: אני, אישית, מכיר ילדה מדימונה שעד לרגע זה עדיין לא הוארכה שהייתה אצלנו במסגרת.
דני פריזדה: זו ילדה שהוצאה מהבית כי נאנסה ע"י האב והאח במשך שנים ואושפזה במצב קשה מאד בבית-חולים פסיכיאטרי.
דני פריזדה: להערכתי, מחר אני עשוי לשלוח אותה הביתה.
דני פריזדה: אני מכיר אישית עשרות מקרים כאלה, ויושבים פה אנשים שמטפלים ביום-יום ומכירים מאות.
דני פריזדה: המציאות הזאת בלתי נסבלת דווקא לאור הידיעה שיש אפשרות, ולהערכתי היא מעשית, להשאיר את המצב בדרום כפי שהיה בשנה הנוכחית, בשנה שחלפה.
דני פריזדה: איננו מבקשים להפוך את היוצרות, ואיננו נלחמים כרגע על שיפור מצב בני-הנוער והילדים בסיכון בדרום.
דני פריזדה: אנו מבקשים להשאיר את המצב כמו שהוא היה לפני שנה, שהוא גם כך רע והוא אפילו רע מאד.
דני פריזדה: ישבו אנשים, חלקם ממשרד העבודה והרווחה וחלקם אנשים מהשטח שמכירים את התחום, ועשו איזה שהוא תחשיב ראשוני שבאמצעות סיוע יחסית קל ניתן לשמר את המצב כמו שהוא לפחות לעוד שנה עד שיתבהר המצב.
דני פריזדה: כמי שעוסק בדברים במסגרת שאני פועל בה, אני יכול לבוא ולומר שנכון לאתמול מונחות על שולחני 40 פניות חדשות של ילדים ונוער שנמצאים בבתי-חולים פסיכיאטריים או ברחוב שאין להם מסגרת.
דני פריזדה: אני רוצה לומר בסוגריים, שאנו כבר שש שנים מייחלים להקמת פנימיה גדולה, כשלגבי רוב התקציבים, למעט תקציב משרד הרווחה שמתמהמה, עברנו את כל התהליכים כדי לקלוט, ואיננו מצליחים לממש את החלום הזה.
דני פריזדה: מדובר על ילדים שנמצאים כרגע בבית-חולים פסיכיאטרי שאי-אפשר להוציאם משם.
דני פריזדה: מדובר כרגע על ילדים שנאנסים כל לילה ע"י בני משפחתם.
דני פריזדה: מדובר על ילדים שלא מגיעים לפת לחם ונמצאים בחרפת רעב.
דני פריזדה: אנו מתייחסים כרגע, ואתייחס למה שכבוד הרב מלכיאור ביקש, לסוגיית העזרה של הרשויות המקומיות להוציא את בני הנוער.
דני פריזדה: צריך לקחת כדוגמה רשות כמו דימונה.
דני פריזדה: יושבת פה נציגה מדימונה, אבל אתן את הנתונים שמוכרים לי.
דני פריזדה: לפני שנה הוצאו למסגרות חוץ-ביתיות 105 בני-נוער כשהצורך היה 130, והשנה הרשות או גזבר הרשות החליטו שייצאו 75 ילדים, כי אין לרשות אפשרות לממן את ה-50-60 בני-הנוער הנוספים.
דני פריזדה: אינני מקנא באותו נער או נערה שטעמו קצת את טעמה של מסגרת טיפולית ויצאו מהתופת וצריכים מחר לחזור לשם.
דוברת: חזרו.
דני פריזדה: אני יודע.
דני פריזדה: קיבלתי מכתב ממנהל המחלקה בדימונה לגבי נער שמחר עלי להחזירו לביתו, ואני יודע לאיזה בית הוא חוזר, במה הוא הולך להתעסק ומה יהיה גורלו.
דני פריזדה: בהנחייתי אני מציע לו לנסות לעשות נסיון אובדני, ואני מקווה שלא אפקטיבי, כדי שיגיע לבית-חולים פסיכיאטרי, כי שם אין מיכסה ולשם מגיע כל אחד שזקוק לזה.
דני פריזדה: שם הוא ישהה עד לרגע שיתפנה מקום ואפשר יהיה להוציאו מבית-חולים פסיכיאטרי.
דני פריזדה: אני לא יודע כמה מהנוכחים ביקרו בבית-חולים פסיכיאטרי, אך יוצא לי לבקר שם כמה שעות בשבוע.
דני פריזדה: אני יודע שאחרי מספר שעות אצא משם, אבל אין את התחושה הזאת לאף אחד מבני-הנוער.
דני פריזדה: זו דוגמה של רשות אחת.
דני פריזדה: אני יודע על הרבה רשויות שעומדות במצב המסוכן הזה.
דני פריזדה: לבי לבי לאותם אלה שיעשו נסיון אובדני כמניפולציה ולצערי הרב גם יצליחו.
דני פריזדה: אנו יושבים פה ומנסים לגייס את כל מי שרק אפשר כדי להציל ולו נפש אחת בישראל.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שדבריך ברורים וחדים.
מיכאל מלכיאור: האם יש מהמטה אחרים שרוצים להוסיף על הדברים?
עבדאללה אבו שריקי: אני עבדאללה אבו שריקי, מנהל מחלקת הרווחה במועצה המקומית כסייפה.
עבדאללה אבו שריקי: אדבר עכשיו בשם כל הבדואים, ולא רק בשם כסייפה.
עבדאללה אבו שריקי: כולנו יודעים שבנוסף לדבריך, ואני מחזק את דבריך, אצלנו הבעיה חמורה פי כמה וכמה.
עבדאללה אבו שריקי: הבעיה המרכזית אצלנו במיגזר הבדואי היא ריבוי ילדים; מתחתנים על ימין ועל שמאל, והפונקציה האבהית כמעט ולא מתפקדת: לא מבחינה פסיכולוגית, לא מבחינה כלכלית, לא מבחינה נפשית ולא שום דבר.
עבדאללה אבו שריקי: אדם מתחתן עם אשה שניה ועוזב את השאר, ואלקים גדול.
עבדאללה אבו שריקי: הילדים האלה נקלטים מייד בכל הרשויות למעגל של הילדים בעוני או מוכרים ע"י מחלקות הרווחה כילדים נזקקים.
עבדאללה אבו שריקי: אקצר בדבריי.
עבדאללה אבו שריקי: הפאזה השניה היא האבטלה.
עבדאללה אבו שריקי: אין לנו: לא היי-טק ולא 'בטיח'.
עבדאללה אבו שריקי: אנשים לא מלומדים, ואינם יכולים לעבוד בשום מפעל שצריך השכלה.
עבדאללה אבו שריקי: בגלל שהאב מובטל, מי שסובל הם הילדים והם אוטומטית צריכים לפנות למישהו שיטפל בהם.
עבדאללה אבו שריקי: בסופו של דבר, הם מגיעים למחלקות הרווחה, ושם לעתים קרובות אנו חסרי אונים.
עבדאללה אבו שריקי: במיוחד כשמשרד הפנים או מנכ"ל משרד הפנים נמצא כאן, ברצוני לומר שיש לנו בעיה של הרבה משפחות, הרבה ילדים, בהם האם מהשטחים: או מעזה או מירדן, וכשהילדים האלה נולדים בבית-החולים "סורוקה" לא נותנים להם תעודת-זהות, וכשאין להם תעודת-זהות אינני יכול לקלוט אותם: לא בנתוני יסוד ולא במערכת של המחלקה.
מיכאל מלכיאור: האם האב הוא אזרח ישראלי?
עבדאללה אבו שריקי: כן, האב הוא אזרח ישראלי.
מיכאל מלכיאור: לפי החוק, מייד מגיע להם.
דובר: עובדים לפי החוק.
עבדאללה אבו שריקי: יש איזה שהוא פקיד חדש שקלטו אותו לפני שנה במשרד הפנים באיזור הנגב, שהוא ברמה בכירה, שכל מי שהיה מטופל במסגרת החוק של איחוד משפחות וכו' פשוט לקחו אותו ושמו אותו על מדף ואפילו אישור שהייה בארץ לא נתנו, ולמי שהיה לה אישור שהייה אמרו: "את חייבת לעזוב את הארץ", והוציאו חלק מהנשים.
עבדאללה אבו שריקי: הילדים סובלים.
עבדאללה אבו שריקי: אשה שהיא מהשטחים ונולדו לה 6-7 ילדים, ביטוח לאומי וביטוח בריאות לא מכירים בה.
עבדאללה אבו שריקי: היא צריכה לבוא למחלקת הרווחה, לבכות לכל העובדים הסוציאליים ולעשות איזה שהוא מין סיבוב כל שני וחמישי.
עבדאללה אבו שריקי: יש לנו בעיה עם זה, ואיננו יכולים לטפל בזה.
עבדאללה אבו שריקי: היו"ר מיכאל מלכיאור: נושא הילדים במגזר הבדואי ודאי ראוי לדיון יותר רחב וממוקד, והוא נוגע בהרבה מאד דברים שחלקם ידועים ומוכרים.
עבדאללה אבו שריקי: בכל זאת, לצורך הדיון היום, אני מציע שתתמקד גם בבעיה הספציפית שאנו מדברים עליה: ילדים שקיבלו צו שאינם יכולים להיות בביתם גם בגלל המצב שאתה מתאר.
עבדאללה אבו שריקי: האם אתה יודע כמה יש במיגזר הבדואי?
עבדאללה אבו שריקי: יש מאות.
עבדאללה אבו שריקי: כדוגמה יש פה רשימה לגבי כסייפה במיוחד שבה יש ילדים שמועמדים מחר להיקלט במסגרות ומשפחתונים והם נזקקים למרכז ילדים בסיכון, ואין אפשרות ואגורה אחת להכניס אותם.
עבדאללה אבו שריקי: מחר הם לא שם.
עבדאללה אבו שריקי: אנו סיימנו את התקציב.
מיכאל מלכיאור: כמה ילדים יש בכסייפה?
עבדאללה אבו שריקי: יש מועמדים שהעובדים הסוציאליים כתבו עליהם חוות דעת שהם נזקקים ברמת מסוּכּנוּת ואמורים להיקלט מחר במסגרות.
עבדאללה אבו שריקי: יש לי פה 50 ילדים.
מיכאל מלכיאור: האם בכסייפה אתם לא מוציאים אף ילד?
עבדאללה אבו שריקי: יש בעיה נוספת של ילדים, שאנו מוציאים אותם בגלל בעיות ביגמיה.
עבדאללה אבו שריקי: אין לנו בישובים הבדואים מסגרות, ואנו מוציאים אותם לבאר-שבע, לדימונה ולכל מקום אחר.
עבדאללה אבו שריקי: יש לנו היום בעיה, שהגזברים לא יכולים לחתום על ההשׂמות האלה בגלל ה-25%.
עבדאללה אבו שריקי: דוגמה נוספת - היום אנו כאילו הולכים על בתי-תמחוי, ואנו מבקשים מארגוני צדקה לעזור לילדים האלה שנמצאים במצוקה ונזקקים.
מיכאל מלכיאור: כמובן שזה לא רק עניין של אוכל.
עבדאללה אבו שריקי: כן.
מיכאל מלכיאור: נרשום שבדחיפות נקיים ישיבה על הבעיה הכללית של איחוד משפחות.
מיכאל מלכיאור: זה מפתיע, כי ממשרד הפנים הודיעו לנו בישיבה בעניין הדיונים לגבי חוק האזרחות החדש, חד-משמעית, שאם הורה אחד הוא אזרח ישראלי לגביהם ודאי שלא קיימת בעיה של הילדים, וכן שכל מי שבטיפול או שהגיש בקשה לא ייכלל בחוק החדש.
מיכאל מלכיאור: כך לפחות היו הנחות היסוד בפני ועדת הפנים, כאשר דנו בעניין הזה.
מיכאל מלכיאור: ראוי שאנו נעשה על זה בדיקה יותר מעמיקה.
ציפי בן-חמו: אני רוצה לא להוסיף על הדברים, אלא רק לעשות אבחנה נוספת לדברים שדני פריזדה כבר סיפר.
ציפי בן-חמו: האבחנה, שאני רוצה לחדד ולעשות, היא בין הילדים שצריכים לחזור למסגרות - ודני פריזדה כבר הרחיב על זה, וזה היה מספיק חזק - לבין הילדים שבכלל עדיין לא הצלחנו להוציא מהבית.
ציפי בן-חמו: אלה אותם הילדים, שבית-המשפט הכיר להם כקטינים נזקקים והכיר בסיכון או בסכנה שבה הם נמצאים, וגם אם תהיה מיכסה של משרד העבודה והרווחה, נושא ה-MATCHING של 25% מונע את ההוצאה שלהם.
ציפי בן-חמו: השתתפות הרשות - אני מבינה מאד את מצוקת הרשות שלנו שללא מענקי האיזון לא תוכל לפעול ולקדם שום נושא: לא של ילדים בסיכון ולא של ילדים שעלולים להיות בסיכון, כלומר לא ילדים שכבר בסיכון ולא ברמה של מניעה.
ציפי בן-חמו: אנו הולכים לצבור עוד ועוד ילדים שהיינו יכולים לעזור להם עוד לפני שהם ילדים שמועמדים להוצאה חוץ-ביתית, וגם את זה לא נוכל לעשות.
מיכאל מלכיאור: כמובן, שהבעיה, כפי שתיארו לנו, היא שאינך יכול לפתור את הבעיות של ילדים במועדוניות בתוך הקהילה - ואז אנו יודעים סטטיסטית, אפשר לדעת בדיוק, כמה מהילדים הללו אחר כך יצטרכו את המסגרות החוץ-ביתיות.
מיכאל מלכיאור: לצערי, אני אומר זאת קצת בציניות: היינו בביקור בסוף יולי בבית-כלא, ושם עושים עבודה יפה מאד.
מיכאל מלכיאור: בונים עכשיו בית-כלא חדש לגמרי שיהיה בו מקום למספר כפול של ילדים.
מיכאל מלכיאור: כנראה, ששם אנו נמלא את המיכסות.
דובר: שם אין מיכסות.
מיכאל מלכיאור: כרגע, הבעיה איננה המיכסות.
מיכאל מלכיאור: דיברנו על זה.
מיכאל מלכיאור: אתה אמרת זאת גם לגבי דימונה.
מיכאל מלכיאור: הבעיה שלךְ היא שיש לך את המיכסה, אבל את לא יכולה למלא.
מיכאל מלכיאור: יש פה משהו מעוּות לגמרי.
מרים בן-עטר: אני מרים בן-עטר, פקידת סעד מחוזית בדרום.
מרים בן-עטר: זה לא רק את המיכסה.
מרים בן-עטר: יש מקרים שבהם הבעיה איננה המיכסה.
מרים בן-עטר: זה ה-25% אבל בהיבטים שונים של הבעיה.
מרים בן-עטר: 25% שלא מאפשרים לממש תקציב של טיפול בקהילה שהמשרד מממן כמו: איבחון, שהוא חיוני ביותר לילדים מסויימים, או הוצאת ילד מהבית.
מרים בן-עטר: יש גם את ה-25% שגורמים לאיזה שהוא קיצוץ כללי בכלל בתוך כל התקציב, כך שלמשל בשבת היתה לנו בערד איזו שהיא ילדה בת תשע שהוריה השתכרו והרביצו והיתה משטרה ונאלצנו להוציא אותה.
מרים בן-עטר: השאלה הראשונה שנשאלה ע"י אותה פקידת סעד: "מרים, זה בסדר?
מרים בן-עטר: יהיה לנו כסף?".
מרים בן-עטר: זה מצב שאינני יכולה להעלות על הדעת.
מרים בן-עטר: בשעה ב-01:00 בלילה של שישי-שבת שואלים אותי: "מרים, זה יהיה בסדר?
מרים בן-עטר: יש לנו כסף להוציא אותה?" - האם נשאיר אותה בבית?
מרים בן-עטר: ! המצב הנוסף של הקיצוץ הכללי הזה של התקציבים הוא, שיש רשויות שבהן המשבר מאד בולט וחריף כמו דימונה או ערד שמתקרבת לזה.
מרים בן-עטר: יש רשויות אחרות שמתמודדות עם זה בצורה שקטה ומסוכנת להערכתי, כי כבר כמה שנים, שנתיים לפחות, שגזברי אותן רשויות פונים למשפחות האומנה שהילדים מסודרים אצלן או לפנימיות שבהן הם מסודרים ועושים סחיטה כדי לקבל חזרה את ה-25% בטענה שאם המשפחות או הפנימיות לא יחזירו את החלק הזה היחסי של ה-25% לא יממנו זאת והילדים ייפלטו מהמסגרת.
מרים בן-עטר: זה סגנון אחר של התמודדות עם אותה בעיה.
מרים בן-עטר: מתמודדים עם המגבלות החמורות של התקציב שיש עליהם בכך ששולחים ילדים למסגרות של עליית הנוער, שהן מסגרות נהדרות אבל הן מסגרות נהדרות לילדים ללא בעיות מיוחדות, כלומר זה לא לילדים עם בעיות רגשיות קשות שסובלים וחוֹוים שם תסכולים וכשלונות נוספים ונפלטים או שהם ילדים שקטים שלא מפריעים לאף אחד ואף אחד לא רואה מה בתוכם עד שקורה איזה שהוא אסון ופתאום כולם מתעוררים.
מרים בן-עטר: כלומר, מנסים בכל דרך להשתיק את הבעיה ולפעול מאחורי הגב כדי להתמודד עם הבעיה הזאת שבאופן עקרוני משנה את פני כל מתן שירות הרווחה לא רק בדרום אבל במיוחד אצלנו.
מיכאל מלכיאור: נעשה ועדת חקירה ונבדוק למה לא עשו.
מוטי וינטר: אני פה כבר בפעם השלישית באותו דיון עם אותם נתונים, ומשום מה אנו, כעובדים סוציאליים, מדברים פה הרבה על כסף.
מוטי וינטר: התחושה שלי היא שיש אדישות מוחלטת נוכח מצבם של ילדים והורים, כאשר אני מרגיש יאוש מכל מערכות השירותים.
מוטי וינטר: לאנשים כבר 'נשבר' והם לא מאמינים שאפשר לשנות ולא מאמינים בממשלה.
מוטי וינטר: יש איזו שהיא אוירה שמאד מדאיגה אותי.
מוטי וינטר: אנו, כעובדים סוציאליים, לפחות חלקנו, נלחמים למען הלקוחות שלנו, אבל הפעם תחושתי היא שיש קריסה אמיתית.
מוטי וינטר: ישבתי מאות פעמים בחדר הזה ובדיונים אחרים, והיו לא פעם ולא פעמיים משברים: עם תחילת שנת הלימודים, באמצעה וכו', ואף פעם לא היה מצב כמו שהוא היום ששולחים ילדים הביתה ולאו דווקא הפנימיות.
מוטי וינטר: אינני רואה את הבעיה של הפנימיות כמצוקה הגדולה ביותר.
מוטי וינטר: אני רואה את המצוקה הגדולה ביותר כמצוקה של הילדים שנמצאים ברשויות המקומיות ולא מקבלים שירותים.
מוטי וינטר: היא אמרה בשקט: "ילדים שהם שקטים".
מוטי וינטר: בדרך-כלל, אנו מוצאים פתרונות לילדים האלימים והתוקפניים שבעצם מטרידים את המערכת, אבל הרוב איננו כזה.
מוטי וינטר: הרוב הם ילדים עם בעיות קשות, חלקם דיכאוניים וחלקם פחות, אבל ילדים עם בעיות רגשיות ונפשיות שלא בהכרח פוגעים בתקינות המערכת, ולדעתי הם הקורבן הגדול ביותר.
מוטי וינטר: איש אינו קם ואינו זועק.
מוטי וינטר: אני אומר זאת לך, היושב-ראש, ולך, מרדכי מרדכי, שהיית כבר מנכ"ל שלנו.
מוטי וינטר: עם כל נסיוני הרב, לא נתקלתי מעולם בסיטואציה כזאת.
מוטי וינטר: המערכת קורסת חד-משמעית.
מוטי וינטר: איפה שאתה בא אתה רואה שמפסיקים שירות כזה או שירות אחר.
מוטי וינטר: אם בחלק מהמקומות הרשויות המקומיות נחלצו למען אזרחים, קרי הילדים, ונתנו עוד קצת כסף לטובת הקמת שירות כזה או שירות אחר - הרי שהיום גמרנו עם זה והכל קורס; כל הדברים ששותפים עם משרד העבודה והרווחה, לא כולם, חלקם הגדול קורסים פשוטו כמשמעו, וילדים לא יקבלו את השירותים האלה.
מוטי וינטר: מה שיקרה הוא, שאותם הילדים נפגעים גם עכשיו בצורה מיידית.
מוטי וינטר: אותם ילדים שקטים יהיו בשקט והעסק יתפרץ בעוד שנה, ונקבל את זה בריבית דריבית.
מוטי וינטר: היה פה דיון והעבירו חתימות של שמונים חברי-כנסת בגין המצב לשר האוצר, ושום דבר לא קרה וזה לא מזיז לאיש.
מוטי וינטר: אני יודע שמצב מדינת ישראל גרוע, אבל גם בזמנה של מרגרט תאצ'ר כשהלכו במדיניות הרבה יותר נוקשה גם דאגו לחלשים ביותר.
מוטי וינטר: פה גם לא דואגים לחלשים ביותר, וזה מה שמטריד אותי.
מוטי וינטר: רוצים לקצץ ואומרים: "לאלה יש קצבאות, ואלה חזקים, וייצאו לעבוד", אבל במה אשמים הילדים?
מוטי וינטר: בשיא המדיניות הרייגניסטית בארצות-הברית מעולם לא פגעו בְּילדים.
מוטי וינטר: גם כשהגבילו את מתן הקצבאות לחמש שנים, לא פגעו בילדים בסיכון.
מוטי וינטר: פה פוגעים בילדים.
מוטי וינטר: לגבי ההצלחות הגדולות של התכנית הזאת של ויסקונסין שכל כך מדברים עליה, כדאי לקרוא היום מאמר של פרופסור יוסי קטן שמדבר ומנתח את ההשלכות.
מוטי וינטר: הייתי בארצות-הברית עם חיים, ושנינו ראינו את ה"הצלחות המרעישות".
מיכאל מלכיאור: בואו ולא נגלוש.
מוטי וינטר: אני לא גולש.
מוטי וינטר: אני מדבר על מה שכואב לי.
מיכאל מלכיאור: אנו, בהחלט, יכולים לדון בהצלחה או באי-הצלחה של תכנית ויסקונסין.
מיכאל מלכיאור: גם את זה לא עשו פה - גם לא בניסוי.
מיכאל מלכיאור: לא זאת הבעיה כרגע.
מיכאל מלכיאור: אנו עדיין בקדם-תכנית ויסקונסין, ולא זאת הבעיה.
מיכאל מלכיאור: המצב מספיק קשה, ואני יודע כמה זה כואב לך.
מיכאל מלכיאור: אני מציע שנתמקד כרגע בזה.
מיכאל מלכיאור: יפעת בויאר: אני יפעת בויאר מהמועצה לשלום הילד.
מיכאל מלכיאור: אני חושבת שכל היושבים כאן סבורים שכל שיקול תקציבי לא צריך לבוא על חשבון ילדים, כלומר לא חשוב מה תהיינה בעיותיה של מדינת-ישראל בודאי ובודאי שילדים לא צריכים להיות הקורבנות הראשונים של קיצוצים בתקציב ובודאי ובודאי ילדים בסיכון.
מיכאל מלכיאור: חשוב, שכאן בוועדה נעשה חשיבה של צעד אחד קדימה ובְּמה אפשר לעשות בתוך המערך הכלכלי הקיים.
מיכאל מלכיאור: מדובר במצב של קיצוצים.
מיכאל מלכיאור: נגיע לזה.
מיכאל מלכיאור: זה בדיוק מה שרציתי להגיד.
מיכאל מלכיאור: אי-אפשר לסבול את המשך המצב הזה.
מיכאל מלכיאור: אי-אפשר לסבול שמחר הילדים האלו יוחזרו הביתה ושגם בבית יש את הקיצוצים, כפי ששמענו אותם, במעונות, במועדוניות ובכל דבר אחר בבית וזה גם לא עובד.
מיכאל מלכיאור: אנו מבקשים לשמוע ממשרד הרווחה וממשרד הפנים פתרון.
מיכאל מלכיאור: יש לי כמה רעיונות לפתרון, אבל מאד הייתי לשמוע מכם מה אתם מתכוונים לעשות.
מרדכי מרדכי: תחילה, אומר איזו שהיא סקירה.
מרדכי מרדכי: הרשויות המקומיות נמצאות במצוקה אמיתית, והתחלתי לפני הדיון להגיד זאת לך כבדרך אגב.
מרדכי מרדכי: הרשויות חטפו אחוז קיצוץ מאד גבוה במענקי איזון - ואני מדבר על מה שעובר דרך משרד הפנים - ואין דומה לו בשיעור הקיצוץ במשרדי הממשלה.
מרדכי מרדכי: היום, הקיצוץ הממוצע שחטפו הרשויות הוא 30% ממענקי האיזון, וזה הרבה.
מרדכי מרדכי: הקיצוצים במשרדים אחרים הם בסדר-גודל של 10%.
מרדכי מרדכי: 30% זה אומר שאם היו 3.2 מיליארד שקל מענקי איזון, היום אנו עומדים בפחות מ-2.4 מיליארדים.
מרדכי מרדכי: מבחינת הנתונים, כדאי לדעת זאת.
מרדכי מרדכי: לא כל הרשויות במדינה ברות-מענק.
מרדכי מרדכי: יש רשויות נטולות מענק, ומטבע הדברים אלה הרשויות החזקות כמו: תל-אביב, רעננה, כפר-סבא, גבעתיים ורמת-גן.
מרדכי מרדכי: אני מניח שגם שם יש שירותי רווחה מסוג כזה או מסוג אחר.
מרדכי מרדכי: אני מניח, שאצלם הבעיה לא קיימת.
מיכאל מלכיאור: אגיד לך מה הבעיה, כי בזה אנו דנו בישיבה הקודמת.
מיכאל מלכיאור: זה עדיין הולך לפי הקצבה של מספר ילדים.
מיכאל מלכיאור: בתל-אביב, נניח, יש הקצבה של 700 ילדים, אבל יש להם 900 ילדים שחייבים מסגרת.
מיכאל מלכיאור: הם לא יקבלו ממשרד הרווחה את ה-200 ילדים, את הכיסוי של ה-75%.
מיכאל מלכיאור: כלומר, גם אם הם יכולים לכסות את ה-25% שלהם, הם לא יקבלו ממשרד הרווחה.
מיכאל מלכיאור: אבל, לצערי, מה שקורה, שזה עוד יותר אבסורדי, הוא שאחר כך עושים RESHUFFLE --
דוברת: קיזוזים.
מיכאל מלכיאור: --ולוקחים את המקומות של דימונה ונותנים להם ילד מתל-אביב.
מיכאל מלכיאור: הילד בתל-אביב, שהוא ילד בסיכון ויש החלטה שהוא צריך פתרון, לא פחות נזקק מהילד בדימונה, ומאד לא הייתי רוצה שזה יהיה מאבק בין הרשויות שיש להן לאלה שאין להן.
מיכאל מלכיאור: אבל, תדע שגם לגבי המקומות הללו יש בעיה חמורה בגלל שאין מספיק הקצבה של מקומות, וזאת לפני התוצאות של התכנית הכלכלית הנוכחית שודאי וודאי תגביר את מספר הנזקקים.
מרדכי מרדכי: אמרתי את האבחנה הזאת לא כדי ליצור ניגוחים בין הדרום למרכז.
מרדכי מרדכי: רציתי לומר זאת בהקשר שגם אם מישהו חושב - ותכף אגיד למה לא - שיש כלים למשרד הפנים לאכוף על רשויות, אז בודאי לגבי רשויות שהוא לא נותן להן שום מענקים אין לו גם שום SAY שם.
מיכאל מלכיאור: זו לא בעיה של משרד הפנים.
מיכאל מלכיאור: זו בעיה יותר של משרד הרווחה.
מרדכי מרדכי: המצוקה הזאת של הרשויות שקרתה בעיקר בשנה הזאת - אני רוצה לומר בקביעה שיש השתתפויות על-פי חוק, בשונה משירותי רווחה, למשל בנושא הכבאות.
מרדכי מרדכי: כולנו אזרחים ורואים ושומעים זאת וקוראים על זה בעיתונות.
מרדכי מרדכי: הרשויות חייבות להשתתף ב-50% בשירותי הכבאות באיגודי ערים לכבאות, והן לא משתתפות.
מרדכי מרדכי: יש להן חובה בחוק להשתתף ב-50%, וכל חודש יש לנו חד-גדיא עם תשלום משכורות של עובדי הכבאות: פעם זה בית-שמש, פעם זה אילת, פעם זה באר-שבע ופעם זה כולן ביחד.
מרדכי מרדכי: לפני חודשיים היו 13 איגודים מתוך 22 שלא היה להם תשלום משכורות, כי חלק מהרשויות לא העבירו את ה-50%, שהחוק מחייב אותן להעביר, בגלל המצוקה התקציבית.
מרדכי מרדכי: בשונה מהשירותים האלה כמו שירותי הכבאות, שירותי הרווחה מוגדרים כשירותים ממלכתיים, דהיינו המדינה צריכה לתת את השירותים, והרשות היא הקבלן והגורם המבצע או כל הגדרה אחרת שתרצו.
מרדכי מרדכי: מבחינת משרד הפנים, אין לנו שום דרך לאכוף על רשות ולהגיד לה "את חייבת להשלים את ה-25% בין אם זה במיכסה קיימת ובין אם זה במיכסה שרוצים לתת לךְ, ולבצע זאת".
מרדכי מרדכי: מבחינתנו, יש מסגרת תקציב לרשות המקומית, שיש לה שם הרבה הכנסות עצמיות של ארנונה ושל הכנסות אחרות וגם הכנסות ממשרדי ממשלה, כולל ממשרד הפנים של מענקי האיזון לאותן אלה שמקבלות מענקי איזון.
מרדכי מרדכי: מי שצריך לקבוע את סדרי העדיפויות זה הרשות המקומית, ופה אנו גם קצת שומרים על הדמוקרטיה המקומית ועל ביזור הסמכויות שכולם כל כך מדברים עליו, שגם הרשות תחליט בסדרי עדיפויות שלה ותיתן דין וחשבון לתושביה.