GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבשלום בשארי: הכתב מציין: "ופתחו בחקירה סמויה".
רן כהן: האם כל מה שעולה מהכתבה הזו ומכתבות אחרות בעניין זה לא קיימים בבאר שבע?
אבשלום בשארי: אני לא מתייחס נקודתית לבאר שבע.
אבשלום בשארי: שנתפסות במתן שירותי מין בתמורה למשהו.
אבשלום בשארי: אני לא יכול להצביע על נפחים של התופעה, אני גם לא יכול להגדיר את זה כתופעה.
אבשלום בשארי: הנושא הזה ראוי להתייחסות.
אבשלום בשארי: זאת באמצעות שילובן בפרויקט חויה.
אבשלום בשארי: מצמידים לכל נערה כזאת סטודנטית חונכת בשיתוף האוניברסיטה, ועל ידי כך להוציא אותה לפעילויות אחרות.
רן כהן: קיים קשר בין אגף הרווחה, חינוך.
יעקב מרגי: זה קיים בירוחם, ערד ובאר שבע.
יגאל יאסינוב: יש לכם קשר עם על"ם?
אבשלום בשארי: כן.
נועם הס: אנו פחות עובדים עם המשטרה ויותר עם שירותי הרווחה.
נועם הס: יש השאלה הגדולה, שהיא לסוציולוגים.
נועם הס: מתי זה נהיה תופעה?
נועם הס: מניסיון שלי כעובד סוציאלי, כל אחד מכיר כמה.
נועם הס: אם תיקח את זה באזורים מסוימים, זה בהחלט משהו שצריך להדאיג אותנו.
נועם הס: גם הזילות שאנו רואים בנושא המין - הנושא של מה זה זנות, אנו מכירים הרבה מקרים של נערים ונערות שתמורת ג'ינס יסכימו לבצע מין אוראלי.
נועם הס: זה לא נתפס אצלם כמשהו נורא ומזעזע.
רן כהן: זה מעיד גם על התמוטטות של ערכים.
נועם הס: ודאי.
יעקב מרגי: אחר כך גם אם היא רוצה להתנתק מזה, היא לא יכולה.
נועם הס: קשה להם, למשל בעירייה, לומר שזה תופעה.
נועם הס: זה נושא רגיש.
רן כהן: אנו לא מדברים על הזנות בכלל, אלא על זנות עם ילדות שנדחקות בגלל מצבן הכלכלי, בגלל החופש הגדול, שמועסקות בתקופת החופש או לא בתקופת החופש בזנות.
נועם הס: אנו כן רואים נערים ונערות שמסיבות שונות עוסקים בזנות.
נועם הס: ברגע שזה קורה פעם אחת, כל הידרדרות תוביל להרחבה של העניין, כל מצוקה נפשית תחזור על אותם מעשים.
נועם הס: לפני כשלוש שנים פתחנו את הפיילוט, זה מצריך התייחסות ממוקדת סביב העניין הזה.
נועם הס: עשינו כברת דרך ארוכה בשיתוף השירותים השונים.
נועם הס: קיים הידע, רק היינו שמחים להרחיב את זה למספר מקומות אחרים.
טובה בן-ארי: התופעה בכלל של הזנות שרווחת לכאורה כבר מוכרת.
טובה בן-ארי: עשינו דוח לא רק על מצב הנערות, איך אנו מכניסים את זה לא רק ברמה החברתית, אלא גם ברמה של ספרות, היסטוריה, להכניס את זה גם בדלת האחורית.
טובה בן-ארי: יחד עם מינהל חברה ונוער.
טובה בן-ארי: המינהל הפדגוגי כולל את השוויון בין המינים, ואתם יכולים לראות את הרציונל, את הדוגמה למפגשים ואיך תהליך זה נבנה.
טובה בן-ארי: שפ"י ואם ירצה השם, גם התחום שעליו אני אמונה במשרד, מתחילה לעבוד בערד, כלומר לשמוע את המצוקות.
טובה בן-ארי: אני יוצרת קבוצות, גם בבית הספר, גם אחר הצהרים, גם בבית, להושיב את המורה מול הילד, שהילד יוכל לומר, כדי להבין את מצוקת הילדים ולעזור להם, לא לדבר גבוהה גבוהה.
טובה בן-ארי: משרד החינוך ברמה העקרונית משקיע בזה.
רן כהן: מה קורה בתהליך החינוכי?
רן כהן: יש מערכת מובנית להסביר איפה הטורפים מנסים להכניס אותם לזנות?
טובה בן-ארי: ששפ"י מנהלת בצורה מאוד סדירה, מרים שכטר עושה זאת בצורה מאוד מובנית בבתי הספר.
טובה בן-ארי: אני מדברת על המדיה בכלל ועל הדרום בפרט, ומקום שיש מצוקה קשה יותר כמו ערד זה נכנס לסימולציות כדי שנלמד איך להתמודד עם זה מחר.
טובה בן-ארי: חינוך הוא תהליך.
טובה בן-ארי: מינהלת מחוז דרום והפיקוח שם תודרכו גם לתגבר את השמירה בגדרות בבית הספר כדי שלא יהיו יציאות של נערות - אני מדברת על לקראת שנת הלימודים הבאה, לגרום להרחקת אנשים זרים שמסתובבים סביב בית הספר.
טובה בן-ארי: אנו רוצים להרחיק גורמים עוינים ומשחיתים, דיווחים של מורים.
טובה בן-ארי: יחד עם זה השמירה תתגבר בבתי הספר כשיהיה דיווח שעה-שעה, תהיה הקפדת יתר על זה כדי שלא יהיו סטיות כאלה ואחרות.
טובה בן-ארי: אני מוכנה שהחברים פה יהיו שותפים, ויחד עם זה אני מבקשת גם את עמותת על"ם וגם עמותות אחרות, שנעבוד יחד.
חיותה שנבל: את הכתבה בעיתון גם אני קראתי.
חיותה שנבל: יש כאן מהלכים שההתייחסות לזה צריכה להיות במסר רמות.
חיותה שנבל: היה לנו דיון על הנושא הזה, של האם נערה שמקיימת יחסי מין תמורת תמורה, אם להגדירה כזונה או לא, זו בעיה מסוג אחד.
חיותה שנבל: כתבה כזו, אנו לא יודעים מיהן הנערות האלה, מה רקען, האם זו היתה האלטרנטיבה היחידה שלהן, או הן לא מכירות אלטרנטיבות אחרות.
חיותה שנבל: העיתונות תוקפת את זה מדי פעם, הניסיון לטפל בזה ולהגיע לשורש של זה צריך להיות עבודה של.
חיותה שנבל: התוכניות שמשרד החינוך עושה וצריך לעשות, שאוכלוסיית המתבגרים ייחשפו שיכולה להיות אלטרנטיבה, שהתבגרות יכולה להיות בדרך אחרת.
חיותה שנבל: מכאן והלאה אי אפשר לצפות שהתהליכים שמערכת החינוך עושה היא זו שתזהה את הנערות שעלולות להגיע למצבים הקשים ביותר.
חיותה שנבל: שכולם מזדעזעים.
רן כהן: מניסיון שלך, מדובר במקרים בודדים של בחור שמפתה בחורה או אלה אנשים שעוסקים בהדחת נערות בזנות?
חיותה שנבל: וצריך לטפל בהם זה המשטרה.
רן כהן: הדעת נותנת שמדובר באנשים שרוצים לעשות רווח כספי ולכן מפתים את הנערות במתנות ואחר כך בכסף.
חיותה שנבל: מהידע שלנו ברור, יש היכרויות של נערות שזה נעשה באופן ספורדי.
חיותה שנבל: בכתבה מדובר בקבוצת נערות, כנראה שבבאר שבע, אולי אין להן מה לעשות, ומבחינתן הבחירה הזו היא אולי בחירה שלא מזעזעת אותן.
חיותה שנבל: אסור להגדיר את התופעה הזו כתופעה ולהתייחס אליה כמקשה אחת.
רן כהן: אני לא יכול לרדת לבדיקה פרטנית.
רן כהן: מגיעות למצב שהן מוכרות את גופן תמורת תמורה כספית או שווה כסף, זה שווה לזנות.
חיותה שנבל: אם המשטרה מזהה שאולי יש דמות שמסתובבת, יכול להיות שיתוף פעולה בין שירותי הרווחה למשטרה.
רן כהן: מה קורה בשטח?
יגאל יאסינוב: אני לא יודע אם משרד הרווחה קשור לזה, אך משרד החינוך קשור לזה.
יגאל יאסינוב: בשנה האחרונה של תלמידים, לקחו בתי ספר, זה נעשה.
יגאל יאסינוב: נפגשתי במקרה לפני כמה ימים עם הד"ר שעושה את זה.
יגאל יאסינוב: יכול להיות שמשרד החינוך לא לבתי ספר למופת במרכז העיר, הם אומרים: בכתה הזו יש מספר אנשים שהמצוקה שלהם היא כזו, ואז משרד החינוך, משרד הרווחה והמשטרה יודעים.
יגאל יאסינוב: אביא לך את הפרטים.
טובה בן-ארי: אתה ממליץ לעשות אבחון כזה באזורי מצוקה?
טובה בן-ארי: אשמח אם תיתן לי את הפרטים.
יעקב מרגי: זו תופעה.
יעקב מרגי: זו עברה פלילית.
יעקב מרגי: המשטרה יודעת, היתה באחרונה כתבה של ראשי המגזר הבדואי שצועקים: הצילו, קחו את הקטינות שלכם מהישובים.
יעקב מרגי: הבעיה ידועה, בבאר שבע בואו ליציאות לכיוון דימונה - זה הפך להיות תעשייה, אני מדבר על קטינות.
יעקב מרגי: אני רואה את זה בצמתים, אני רואה קטינות במכוניות של בוגרים.
יעקב מרגי: זה מזעזע וכואב.
יעקב מרגי: השכנות צועקות ויודעות מה קורה.
יעקב מרגי: טיפול מונע זה טוב, צריך לעשות, אך התופעה קיימת.
יעקב מרגי: זו פעילות פלילית.
יעקב מרגי: אם תעשו מבצעים פעם בשבועיים, עיניי ראו.
יעקב מרגי: זה קרוב ללבי, הנושא.
יעקב מרגי: זה זועק לשמיים.
יעקב מרגי: השאלה היא אם רוצים לטאטא.
יעקב מרגי: אולי המשטרה בבאר שבע פוחדים מהסטיגמה.
יעקב מרגי: שירותי הרווחה, כמה נופלים?
רן כהן: הרגשה שלי היא שאנו מדברים ושום דבר לא עשה באופן מעשי.
רן כהן: העבריינים מנצחים את החברה הישראלית.
שלמה ללוש: הדברים האלה קורים לא במקום שאנו לא מכירים, אלא בערים, ישובים.
שלמה ללוש: צריך לומר את הדברים.
שלמה ללוש: בדברים שאני אומר אין נימה גזענית; במחוז הדרום התופעה היא תופעה.
שלמה ללוש: בערד זה קורה שנים.
שלמה ללוש: ערד זה מקום שהדרך אליו גיאוגרפית, כל הדרך פרושה בישובים בדואים.
שלמה ללוש: עוד לפני הרבה שנים, המרכז המסחרי בערד מלא בבדואים שעובדים שם, גרים שם, מחזיקים בתי קפה, חנויות, יש פה כר נרחב מבחינת מקום שיש בו מצוקה כלכלית עם משפחות קשות יום.
שלמה ללוש: מצד שני, אוכלוסייה של בדואים שיש להם יכולות לבוא לשם, להיות גורם משפיע כלכלית, ולהעביר את זה לצרכים האלה.
רן כהן: גכ
שלמה ללוש: שלא מטפלות בתופעה הזו, לרשויות המשטרה שלא באים למקומות האלה, ולמערכות של הרווחה ש למגר את התופעה.
אביבית ברקאי: אני לא באה מהשטח, אין לי המידע.
אביבית ברקאי: נראה לי שיש פה שתי תופעות שיש להפריד ביניהן; יש מצב שבו נערות מיוזמתן יוזמות את המהלך הזה, לזנות, אך אולי הן לא מפרשות זאת כך, תמורת טובת הנאה.
אביבית ברקאי: אלה נערות בסיכון, ופה נכנסים שירותי הרווחה ולא המשטרה.
אביבית ברקאי: אנו לא רוצים להגיע למצב שנערות אלה יועמדו לדין.
אביבית ברקאי: התופעה השנייה זה מה שמוצג פה בכתבה, שיש מכון ליווי שמשכנע קטינות.
אביבית ברקאי: לתופעה זו ודאי המשטרה צריכה להיכנס לתמונה, נגד אותו מכון ליווי, אלא צריכה להיעשות פה עבודת שטח.
אביבית ברקאי: צריך לעשות מבצע שיגיעו לשטח, והמשטרה תחליט באיזה עיתוי, כדי לתפוס את המעסיקים ולהעמידם לדין.
אביבית ברקאי: סעיפי אישום יש, אך לא ידוע לי שעד היום הועמדו לדין בגין הסעיפים האלה.
אביבית ברקאי: היו מספיק מקרים שהיה ניתן ל.
אביבית ברקאי: לגבי הקמפוס, הוגשה תלונה במשטרה והמטרה היא להעמיד לדין את מי שיזם את מופע החשפנות.
אביבית ברקאי: אני לא יודעת היכן זה עומד היום.
אביבית ברקאי: אולי מזה אפשר יהיה להסיק לגבי הנוהל של המשטרה, לגבי העברות הללו.
אביבית ברקאי: שמירה זה טוב ויפה, אך מעבר להצבת מחסומים כדי שלא יתקרבו גורמים לבית הספר, צריך להתחיל מהשורש - מבית הספר.
אביבית ברקאי: אם הנערות יבינו שמדובר במעשה פסול, פה צריך להתמודד.
טובה בן-ארי: אמרתי שבצד תהליכי המניעה אנו גם מגבירים את השמירה הפיזית.
אבשלום בשארי: אלה שמסתובבים ליד מוסדות החינוך לא עוברים עברה.
אבשלום בשארי: מוסדות החסות של שירותי הרווחה.
אבשלום בשארי: שם יש סעיף ספציפי.
אבשלום בשארי: צריך לעשות תיקון חקיקה.
אבשלום בשארי: שנית, יש פה ערבוב בין קשרים חברתיים, זה יכול להיות עם בני מיעוטים, לבין קטינה שעוסקת בזנות.
אבשלום בשארי: בנוסף, קשרים חברתיים יכולים להיות קיימים, זה יכול להיות תוצאה של הדו קיום.
אבשלום בשארי: המשטרה לא אוכפת נגד קשרים חברתיים של נערות עם בני גילן או מעט מעל בני גילן.
רן כהן: יכול להיות שזה נושא של הרווחה ולא של המשטרה.
אבשלום בשארי: קיים שיתוף פעולה טוב בין מנהלי בתי ספר, משטרה וחינוך.
אבשלום בשארי: השורה התחתונה היא לראות את האדם ואליו לכוון את המשאבים.
אבשלום בשארי: אם אנו מכוונים את המשאבים הבית ספריים, זאת הנקודה - לתת לאדם את מה שהמערכות יכולות לתת לו.
אבשלום בשארי: נעשה שם תהליך מצוין.
אבשלום בשארי: ראוי שתבואו לראות את התהליכים האלה.
רן כהן: ולא גלויה במשטרה, זה לא כי התופעה אינה, אלא כי זה כשל.
אבשלום בשארי: יש אנשים שהוגשו נגדם כתבי אישום, נדמה לי שזה הסיפור של ערד.
אבשלום בשארי: בשיתוף עם שירותי הרווחה, הוגש נגד אדם מסוים סעיפי אישום על עברות חמורות.
חיותה שנבל: עם כל הניתוחים וחלוקת האחריות, בחלק של שירותי הרווחה, כשבעיר כמו באר שבע כ-500 נערות, יש בין שש לשבע עובדות, שזה גם לא תקנים מלאים.
חיותה שנבל: אם אנו רוצים להשקיע את משאב הזמן, ההתייחסות, ולתת לקבוצה הקשה - עובדת סוציאלית לא יכולה, אין לה סיכוי.
חיותה שנבל: אנו לקראת תהליך של פתיחת מרכז יום לנערות שבקצה הרצף, הן עדיין ממתינות.
חיותה שנבל: עבורן פיתחנו תוכנית חדשה.
חיותה שנבל: זו מסגרת חדשנית, פתחנו אחת באזור רחובות בשותפות על"ם.
אביבית ברקאי: נראה ממה שעולה מהכתבה, כל אלה מובילים למעשים של הקטינות האלה.
אביבית ברקאי: במסגרת דוח דברת הולכים לעבור לחמישה ימי לימוד, לא נראה שיש ליום שישי מענה.
אביבית ברקאי: מה הן יעשו ביום שישי?
אביבית ברקאי: צריך לחשוב על זה, כדי שימי שישי לא ינוצלו לדברים האלה.
שלמה ללוש: גם מתוך הכתבה, הן הולכות להרוויח כסף.
שלמה ללוש: אם הרשויות המקומיות היו מחליטים כמדיניות להוביל מהלך של בחופש הגדול להעסיק שבוע או שבועיים- -
רן כהן: טיפלנו בזה בוועדה הזו.
רן כהן: אני רוצה לסכם, אנו צריכים לומר כאן קודם כל שהמצב הכלכלי חברתי עם הפערים החברתיים והגידול, המצוקה והעוני יוצרים דחף מסוכן של נערות ונערים ליפול לתחום הזנות - דבר שהממשלה חייבת להתמודד אתו, לצמצם את העוני והמצוקה.
רן כהן: אנו עדים למצוקה גדולה מאוד של שירותי הרווחה בהענקת טיפול לנוער שנושר מבתי הספר ולנוער שנמצא בקצה הרצף.
רן כהן: אני מתכוון בעניין זה לפנות לשר הרווחה, זה ראש הממשלה, ולסגנו, יינתן מענה ראוי במשרד הרווחה כדי לטפל בנערות ובנערים בסיכון.
רן כהן: נדמה לי שהמשטרה נכשלת בהתמודדות עם נערים בסיכון.
רן כהן: ההתמודדות של המשטרה היא מול העבריינים המדיחים.
רן כהן: העובדה שהמשטרה לא מצליחה לעצור עבריינים אלה- -
יגאל יאסינוב: גם אלה
רן כהן: כן, המשטרה חייבת להתמודד אתם בנוקשות, כי הם הסכנה הגדולה בעניין זה.
רן כהן: כדי להתמודד עם הבעיה של העיסוק בזנות חייב להיות שיתוף פעולה ארצי יחד כדי לצמצם את התופעה.
רן כהן: לכן נפנה לשלושת השרים הממונים על משרדים אלה כדי לשתף פעולה כדי להתמודד עם בעיה זו.
יגאל יאסינוב: הייתי מוסיף את משרד הקליטה.
רן כהן: מקובל עליי.
רן כהן: תודה רבה לכולם, תודה רבה לחבר הכנסת יאסינוב, ננסה להתקדם, הישיבה נעולה.
רן כהן: שלום לכולם.
רן כהן: אנחנו מקיימים את הישיבה הזאת בדקה ה-90, כדי לעסוק בנושא שבעיני הוא בעל חשיבות עצומה לגבי גורל הילדים בתוך תהליך ההתנתקות.
רן כהן: נמצא אתנו נציג מנהלת סל"ע, שהוא אחראי על הנושאים החברתיים.
רן כהן: אנחנו רוצים להיות בטוחים, ונדמה לי שזה מתפקידנו המובהק לנוכח התוכנית הזאת, שהתקבלה גם בממשלה וגם בכנסת, לדאוג לכך שהילדים בשום פנים ואופן לא ייפגעו מעבר להכרח.
רן כהן: אני רוצה בעניין הזה לומר כמה מילות פתיחה.
רן כהן: גם מי שתומך בהתנתקות באופן מוחלט כמוני חייב להבין שהילדים הם לא כלי בתוך העניין הזה, הם חלק אינטגרלי של האוכלוסייה ושל המשפחות שחיות שם וצריכות לעשות את המעבר הזה אל תוך מדינת ישראל, שהוא מעבר מאוד לא קל.
רן כהן: זה לא מצב שבו מפרידים בין הילדים לבין ההורים באופן טכני.
רן כהן: לכן הדבר הזה קיים.
רן כהן: בעיקר שלא כל הילדים הם ילדים, משום שאנחנו חייבים לאבחן לא רק לגבי המעמד המשפטי, שמגיל 14 ומעלה הנערות והנערים הללו כבר ריבונים בזכות עצמם, אלא שתינוקות בני יומם הם דבר אחר מאשר ילדים בני 10 ו-12.
רן כהן: ראינו בהפגנות ילדות וילדים בגילאים די צעירים כבר יודעים לומר את שלהם ואת דעותיהם אל מול שוטרים, אל מול חיילים, אל מול קצינים.
רן כהן: גם אם מישהו הדריך אותם, זה נראה די אותנטי.
רן כהן: זה לא מצב שבו אנחנו יכולים להתייחס אל הילדים רק כאל כלי שמישהו משתמש בו.
רן כהן: מאידך, גם מי שמתנגד בתוקף להתנתקות, ואני מניח שחברת הכנסת פינקלשטיין תבטא את זה, לא יכול לומר שלא נעשה מאמץ עילאי כדי שהילדים בכל הגילאים הללו, עד גיל 18 לפחות, גם אם התהליך הזה כרוך בטראומה, יעברו את זה באופן הכי שלם שרק ניתן להעלות על הדעת.
רן כהן: שייפגעו הכי פחות שאפשר.
רן כהן: אני בטוח שגם מי שמתנגד בתוקף, בחריפות, בכל לבו ובכל נשמתו, יידע להבדיל בין גורל הילדים לבין הגורל של כל המהלך הזה, שגם אם הוא יהיה טראומתי אסור שהוא יהיה טראומתי לכל החיים לילדים הללו.
רן כהן: בחלק הראשון של הישיבה אני רוצה לשמוע את דניאל ממנהלת סל"ע לגבי ההתארגנות של המנהלת, איך לחוס על הילדים בתוך התהליך הזה.
רן כהן: בחלק השני אני רוצה להציע, יחד עם חברי הכנסת האחרים כאן, שנפרסם מעין אמנה שבאה לחוס על הילדים בתוך כל התהליך הזה.
רן כהן: אמנה שמופנית לכל הגורמים הנוגעים בדבר, גם לממשלה, גם למשטרה, גם למנהלת, גם למשרדי הממשלה, גם להורים וגם לילדים – איך אנחנו רוצים לעשות את זה באופן שבו הילדים ייצאו מהתהליך הזה הכי בריאים שאפשר.
רן כהן: אני בכוונה לא מגדיר את זה בהגדרות טוטאליות ומוחלטות, אבל לפחות בשאיפה שזה יהיה הכי פחות בר נזק על הילדים.
רן כהן: נדמה לי שזה תפקידנו המוחלט, לדאוג לכך.
רן כהן: אני מתכוון שגם מעבר למחלוקות הפוליטיות והאידיאולוגיות השונות, כולנו נדאג לכך, תומכים בהתנתקות ומתנגדים לה, שהתהליך הזה יעבור על הילדים הכי בריא שאפשר.
דניאל שטרול: אני רוצה להזכיר נתון, שאני מניח שאני לא מחדש בו, ש-48% מכלל תושבי הגוש המפונים הם ילדים בגילאים השונים.
דניאל שטרול: המנהלת נערכה קודם כל ברמה המערכתית, בניסיון לשמר את התא המשפחתי ואת התא הקהילתי מכל משמר.
דניאל שטרול: לצערי היכולת שלנו לשמר את הקהילות כקהילות הוא תהליך מורכב מאוד שפוגע בקהילות כקהילות.
דניאל שטרול: אני חושש שלכך יהיו מחירים לא פשוטים, אבל זאת כרגע המציאות הנתונה.
דניאל שטרול: יושבת כאן הגברת יוכי סימנטוב, שעובדת באמצעות מערכת החינוך, וכן זאב אלדר, והם יוכלו לספר איזו פעילות נעשתה סביב הפלטפורמה החינוכית, מתוך הבנה שהפלטפורמה החינוכית מהווה פלטפורמה מרכזית שדרכה ניתן להעביר מסרים ולחשוב איך מתנהלים בתקופה הזאת.
רן כהן: זה למרות שהילדים כבר נמצאים בחופשת הקיץ, אין מסגרות חינוכיות.
דניאל שטרול: יוכי תפרט לאחר מכן בנושא הזה.
דניאל שטרול: כרגע אנחנו נערכים מבחינת היערכות למועד הפינוי.
דניאל שטרול: אני מברך על הדיון כאן.
דניאל שטרול: היום מתרחש בגוש תהליך מאוד מורכב, בעיקר אצל המתבגרים מגיל 12 ומעלה, כאשר התא המשפחתי נפגע בכך שבחלק גדול מהמשפחות ההורים מאבדים את הסמכות ההורית למול המתבגרים, והמתבגרים היום מהווים איזשהו סמן ימני במאבק שלהם.
דניאל שטרול: אותי המציאות הזאת מטרידה.
רן כהן: כלומר, הילדים בגילאים האלה הם יותר רדיקליים, הם יותר חלוצים לפני המחנה?
דניאל שטרול: אני לא רוצה לומר שהם יותר רדיקליים, אבל היום הם נוער שמגבש עמדה משלו, מזדהה יותר עם נוער הגבעות, מאמץ לעצמו עמדות ודעות קוטביות, קיצוניות יותר.
דניאל שטרול: אני מציע שנחשוב לא רק על הטווח הקצר, אלא שהחשיבה גם תהיה חשיבה של טווח ארוך, כי אני גם מוטרד מסוגיית היום שאחרי.
דניאל שטרול: הנוער הזה הוא נוער נפלא ביסודו, זה נוער שאמור להמשיך ולשרת בצבא.
גילה פינקלשטיין: זה נוער שבמהלך כל השנה עוסק בהתנדבות, בחסד, בעזרה לזולת, בפעילויות קהילתיות.
דניאל שטרול: אני מסכים עם כל מלה.
דניאל שטרול: מדובר בנוער נפלא, אבל זה נוער שצריך לנהל את הדיאלוג ואת אובדן הדרך שהוא חש כרגע.
גילה פינקלשטיין: אם אדם, כל אדם, לא יידע בחודש הבא איפה הוא יגור ואיפה הוא ילמד, והוא יודע שמגרשים אותו מהבית שלו וכל מפעל החיים שלו מתמוטט, איך הוא יכול בכלל להגיב?
גילה פינקלשטיין: הוא לא יודע איפה הוא יגור, אומרים לו שיכנסו אותם בבתי-מלון.
גילה פינקלשטיין: משרד הבריאות אומר שלבתי-המלון הללו אין תקנים.
גילה פינקלשטיין: המטבחים ומערכות המים מזוהמים.
דניאל שטרול: חברת הכנסת פינקלשטיין, יש לנו אתגר משותף ויש לנו אחריות משותפת.
גילה פינקלשטיין: איך הילדים האלה יכולים להגיב, כשאומרים להם שבעוד שלושה שבועות הם מגורשים מהבית שלהם?
גילה פינקלשטיין: אותם ילדים, שחשבו שהם גיבורי ישראל, שהם חלוצי הדור, פתאום אף אחד לא רוצה לדבר אתם, פתאום הם מגורשים מהבתים.
גילה פינקלשטיין: הם לא יודעים איפה הם יגורו, איפה הם ילמדו.
רן כהן: אני לא הבנתי שדניאל אומר את הדברים בטענה, להיפך, הוא מתאר את הדברים בהזדהות.
דניאל שטרול: אני מזדהה ומסכים עם כל מלה שנאמרה.
דניאל שטרול: אני מוטרד עד כמה להעמיד על גבם של הילדים את מסע המאבק, אילו השפעות יהיו לחשיפה של ילדים קטנים למצבים של חוסר אונים של הוריהם, או חס וחלילה למצבי השפלה של הוריהם או אלימות כלפי הוריהם בתהליך הפינוי.
דניאל שטרול: ככלל, הילדים הללו חווים חוויה לא פשוטה של אובדן חוסר המוגנות של ההורים שלהם סביב הפינוי.
דניאל שטרול: אובדן הביטחון שההורים והמשפחה אמורים לספק – זה ביתי.
דניאל שטרול: דרך אגב, הילדים הללו נולדו לתוך מציאות של חיים ביש"ע כגבולות ארץ-ישראל, והם לא ידעו מציאות אחרת.
דניאל שטרול: לכן הסוגיה שמטרידה אותי היא מה תהיה אותה השפעה ארוכת טווח של הנוער הזה כאשר נחזור לחיות ביחד.
דניאל שטרול: לגבי הילדים עד גיל 10-12, אני מאוד מקווה ואני מתפלל שההורים יוציאו אותם מתוך מעגל ההתרחשויות הצפוי.
דניאל שטרול: מתוך ידע שלי, שהוא לא מבוסס אבל ידע מדיאלוגים א-פורמליים, יש כוונה להוציא את הילדים בגילאים הללו, ואני מברך על כך.
דניאל שטרול: המתבגרים זאת כבר שאלה אחרת.
גילה פינקלשטיין: לאן יוציאו?
גילה פינקלשטיין: כל הפסיכולוגים אומרים, שהחשיבות במצב כזה היא שהמשפחה תהיה מלוכדת, שהמשפחה תהיה יחד, לא לפרק את המשפחה.
גילה פינקלשטיין: מחקרים של פסיכולוגים אומרים שלא לפרק את המשפחה, לשמור על אחידות המשפחה.
דניאל שטרול: אני לא מתכוון להתווכח על הנושא הזה.
דניאל שטרול: ההמלצה המקצועית שלי, והיא גם מתבססת על דיאלוג עם המשפחות, היא שבפינוי עצמו, היה ויש כוונה להתעמת, המשפחות מעדיפות שהילדים לא יהיו עדים לתהליך הזה.
דניאל שטרול: אני מקווה שכל המפונים ייצאו בהליך מסודר, עם טקסי פרידה, שהילדים שלהם יימצאו ביחד אתם והמשפחות תצאנה בצורה מסודרת, עד כמה שניתן, בכל תהליך של טקס פרידה שהמשפחה תבחר לקיים.
רן כהן: סביר שזה יקרה רק אצל מיעוט.
דניאל שטרול: זה נערך בגנים ובכדים, והיו מפגשים מרגשים.
דניאל שטרול: אני יודע שהרעיון הזה נשקל.
דניאל שטרול: יש מנהיגויות יישוביות ששוקלות את זה ומבינות את החשיבות של יציאה בתהליך פרידה מסודר.
גילה פינקלשטיין: כשהיו זמנים קשים בקריית-שמונה, ושלחו את הילדים מקריית-שמונה לתל-אביב, הייתי אז מנהלת בית-ספר ושלחו אלי ילדים מקריית-שמונה.
גילה פינקלשטיין: היו ילדים שלא רצו לעזוב את ההורים ונשארו בקריית-שמונה, שהיתה במצב ביטחוני מאוד קשה.
גילה פינקלשטיין: הפסיכולוגים שחקרו את הנושא פרסמו אחר-כך, שאותם ילדים שהיו במצב ביטחוני לא טוב ונשארו עם הוריהם, היו מאושרים.
גילה פינקלשטיין: הילדים ששלחו אלי לתל-אביב היו אומללים.
גילה פינקלשטיין: החשיבות להישאר במסגרת חברתית, במסגרת משפחתית, מאוד חשובה.
דניאל שטרול: אני לא חלוק עלייך, אני רק אומר שבתרחיש של פינוי שיהיה קשה, ואפילו עשוי להיות אלים בחלקו, אני חושב שלא נכון שייעשה שימוש בילדים.
דניאל שטרול: אני לא חושב שילדים יוכלו להתמודד עם המציאות הזאת.
דניאל שטרול: אני הייתי רוצה למנוע מצבים שהילדים יצטרכו להיחשף לחוסר אונים של הוריהם או למצבים אחרים, שאף אחד בחדר הזה לא היה מעוניין שילד יראה את הוריו במצבם.
דניאל שטרול: לגבי ההתארגנות להמשך.
דניאל שטרול: יש תוכנית פעולה, היערכות של כל הרשויות כולן, תוכנית מיטבית.
דניאל שטרול: כרגע זה תחום שהוא עדיין בעייתי.
דניאל שטרול: התושבים שלא ישתפו פעולה, יצטרכו להיות מפונים לאותם מוקדי קליטה.
דניאל שטרול: כרגע בעיית הרישוי נפתרה כבר.
דניאל שטרול: זה נכון שהיו בעיות, כי אנחנו בעצמנו לא היינו מוכנים שמשפחות ותושבים יגיעו לבתי-מלון שאינם כשרים לקלוט אותם.
דניאל שטרול: לכן אנחנו אלה שהתרענו, שאם המטבח אינו תקין, אינו כשיר, לא נביא לשם משפחות.
גילה פינקלשטיין: קיבלנו דוחות של משרד הבריאות, שבתי-המלון האלה לא ראויים.
דניאל שטרול: את צודקת.
דניאל שטרול: זאת היתה הפעלה שלנו, של מנהלת סל"ע, ונכון לעכשיו מלון שלא יהיה ערוך וכשיר לא יקלוט תושבים.
דניאל שטרול: כרגע הם עושים את המיטב כדי לשפר את יכולתם.
דניאל שטרול: הסוגיה היחידה שכרגע אנחנו מגבשים עמדות לגביה היא היה ובמהלך הפינוי ילדים יופרדו מסיבה כלשהי מהוריהם וממשפחתם ויגיעו לאותם מוקדי קליטה.
דניאל שטרול: אנחנו כרגע נערכים כיצד לקלוט את הילדים הללו.
דניאל שטרול: אנחנו בתיאום מלא עם משרד הרווחה, פקידי סעד.
דניאל שטרול: כרגע אנחנו מגבשים תוכנית פעולה איך בטווח הזמן הקצר ביותר מחברים את הילד למשפחתו, או לחילופין מאתרים קרובי משפחה שניתן יהיה להעביר אליהם את הילדים.
דניאל שטרול: זאת כרגע סוגיה שאנחנו מגבשים את העמדות שלנו לגביה.
רן כהן: האם יש לכם סוגיה שמחייבת שיתוף פעולה מצד חלק מהמנהיגות המקומית?
רן כהן: כי אי-אפשר לקחת ילדים בתפזורת.
דניאל שטרול: יש מקומות שכן ויש מקומות שלא.
דניאל שטרול: בימים אלה, כאשר התחושה היא שהפור קרב והפור נפל, מידת הפתיחות והנכונות לדיאלוג עולה.
דניאל שטרול: כרגע אנחנו מנסים לנהל דיאלוג עם המנהיגות התורנית, הרבנים, ועם המנהיגות הפוליטית.
דניאל שטרול: אני מקווה שעד לתהליך עצמו נייצר מציאות כזאת באוריינטציה מונעת, שלא נגיע למצבים שנצטרך לתת מענה.
רן כהן: יוכי סימנטוב, המפקחת על מצבי לחץ ומשבר משרד החינוך, איך זה נראה מבחינת ההכנות שלכם?
יוכבד סימנטוב: כמו שפתחת ואמרת, אנחנו מאוד מסכימים שעקירה – זה המונח הפסיכולוגי – היא חוויה קשה וכואבת.
יוכבד סימנטוב: אנשי המקצוע לא מתיימרים לבטל את הכאב, אלא לנסות למזער אותו עד כמה שניתן.
יוכבד סימנטוב: שום איש מקצוע רציני לא יגיד: אני אגרום לזה שלא ירגישו שום דבר.
יוכבד סימנטוב: זה תהליך כואב וקשה.
יוכבד סימנטוב: נכנסנו לגוש קטיף בפברואר שנה שעברה, כאשר הרקע עוד היה הפצמ"רים והקסאמים ולא כל כך תוכנית העקירה, למרות שתוכנית ההתנתקות כבר היתה על הפרק אבל זה היה מאוד מינורי, בוודאי בגוש קטיף לא חשבו שזה יקרה באמת.
יוכבד סימנטוב: השתדלנו לחזק את החוסן של הצוותים, מתוך מחשבה שככל שהצוותים החינוכיים יהיו יותר חסונים ויידעו לעבד את רגשותיהם, הם יוכלו לעשות את זה טוב יותר עם הילדים.
יוכבד סימנטוב: תגברנו את היועצים הפסיכולוגיים כמעט פי שניים.
יוכבד סימנטוב: אני לא אומרת שזה נתן מענה מוחלט לכל הילדים, זה לא.
יוכבד סימנטוב: השתדלנו לעשות את המרב, ואנחנו בקשר יום-יומי אתם.
יוכבד סימנטוב: הפלאפון שלי פתוח למנהלים, ליועצים, לפסיכולוגים, ואנחנו בקשר יום-יומי.
יוכבד סימנטוב: יש גם פסיכולוגים שהתנדבו לתגבר את המערך הקיים, והם נמצאים שם גם כרגע, גם בקיץ.
רן כהן: גם בחופשה יש אליכם פניות?
יוכבד סימנטוב: כן, יש פניות.
יוכבד סימנטוב: אנחנו מנסים להנגיש את זה יותר.
יוכבד סימנטוב: למשל, היתה אתמול פנייה ממשרד ראש הממשלה, ונתנו שוב את מספר הטלפון של מנהל התחנה, כדי שיידעו למי לפנות.
יוכבד סימנטוב: כי לא תמיד האנשים שביום-יום שלהם הסתדרו בעצמם יודעים למי לפנות כשיש מצוקה.
יוכבד סימנטוב: נמצאת שם גם הגברת מרים שפירא, מנהלת "מהות" בשומרון, שהיא פסיכולוגית קלינית שעובדת שם במהלך כל השנה.
יוכבד סימנטוב: הכנסנו אותה שם לעבודה.
יוכבד סימנטוב: כרגע הזמינו אותה גם יישובית, לא רק דרך מוסדות החינוך שהם כרגע סגורים רשמית.
יוכבד סימנטוב: אתמול היא היתה בנווה-דקלים, וביקשתי לפרסם שכל מי שמעוניין יפנה ויקבל הדרכה קבוצתית להורים, כי אני חושבת שיש לזה ערך מאוד גדול שהורים ייפגשו עם השאלות אלה של אלה ויקבלו קצת מענים.
רן כהן: בתוך תהליך הפינוי, אם תעלה תפילתו של דניאל נכון ומשפחות יעברו באופן מסודר ומרצונם בפרידה חלקה זה בסדר.
רן כהן: אבל לאחר ה-15 בחודש, מי יהיה שם כדי להסתכל על הילדים, על מה שיקרה אתם בתוך התהליך הזה?
רן כהן: הרי אי-אפשר לצפות משוטר שיפקח.
רן כהן: צריך שתהיה עין חינוכית, מפקחת ורגישה.
רן כהן: אולי זה קשור לרווחה, אני לא יודע.
גילה פינקלשטיין: כשישבנו פה לפני חודשיים, הבטיחו שיהיו שוטרים מסוימים שיקבלו הכנה איך לטפל בילדים.
גילה פינקלשטיין: בינתיים אני פוגשת שוטרים שמחטיפים מכות.
יוכבד סימנטוב: אם משפחות עוזבות מרצונן, זה סיפור אחר.
יוכבד סימנטוב: אבל אם משפחות נשארות, הדילמה לגבי הילדים היא אמיתית לגמרי.
יוכבד סימנטוב: המחקר שחברת הכנסת פינקלשטיין הזכירה הוא אמיתי.
יוכבד סימנטוב: גם בלונדון זה היה אותו דבר, ילדים שנשארו תחת הפצצה עם הוריהם היו במצב טוב יותר מאלה שפונו למקומות בטוחים יותר.
גילה פינקלשטיין: למה לא הכשירו שוטרים לצורך העניין?
יוכבד סימנטוב: אני לא יודעת להשיב לגבי זה.
יעקב מרגי: הדילמה היא לא אם לשלוח אותם לבית-מלון או הפצצה.
יעקב מרגי: למרות כל התנגדותי לתוכנית הזאת, ושיקראו לה בכל מונח שיקראו לה, אני אומר שהאימא תצרח, תקשור את עצמה בכל דרך ותמחה בכל דרך, אבל אין לה שום זכות מוסרית, אפילו שזה יוצא רחמה, שהילד הזה יחווה את הטראומה של המאבק ביום הפינוי.
יעקב מרגי: אם את שואלת אותי כהורה מה עדיף לילד, לדעתי עדיף שהוא יהיה אצל הסבתא בתל-אביב.
יעקב מרגי: לא צריך לקחת את הדוגמה הכי קיצונית.
יעקב מרגי: אם רוצים לחבל במאבק, אז הדיון הזה מיותר, כי הדיון רוצה להביא למצב אופטימלי כדי למזער את הנזק לאותם ילדים.
יעקב מרגי: אפשר למצוא פתרונות שונים, אם רוצים.
יעקב מרגי: אבל אם רוצים לשים את כל המאבק הזה על גבם של הילדים, זה יהיה טראומתי לא רק בפינוי אלא גם אחריו.
רן כהן: יוכי מייצגת את משרד החינוך.
יוכבד סימנטוב: אני רוצה להתייחס למה שדניאל שטרול אמר, שצריך לחשוב גם על היום שאחרי.
רן כהן: האם בתוך התהליך של הפינוי יהיו בכוח המשטרתי והצבאי אנשים שיראו מה קורה עם הילדים באותו רגע?
דניאל שטרול: אני אתן תשובה קצרה לגבי מנהלת סל"ע, ואני אשמח אם המשטרה תייצג את עמדתה.