GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יוסקה בן-דוד: אני זוכר שב-65' למדו תחת עץ, ונסעו 5 ק"מ על סוס.
יוסקה בן-דוד: יכולת לראות מגרשי חנייה של מאה חמורים.
יוסקה בן-דוד: היתה מוטיבציה ואווירה, והם מושפעים מהאווירה הכללים במדינה.
מיכאל מלכיאור: לבית אלישבע יש בית ספר יפה, רק שאין להם מורים, וזה חלק מהבעיה.
מרים נבות: יש הרבה סוגיות בחינוך הערבי, שווה לדבר על זה.
מיכאל מלכיאור: בסקנדינביה, אם היו הקריטריונים לבגרות שיש פה, לעולם לא הייתי מגיע לשם.
מיכאל מלכיאור: בתיכון, למשל, מי שהלך בכיוון הומניסטי לא היה צריך ללמוד מדעים.
מיכאל מלכיאור: מעבר לזה; פה יש כיוון אחד מסוים של מודל.
מיכאל מלכיאור: שם חלק גדול מהילדים לא עושים תיכון, ואגב – הם הגיעו למקום הראשון או השני במחקר הזה.
מיכאל מלכיאור: הם עושים דברים חלופיים, שלא נחשבים בעיני החברה פחותים.
מיכאל מלכיאור: פה זה נגד כל תפישת העולם הערכית שלנו.
מיכאל מלכיאור: זה דיון שכלל לא מתקיים.
מיכאל מלכיאור: בוועדה יש לנו חברה שעסקה 30 שנה בחינוך, ומנהלת בית ספר בשנים האחרונות.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים לשמוע אותך כחברת כנסת וכאשת חינוך.
גילה פינקלשטיין: חלק מאתנו זכרו בשנות ה-60' את הילדה מבית שאן ש/צעקה ברדיו שהיא רעבה, וכל המדינה הזדעזעה.
גילה פינקלשטיין: היום יש אלפי ילדים רעבים, ואף אחד לא הזדעזע.
גילה פינקלשטיין: מצד שני, אני זוכרת את עצמי כילדה שגדלה עם עוד שלושה אחים והורים בשני חדרים.
גילה פינקלשטיין: אבא היה מנהל בית ספר, לי לא היה איפה ללמוד, אז שמתי קרש על הכיור, כך למדתי, והייתי ילדה מאוד מאושרת.
גילה פינקלשטיין: או הייתי עולה לשכנה שלי, שהיתה מזמינה אותי לארוחת ערב.
גילה פינקלשטיין: אהבתי את זה, כי אצלם קנו שמנת, ואצלנו ההורים קנו רק לבן – היה הבדל של כמה גרושים ביניהם.
גילה פינקלשטיין: היינו ילדים מאוד מאושרים.
גילה פינקלשטיין: אז ממה זה מתחיל?
גילה פינקלשטיין: למה זה קורה?
גילה פינקלשטיין: אין כבוד לתלמיד, אין כבוד למורה, אין סמכות הורית, אין סמכות מורית.
גילה פינקלשטיין: לא פעם מורה ניגשה אליי ואמרה לי שהיא קמה בבוקר בחרדה, מה יקרה אם יעליבו אותה או יעליבו אותה.
גילה פינקלשטיין: וכמה ילדים בכו אצלי בחדר, כי המורים פגעו בהם.
גילה פינקלשטיין: זאת האווירה והמוטיבציה שאין לנו, וצריך להשיג את הכל.
גילה פינקלשטיין: הדברים שכולם אמרו כל-כך חשובים – החינוך חינם ועדות המזרח - ודווקא אצלנו בבית הספר, היות שאצלנו בבית הספר, תיכון צייטלין, למעלה מ-70% הם עדות המזרח, קידום לא רגיל – הכיתות הכי טובות, 5 יחידות מתמטיקה, כימיה - רובם הם בני עדות המזרח.
גילה פינקלשטיין: שם זאת דוגמה לקידום ולחבר'ה שמגיעים רחוק, ושאוהבים את בית הספר.
גילה פינקלשטיין: התחלנו לדבר על בחינות הבגרות.
גילה פינקלשטיין: אני חושבת שאי-אפשר לוותר עליהן, אך יש לעשות חשיבה מחודשת ושינוי רדיקלי בבחינות הבגרות.
גילה פינקלשטיין: אי-אפשר לוותר עליהם, כי הן קיימות בכל העולם, אך צריכה להיות כאן תחרות חיובית.
גילה פינקלשטיין: לא להביא את הילדים למתחים שהם מגיעים אליהם.
גילה פינקלשטיין: אך אם בודקים את הנתונים, רואים שיש התקדמות נהדרת – גם בגלל האפשרות שנותנים הזדמנות שנייה, שזה דבר שהנהיגו בשנתיים האחרונות, וזה דבר מוצלח.
גילה פינקלשטיין: יותר ויותר תלמידים זוכים בבחינת הבגרות.
גילה פינקלשטיין: משרד החינוך מכניס המון פרויקטים חדשים.
גילה פינקלשטיין: אני לא יודעת איפה עוד בעולם יש כל-כך הרבה פרויקטים חדשים, שבאים לעזור לתלמיד להגיע לזה.
גילה פינקלשטיין: אנו רואים את התוצאות, ומתחילים מהמכללות.
גילה פינקלשטיין: צריך לעשות חשיבה מיוחדת; מה קורה במכללה?
גילה פינקלשטיין: איך להעלות אותה?
גילה פינקלשטיין: הכל מתחיל מהמורים.
גילה פינקלשטיין: אמרנו 'הטובים לטיס'.
גילה פינקלשטיין: בואו נעשה שהטובים והטובות יהיו להוראה.
גילה פינקלשטיין: איך מקדמים את המורה, כדי שמורה לא תרעוד 20 שנה כל בוקר, לפני שהיא באה לבית הספר.
גילה פינקלשטיין: ויש גם המון תלמידים שבוכים בחדר, ולא תמיד יש אוזן קשבת ומי שישמע אותם.
גילה פינקלשטיין: איך משנים את כל זה?
גילה פינקלשטיין: צריך לנסוע למקומות שמצוינים בטבלה במשלחת, שתראה מה קורה, מה ההבדל.
גילה פינקלשטיין: כשאני התחלתי את ההוראה, הקימו את חטיבות הביניים.
גילה פינקלשטיין: הייתי אז סטודנטית ומורה.
גילה פינקלשטיין: הקימו את חטיבות הביניים, כי ראו את המודל הזה בארצות הברית, וחשבו שזה טוב.
גילה פינקלשטיין: אנחנו חייבים לחקות את הנוער של ארצות הברית?
גילה פינקלשטיין: יש בו משהו כל-כך טוב שחייבים היו לחקות אותם?
גילה פינקלשטיין: גדלתי שנה אחת בארצות הברית, ולא הבנתי למה אנחנו צריכים לחקות את הנוער בארצות הברית.
גילה פינקלשטיין: לא ראיתי שם משהו טוב במיוחד אצל בני הנוער.
גילה פינקלשטיין: זה עלה הון עתק למדינה.
גילה פינקלשטיין: כשהקימו את חטיבות הביניים לא חקרו למה כיתות ז'-ח' לא טובות.
גילה פינקלשטיין: עשו את זה, וזה עלה הון עתק.
2411: אני רוצה לתת לך סיוע במבחן הפנימי הארצי של משרד החינוך בנושא הישגים ואווירה בית-ספרית; כיתות ח' בבתי ספר שאינם מחוטבים, דהיינו א'-ח' מגיעים להישגים טובים יותר, כמו רמת-גן וגבעתיים.
2411: כשעשו פעולה כדי לנטרל את השפעת המקום, מתברר לכל אורך הדרך ש-ח' ביסודי מגיע לחינוך כולל טוב יותר מ-ח' בחטיבת הביניים.
מיכאל מלכיאור: דווקא בירושלים הגיעו לתוצאות הפוכות.
גילה פינקלשטיין: אני למדתי בבית ספר בר-כוכבא בתל-אביב, בבית ספר של ז'-ח', וזה היה נהדר.
גילה פינקלשטיין: אני לא יודעת למה היו צריכים לעשות את המהפך, שעלה למדינה הון עתק.
גילה פינקלשטיין: את הכסף הזה היו צריכים לתת למשפחות שזקוקות לכסף הזה.
גילה פינקלשטיין: לא היו מחקרים שהראו שצריך לעשות את זה חוץ מהחיקוי של ארצות הברית.
גילה פינקלשטיין: אני תמיד משווה עם התקופה שלי.
גילה פינקלשטיין: אני קראתי המון ספרים, התלמידים של אז קראו המון ספרים, הילדים שלי, שהם עכשיו גדולים, קראו המון ספרים.
גילה פינקלשטיין: היום לא קוראים, רק רואים טלוויזיה.
גילה פינקלשטיין: אז עשו BOOK REPORT.
גילה פינקלשטיין: למה לא לחזור לשיטות הישנות?
גילה פינקלשטיין: יש תלמידים שלא יודעים לקרוא שעון, כל-כך עסוקים עם הטלוויזיה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו חיים בעולם אחר ממה שהיה אז.
מיכאל מלכיאור: החינוך, הכבוד והילד היו אז במרכז.
מיכאל מלכיאור: מה את מציעה לעשות במצב הנוכחי?
גילה פינקלשטיין: להפקיד את המלאכה בידי המורים והמחנכים הכי טובים שיש.
גילה פינקלשטיין: אין כבוד לכלום.
גילה פינקלשטיין: זה קשור גם לכך שבאים לבית הספר לבושים איום ונורא.
גילה פינקלשטיין: יש בתי ספר כמו עירוני ז' ביפו, שמועצת התלמידים עצמה החליטה על תלבושת אחידה.
גילה פינקלשטיין: יש בתי ספר שחושבים שזה קשור לאווירה ולאלימות, ומועצת התלמידים צריכה להחליט על זה לבד.
גילה פינקלשטיין: צריך לתת להם את ההרגשה שהם מחליטים, לשתף אותם בהחלטה חשובה.
גילה פינקלשטיין: היום תלבושת אחידה זה לא כמו שהיה פעם, אלא בעלת כמה צבעים, וזה משרה אווירה נהדרת בבית הספר.
גילה פינקלשטיין: דיברו פה על ארבעים תלמידים בכיתה.
גילה פינקלשטיין: בעולם יש שלושים תלמידים בכיתה, ואם נוכל לעשות שיהיו 27-30, זה היה נראה אחרת.
2411: הממוצע הוא 32.
גילה פינקלשטיין: אז לעשות עוד מאמץ.
גילה פינקלשטיין: הטובים והטובות להוראה, ולדאוג שלא יברחו מההורה, צריך לדאוג שירצו להישאר.
גילה פינקלשטיין: שהם יהיו המורים והמורות של דור העתיד.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים לשמוע את הנציג בכנסת של הדורות הבאים.
שלומית גרוסמן: אנו מדברים על שיטות וחלופות, אך אי-אפשר לדבר על דברים כאלה בלי תפישת עולם בחינוך.
שלומית גרוסמן: ואני שואלת, מהי התפישה החינוכית במשרד החינוך?
שלומית גרוסמן: את השאלה הזאת עלינו לברר לעצמנו, ולברר מהו הפער בין התפישה החינוכית במשרד החינוך למציאות.
שלומית גרוסמן: המבחן הוא לא דרך יחידה לבדוק אדם, ובטח לא יכולת של אדם.
שלומית גרוסמן: נאמר כאן על-ידי הילדים, האנשים המדהימים האלה, שהם הדורות הבאים.
שלומית גרוסמן: יש לנו צורך בהקשבה.
שלומית גרוסמן: הקשבה היא מיומנות שכולנו מניחים שהיא קיימת.
שלומית גרוסמן: בתוכנית הליבה בוועדה אמרתי, ונציגות הדורות הבאים ביקשה לקדם את הנושא הזה.
שלומית גרוסמן: זאת תוכנית שכבר נמצאת במשרד החינוך.
שלומית גרוסמן: אך מה המדד בתפישה החינוכית, שאנו מקצים לה?
שלומית גרוסמן: 11 סעיפים בחוק החינוך מדברים על ערכים, על טיפוח האישיות – סעיף חמישי, אפילו לא ראשון – אבל כתוב 'כבוד', 'אהבה' ועוד הרבה דברים.
שלומית גרוסמן: אך אי-אפשר בלי לטפח את אישיותו של הלומד.
שלומית גרוסמן: הרי אם אני מרגיש בטוח, אני גם אוכל להגיע להישגים.
שלומית גרוסמן: אם המשוואה הזאת כל-כך ברורה ופשוטה, למה לא להתמקד בה?
שלומית גרוסמן: משרד החינוך נערך היום לתוכנית חלופית.
שלומית גרוסמן: לפני שמדברים על חלופות, בואו נראה; שיטת המכלול לא עבדה?
שלומית גרוסמן: האם היא עברה דרך לשכת המדען, והיתה שם הערכה מדעית?
שלומית גרוסמן: הרי על כל שיטה נעשית הערכה על-ידי מדען ראשי שנמצא במשרדה.
שלומית גרוסמן: אחד הדברים שאני מניחה שמשרד החינוך צריך לקחת בחשבון זה את השיח הזה.
שלומית גרוסמן: בגיבוש תפישה חינוכית צריכים להיות הדורות הבאים.
שלומית גרוסמן: הצעירים צריכים להיות חלק מהשיח הזה.
שלומית גרוסמן: לא אני ואתה, שכמבוגרים כבר חוו את הדברים.
שלומית גרוסמן: הייתי מזמינה אותך, פרופ' כץ, לקחת בחשבון את הדורות הבאים, ולקחת אותם לדיונים.
2411: לקחנו אותם.
שלומית גרוסמן: אני מבקשת להביא את הנושא של תפישה חינוכית גם בהכשרת המלמדים בישראל.
שלומית גרוסמן: ברגע שיש לנו ביום דור של מורים שכבר נמצאים בתוך המערכת - שם צריכה להיעשות היערכות, לעשות הפנמה בתוך המוסדות היום ובמוסדות העתידיים.
שלומית גרוסמן: כששאלו את בני מהם תחביביו – אגב, גם אני חצי מהזמן במערכת החינוך, מורה בישראל, ועד לפני שבוע הכנסתי לבגרות – הוא אמר שקריאה היא לא תחביב עבורו.
שלומית גרוסמן: היועצת אמרה לו שפעם בית הספר היה בית ספר, אך היום הוא כבר לא כזה.
שלומית גרוסמן: יש היום חופש מידע מאוד גדול – דרך האינטרנט, המחשב, הטלוויזיה.
שלומית גרוסמן: התיווך החינוכי נדרש כאן.
שלומית גרוסמן: אם נקצה בתפישה שלנו מקום ליוזמות חינוכיות שיכולות לתווך בין הילד לטכנולוגיה ולחופש המידע המהיר הזה, אולי זה יעצים את הנושא של הספר.
מיכאל מלכיאור: אלה שתומכים בהשארת הבגרות ובצורת הלמידה הנוכחית; אני רוצה לדבר על ההעתקה.
מיכאל מלכיאור: העתקה אומרת הרבה מאוד על החברה.
מיכאל מלכיאור: אני לא גדלתי במערכת החינוך הישראלית, אך הלכתי למבחנים לרבנות בהיכל שלמה, וזאת הפגישה הראשונה שלי עם הדבר הזה.
מיכאל מלכיאור: אנשים שיצאו – רבנים ודיינים בישראל – ישבו שם בשירותים בזמן המבחן, ורק בזה עסקו במהלך המבחן.
מיכאל מלכיאור: מה אומרת התוצאה, אם כמעט 50% - זה, כמובן, לא מחקר רשמי - מגיעים להישגיהם דרך העתקה?
מיכאל מלכיאור: מה הכלי הזה אומר, ומה אנחנו מטפחים אצל התלמידים בנושא הזה?
מיכאל מלכיאור: זאת הערת אגב.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים לשמוע תלמידים, אך לפני כן נשמע את רינה יצחקי, אורחת קבועה בוועדה שלנו.
רינה יצחקי: בין כל הקומות שלימדתי בהם, לימדתי גם בקיבוץ.
רינה יצחקי: יום אחד זימנתי אמא של אחד התלמידים לכיתה.
רינה יצחקי: זה היה בתקופה מעולה, שבה היו שמונה ילדים בכתה.
רינה יצחקי: אמו בגילי, והסברתי לה שאין לו התעניינות, ושהוא לומד בקושי רק בשעות שהוא בכיתה.
רינה יצחקי: היא ענתה לי, 'את חושבת שבשביל לחלוב את הפרות הוא חייב לדעת את מה שאתם מלמדים?'.
רינה יצחקי: אני חושבת שהגענו למקום שכל העניין של השכלה הוא לא במקום מוערך, וזה מקבל ביטוי במבנה החברה, במבנה התקציב במקום של התיאטרון, הספרות וכל מה שקשור לתרבות במובן הכי רחב של המילה.
רינה יצחקי: הכעס על האקדמיה, הכעס על כך שהאמירה עולה קצת מעל לרדידות, ויש סערה.
רינה יצחקי: אנחנו חייבים להבין שהמורים – בין אם הטובים ביותר או בינוניים – הם חלק מהחברה הזאת.
רינה יצחקי: הנקודה היא בהעצמת המורה לא כסלוגן פמיניסטי, אלא במובן הכי עמוק של המילה.
רינה יצחקי: רק מורה שירגיש שהוא שווה משהו, שנבקש ממנו להיות מנהיג של קהילה לומדת – ואני אומרת בכוונה מושג שהוא לא כל-כך מקובל אצלנו.
רינה יצחקי: אגב, משרד החינוך יצא עם סיסמה לא כל-כך ישנה: מבית ספר לבית חינוך.
רינה יצחקי: אני לא יודעת מה עושים עם זה, אך זאת סיסמה נכונה מאוד, אם יעמדו אחריה.
רינה יצחקי: כדי לעמוד אחריה, המורה חייב להיות גם מחנך ובעל ערכים.
רינה יצחקי: לא ייתכן לנתק את הערכים וההומניות ממה שמורה עושה.
רינה יצחקי: אני אומרת את זה, יש מגמה כזאת בהכשרת המורים, שקוראים לה הוראת הפרופסור.
רינה יצחקי: נכון שהמורה צריך להיות בעל מקצוע, אך אני רוצה שהמורה יהיה רגיש לתלמידים, למצוקותיהם, לצרכיהם הרגשיים, לבית שלהם, ולא רק לתוצאות המבחנים שלהם.
רינה יצחקי: אם הופכים את בית הספר בסגנון ההפרטה, אז התלמיד הוא לקוח, והלקוח תמיד צודק.
רינה יצחקי: אז המורה משתדל לרצות את הלקוח שלו כמה שיותר, מה שאומר לתת לו את הציון שהוא רוצה, להעלים עין מהעתקות, ומעט מאוד אחריות.
רינה יצחקי: דיברו פה הרבה על מוטיבציה של מורים.
רינה יצחקי: אם, לפחות, המורה היה מרגיש שהוא בעל פונקציה חשובה במערכת, זה יכול היה להעלות את המוטיבציה שלו.
רינה יצחקי: אנחנו צריכים לראות את הילד כנושא זכויות, וזכותו, על פי אמנת זכויות הילד, להביע את דעתו בדברים שנוגעים לחייו, ושדעתו תישמע בכובד ראש, ולא בעניין תלבושת, מסיבות וטיולים, אלא בכך שתוכנית הלימודים תהיה רלוונטית להם.
רינה יצחקי: אני לא אומרת שצריך לזרוק את המורשת והעבר, אך אפשר להביא את זה למקום שבו תלמידים ילמדו.
מיכאל מלכיאור: נשמע את התלמידים בסבב אחרון.
מיכאל מלכיאור: רצינו ללמוד בדיון פה את הדברים מזוויות שונות.
רן ליאון: הסיבה האמיתית לכך שתלמידים מעתיקים הוא חוסר-ביטחון בידע, במה שהם למדו.
רן ליאון: ואם יש חוסר-ביטחון, השאלה היא ממה הוא נובע.
רן ליאון: מערכת החינוך הרי צריכה להכין אותנו בתור בני נוער להיות אזרחים תורמים, מעורבים בקהילה.
רן ליאון: היא צריכה להכין אותנו להיות הרופאים של העתיד, הפוליטיקאים של העתיד.
רן ליאון: העניין הוא שאני מרגיש שבמערכת החינוך של ימינו אין מספיק ערכים.
רן ליאון: מכניסים לנו כל הזמן עוד היסטוריה, ביולוגיה, אבל מה עם קצת להיות בן אדם, לפני שנהיה פרופסורים?
גילה פינקלשטיין: האם אתם מאמינים שיש תלמידים שאף פעם לא מעתיקים?
רן ליאון: כן.
גילה פינקלשטיין: בתשובה שלכם יש אור בקצה המנהרה, כי אני מכירה תלמידים שאף פעם לא מעתיקים.
מארינה בלומין: בנושא הערכה; היתה פה קודם התנגדות די חריפה לנושא הערכים והפרויקטים בבית הספר.
2411: אמרתי שכל הפרוייקטים שנועדו להשיג ערכים ואזרחות טובה לא עובדים באף מקום.
2411: הערך האמיתי הוא על-ידי המגע הישיר בין המורה המקצועי, המחנך, לתלמיד, הדוגמה האישית, היחס לתלמיד.
2411: ללמד כיצד להתנהג לא עובד אף פעם.
2411: לשפוך כסף על פרויקטים חיצוניים לא עבד ולא יעבוד.
2411: כשאני אתייחס אליך בכבוד, ילמד הרבה יותר מאשר אם אגיד לך את הדברים האלה במילים.
מיכאל מלכיאור: אני לא חושב שמישהו חולק על זה, ואני לא חושב שצריך לשים את הדברים זה מול זה.
מיכאל מלכיאור: אם המורה לא מתייחס בכבוד לתלמיד, זה עוד לא אומר משהו לגבי תוכניות לימודים לערכים ולאזרחות.
2411: יש תוכניות לימודים אצלנו יותר מאשר בכל מקום אחר בעולם.
2411: ואיפה ההצלחות הגדולות?
מארינה בלומין: אני שמחה שהבהרת את זה, כי התחלתי לדאוג, שאתה חושב שערכים זה לא חושב.
מארינה בלומין: זה מה שיביא לשינוי ולמוטיבציה, כי אני יודעת שזה מה שמחזיק אותי – זה והעובדה שאני לומדת מקצוע שחשוב לי, שהוא לא הוראה, לפחות לא בתחום בית-ספרי.
מארינה בלומין: אני מאמינה שאם כן יהיה מוסד חלופי כמו שהצעת, שאנשים שנושרים מבית הספר יילכו לשם, אני מאמינה שכל תלמידי בית הספר ינשרו ויילכו לשם, כדי ללמוד כמה שפחות ממה שמחייבים אותנו ללמוד ואנו לא משתמשים בו באמת, כדי שנספיק ללמוד לחיים כמה שיותר.
מארינה בלומין: זה, לדעתי, ישפר גם את נושא ההעתקה, כי הלחץ שמגיע מהבית ומבית הספר מגיע גם כתוצאה מערכים שגויים שמגיעים.
מעיין מור: במהלך שנות הלימוד שלי אני רואה את מערכת היחסים בין המורים לתלמידים.
מעיין מור: כל הדלתות שלי פתוחות לפניי.
מעיין מור: למה שאני אכנס לדלת, שאני יודעת מראש מהי מערכת היחסים שמתקיימת בה?
מעיין מור: אני רואה את כל המלחמות שיש למורים מול הכנסת, שלאו דווקא יש לי כוח להילחם.
מעיין מור: אני לא חושבת שאלך להיות דווקא מורה אלא משהו שייתן לי מענה למה שאני אוהבת ומרגישה שייכת אליו.
מעיין מור: אני חושבת שהמורה לא חייב להיות התלמיד הכי טוב.
מעיין מור: דווקא התלמידים הפחות טובים מכירים את הטריקים היותר טובים.
מעיין מור: המורה צריך להיות הרבה יותר קשוב לתלמיד.
מעיין מור: אני יודעת שאם אני אומרת משהו למורה שלי, הוא נפגע מזה, כי הוא חושב שאני לא מכבדת מספיק את עמדתו, וזה לא כך.
מעיין מור: המדד של התלמידים; אותי מודדים לפי ציונים.
מעיין מור: התעודה שקיבלתי היא ממוצע מדויק של הציונים שקיבלתי במבחנים במהלך השנה.
מעיין מור: זה מה שמביא להעתקות.
מעיין מור: במבחן יש לחץ, שחייבים להצליח בו, כי זה נכנס לתעודה, שאמורה לפתוח הרבה דלתות.
מעיין מור: המטרה מקדשת את האמצעים.
יוסקה בן-דוד: כדי למנוע רושם לא נכון; אנחנו הצענו שבין היתר, המרכז הזה ישמש כמרכז למניעת ישירה, וכדי להחזיר ילדים למערכת החינוך, אם אפשר.
אבי נחמני: יש העלמות עין, שלפעמים קצת מוגזמות, כי כשבאמצע יוני תלמיד בא עם מעיל דובון צבאי, זה לא דבר מציאותי.
אבי נחמני: המורה מתייחס לתלמיד כאל אחוז.
אבי נחמני: לא מעניין אותו מה קורה בבית או אחרי השיעור, אלא הוא רק רוצה שהתלמיד יוציא ציון טוב, כדי שאחוז הזכאים לבגרות יהיה גבוה.
אבי נחמני: כשמבינים שלא מתייחסים אלינו באמת, מתחילים לחפף.
אבי נחמני: למשל, השנה נכנסתי לשיעור תנ"ך, ואני לא מסתדר עם המורה, אולי הייתי ב-12 שיעורים.
אבי נחמני: היא תמיד מוציאה אותי החוצה אחרי 20 דקות.
אבי נחמני: כשקיבלתי תעודה, ראיתי שקיבלתי בתנ"ך 85, ושכתוב שם שיש לי יחס רציני ללימודים.
אבי נחמני: אני שואל את עצמי מה קורה פה.
אבי נחמני: אני מתייחס כך, ובסוף אני מקבל 85.
גילה פינקלשטיין: דיברת עם המורה?
גילה פינקלשטיין: אולי זאת טעות.
אבי נחמני: ברגע שאני יודע שבית הספר לא מתייחס אליי בתור תלמיד ולא מחנך אותי – ולדעתי ערכים זה דבר מאוד חשוב – לא כדי שאהיה פרופסור, אלא כדי שאהיה אזרח טוב, כי מערכת החינוך מסמיכה אותך להיות אזרח - כשאני רואה שלא מתייחסים אליי בתור אדם בבית הספר אלא בתור אחוז, כשאני רואה שאני רק צריך להוציא ציון, ואז בית הספר מסיים אתי, וכשרואים שאפשר לחפף ואף אחד לא אומר על זה כלום, מבינים שזה משתלם.
אבי נחמני: וזה מה שעצוב לי לראות, כי אני עוד איכשהו מנסה להשקיע.
שירין גבאי: לגבי בחינות הבגרות; יש הרבה דעות, אם השיטה עובדת או לא.
שירין גבאי: השיטה תעבוד, אם יהיו לה תנאים טובים.
שירין גבאי: דווקא השנה היו תנאים הכי פחות טובים להישגים גבוהים של התלמידים; הפרסומים שהציפו את בתי הספר בנוגע לביטול המיקודים – וזה מאוד הלחיץ את התלמידים – ולוח הבחינות, שמאוד משפיע על ההישגים.
שירין גבאי: אני ניגשתי לבגרות בספרות יומיים אחרי הספרות בהיסטוריה, אז בטוח שההישגים שלי בספרות יהיו נמוכים יותר ממה שיכולתי להשיג.
שירין גבאי: לגבי המערכת החינוכית; המילה שחזרה פה היתה "מוטיבציה" – הסכימו שחסרה מוטיבציה גם בקרב התלמידים וגם בקרב המורים.
שירין גבאי: מוטיבציה תגיע אם יהיה שיתוף של התלמידים והמורים ב"אני מאמין" של בית הספר ושל מערכת החינוך.
שירין גבאי: מערכת החינוך פועלת על השכלה ועל חינוך על ערכים.
שירין גבאי: ברגע שהתלמידים יהיו מעורבים בכל מה שקורה בבית הספר, ויהיו שותפים בכל – בלוח המבחנים, בתכנים החינוכיים ובלימודיים – והמורים יראו שיש להם סמכויות לענישה – ואני בתור תלמידה מודה שלמורים אין מספיק סמכויות ענישה – ברגע שיהיה השיתוף הזה, אז נשיג את המוטיבציה ואת האהבה למערכת.
שירין גבאי: ברגע שתלמיד יאהב את בית הספר, וברגע שלמורה יהיה כיף לבוא ללמד בבית הספר, אז יהיו הישגים טובים בחינוך ובהשכלה.
סלביה טויטו: אני מצטערת שאיחרתי, יש לי ילדים שעלו לפני כשנה לארץ, ואנחנו נתקלים בקשיים מאוד גדולים, אין עזרה.
סלביה טויטו: זה מוסיף על הקשיים.
מיכאל מלכיאור: הנושא הזה הוא נושא שוודאי ראוי לדיון נפרד.
מיכאל מלכיאור: נרשום את זה כנושא לדיון נפרד.
מיכאל מלכיאור: תודה רבה לכולכם, הישיבה נעולה.
מיכאל מלכיאור: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה.
מיכאל מלכיאור: חשבנו לנכון להקדיש בזמן חופשת הקיץ - שהוא זמן עם פוטנציאל של סיכון בטיחותי אצל כל הילדים שלנו – ישיבה אחת מהישיבות האחרונות לפני הפגרה לנושא בטיחות הילדים, כדי לקבל סקירה ונתונים וכדי שנוכל להפחית עד כמה שאפשר את הסיכונים לילדינו.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שקודם כל חשוב לשמוע את ארגון "בטרם" שבמשך כל ימות השנה עושים עבודה נפלאה, עבודה אינסופית, שכן יש כל כך הרבה תחומים והרבה מהמצבים שמגיעים אליהם הם באמת אבסורדיים, גם כתוצאה מהמצב הכללי במדינה – המיתון והאבטלה – ולכן גם פה הבעיה הולכת ומחריפה.
מיכאל מלכיאור: אם אנשים חייבים להיות מחוץ לבית יותר ויותר זמן, זה גם אומר שילדים יהיו לבד בבית יותר ויותר זמן.
מיכאל מלכיאור: ראיתי את ההמלצות של הארגון וחשבתי לעצמי אם יש משפחה שיכולה לקיים את ההמלצות הללו.
מיכאל מלכיאור: יש חוק לא להשאיר ילדים מתחת לגיל שבע לבד, אבל מומלץ לא להשאיר גם ילדים מתחת לגיל 12 בלי השגחה.
מיכאל מלכיאור: אבל אז יש לילדים כמעט חודשיים וחצי חופשה, ולאף אחד מאיתנו אין את האפשרות להיות כל הזמן עם הילדים.
מיכאל מלכיאור: זה קורה במשפחות נורמטיביות, תקינות וגם כשהמצב בכי טוב.
מיכאל מלכיאור: אבל כשאנחנו מגיעים למצבים כפי שיש לנו היום, הסכנות שאורבות לילדים – גם הסכנה הבטיחות – הן הרבה יותר חמורות ולא נלקחות בחשבון כחלק מהתוצאה הכללית של ההשלכות של הקיצוצים והתוכנית הכלכלית והמצב שנוצר במדינה בעקבות כך.
מיכאל מלכיאור: אני מציע שבתחילת הישיבה נשמע קודם כל את הנתונים החדשים ממנכ"לית "בטרם", ד"ר מיכל חמו-לוטם.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: בהזדמנות זו אני רוצה להסתכל על כל היריעה ולהזכיר לכולנו שהדבר העיקרי, לצערי, שמסכן ילדים במדינת ישראל זה לא מחלות ואפילו לא טרור, אלא הדברים הכי בנאליים – תאונות או פגיעות בלתי מכוונות.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: המספרים הם חד משמעיים בעניין הזה.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: אם יש בישראל 2.2 מיליון ילדים, כשליש מתושבי המדינה, לחדרי המיון מגיעים כל שנה חצי מיליון ילדים, מתוכם מעל שליש – 187,000 – בגלל תאונות או פגיעות בלתי מכוונות.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: כלומר, בעצם מדובר בקבוצה שלמה של מחלות, כי יש הבדל גדול מאוד בין פעוט שהגיע בגלל שהתהפך עליו הקומקום החשמלי לבין נער שהגיע בגלל שנפל עליו גוש בטון בזמן עבודת קיץ לבין ילד שרגלו נקטעה בגלל מכונת כביסה.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: צריך להבין שמדובר בקבוצה שלמה של מחלות, קבוצה שלמה של בעיות.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: לצערי בנושא הזה אנחנו מובילים במקום הלא מכובד – במקום הראשון – מבחינת היפגעות ילדים בקהילה לפי סקרים של ארגון הבריאות העולמי – ה-Health behavior school children – כבר פעם שלישית ברציפות.
מיכאל מלכיאור: אני מתפלא.
מיכאל מלכיאור: איך זה שאנחנו תמיד מספר 1 בעולם בכל הדברים הכי קשים.
מיכאל מלכיאור: למה אנחנו לא יכולים להיות מספר 3 בעולם, מספר 5, תמיד מספר 1 בעולם?
ד"ר מיכל חמו-לוטם: באמת היינו צריכים לוותר על המובילות הזאת.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: מדובר על נתון שבו 53% מהילדים נפגעים כל שנה בקהילה, בצורה כזאת שהם מאבדים יום לימודים או נדרשים לרופא, חובש או אחות.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: יש לי בכל זאת משהו טוב להגיד, שמבחינת תמותה אנחנו במקום מאוד טוב, במקום שישי בתמותת ילדים בתאונות, כי יש לנו מערכת רפואה נפלאה.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: נשאר לנו רק להוסיף מניעה והכל ייראה נהדר.
מיכאל מלכיאור: כשאת אומרת שאנחנו מובילים בעולם מבחינת פגיעות הילדים, באיזה אחוז מדובר?
ד"ר מיכל חמו-לוטם: בדפים שמונחים לפניכם יש את הנתונים שפורסמו בדו"ח "בטרם" שפורסם בשיתוף עם משרד הבריאות.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: בדפים אלה אתם יכולים לראות את כל ההשוואות הבינלאומיות.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: מבחינת נתוני תמותה, בהשוואה למדינות המפותחות – מדינות ה-OECD – ישראל נמצאת במקום השישי והטוב, דבר שמעיד על מערכת הרפואה שלנו.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: לעומת זאת, בסקר הרב-לאומי של ה- Health behavior school children שנערך אחת לארבע שנים ב-29 מדינות והאחרון בהם היה ב-2002, הממצאים הם שכל שנה, מתוך 2.2 מיליון ילדים במדינה, כל שנה נפגעים 53% מהם בתוך הקהילה בצורה שמחייבת או אובדן יום לימודים או התערבות של רופא, חובש או אחות.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: 53% זה אומר מעל מיליון ילדים.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: הנתון הזה הוא עקבי וזה אומר שיש לנו טיפול נפלא, אבל אנחנו צריכים לעשות הרבה בתחום המניעה.
קריאה: הנתון הזה כולל גם פגיעות שטחיות כמו להחליק ברחוב וכד'?
ד"ר מיכל חמו-לוטם: לא, כי אז הוא לא מגיע לרופא או מפסיד יום לימודים.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: מגיעים למיון 187,000 ילדים.
לירי אנדי: אנחנו מדברים על 20,000 ילדים שמאושפזים כל שנה כתוצאה מתאונות.
לירי אנדי: זה בעצם אומר שמדובר על חומרת פגיעה קשה יותר, כאשר יש כאלה שאולי מאושפזים לשלושה ימי מעקב, אבל יש גם כאלה שמאושפזים תקופות ממושכות מאוד לטיפולים קשים מאוד.
לירי אנדי: זה כמובן שונה לפי קבוצות גיל והעונתיות.
לירי אנדי: בהשוואה בינלאומית צריך לזכור שבעיית ההיכוות היא הבעיה מספר 1 שפוגעת בילדים ובצעירים בכלל ויותר ויותר מדינות, שהן מדינות מתפתחות, שפעם סבלו יותר מבעיות של תזונה וזיהומים, גם הן נכנסות לאותו מעגל של פגיעת ילדים כתוצאה מתאונות.
לירי אנדי: כלומר, בהחלט מדובר בבעיה עולמית, אבל יחסית היא בעיה צעירה ולכן הטיפול והמניעה הם בצעדים יותר איטיים.
לירי אנדי: זה נעשה בכל המדינות ומי שמובילות בזה הן המדינות האירופאיות.
לירי אנדי: יש הרבה מודלים של הצלחה בתחום זה.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: חשוב לי לציין ש-95% מהתאונות האלה ניתן למניעה ויש מדינות שרשמו הצלחות יוצאות מהכלל בצמצום מספר התאונות לאורך עשור.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: לדוגמה, שוודיה צמצמה במשך 30 שנה למעלה מ-80% מהתמותה.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: בארצות הברית צמצמו ב-39%.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: היעד של הארגון הוא שתוך עשר שנים תהיה ירידה של שליש במספר התאונות הקשות ובתמותה של ילדים.
מיכאל מלכיאור: מדוע רק 95% מהתאונות ניתנים למניעה?
ד"ר מיכל חמו-לוטם: אם יש תאונות ממכת ברד, ברור שלא ניתן למנוע.
מיכאל מלכיאור: אין שום מגמה של ירידה במספר התאונות בארץ?
ד"ר מיכל חמו-לוטם: לא.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: אנחנו מסתכלים על המגמות ואנחנו לא רואים ירידה.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: אבל זה שיושבים פה נציגי משרדי ממשלה שונים, זה חלק מהתהליך כדי להתחיל לראות את השינוי.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: אנחנו יודעים למשל שתקופת הקיץ היא תקופה מסוכנת מכמה סיבות: א.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: הילדים נמצאים בשינוי מסגרתי של החיים הרגילים שלהם.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: בדרך כלל הם נמצאים במסגרות שונות מאשר הרגיל, אם זה קייטנות, בבית, מטפלת וכו'.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: ב.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: החום הכבד בקיץ גורם לבעייתיות.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: כלומר, גם שינוי המסגרות וגם מזג האוויר יוצרים מצב שבו למשל דפוסי הבילוי הם סביב מים ואז רואים הרבה יותר טביעות, או בני נוער שיוצאים לעבוד ואז נתקלים בבעיה של תאונות עבודה.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: כלומר, גם פגיעות בקייטנות, גם תאונות בית, גם בדרכים, החום, השארת ילדים לבד וכו', מביאים לעלייה במספר התאונות בתקופת הקיץ.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: זו עובדה חשובה, כי אם רוצים לעשות פעולת מניעה צריך להבין שחינוך הקהל הרחב הוא כלי, אבל הורה סביר לא צריך לדעת את כל תורת הבטיחות והוא לא יכול להיות מומחה לעניין.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: העברנו לכם דוגמה של מסרים שאני ממליצה לכולכם כהורים, סבים, דודים, לאמץ לגבי הילדים שיקרים ללבכם, אבל ברור שזה תהליך מאוד ארוך.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: אם כל אחד מכם יעשה דבר אחד מההמלצות האלה, כבר יהיה קצת יותר בטוח לילדים.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: אני חושבת שברמה הציבורית והלאומית התפקיד של מדינת ישראל הוא ללמוד ולקבוע את המדיניות שלה בתחום הזה, לקדם אותו ולתכנן את האסטרטגיה.
ד"ר מיכל חמו-לוטם: יש מקום רחב מאוד פה לפעולה ציבורית.
מיכאל מלכיאור: השנה קראנו שבגלל המצב הכלכלי יש צמצום במספר הילדים שנמצאים בחופשה במסגרות, כמו קייטנות.
מיכאל מלכיאור: אני יודע את זה מכל תנועות הנוער שיש ירידה דרסטית, גם בגלל העלות להורים וגם בגלל העלות לתנועות הנוער בגין אנשי ביטחון וכו'.
מיכאל מלכיאור: איך זה משפיע על המצב הבטיחותי של הילדים?
ד"ר מיכל חמו-לוטם: הקיץ עדיין לא נגמר ואין לנו הערכת מצב לשנה.