GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב פוליאקביץ: חלק מהעבודה המשותפת, זה להצליח להביא את המשפחות לעזור לחולה לחזור אל הקהילה ואל ביתו.
יעקב פוליאקביץ: היום אנחנו עובדים ברצף לבדוק את כל החולים שמאושפזים תקופות ממושכות בבתי החולים, שלא בצדק.
יעקב פוליאקביץ: אנחנו רוצים להוציא אותם אל הקהילה ואל מסגרות חליפיות שהם יכולים למצוא את עצמם שם בשגרת חיים הרבה יותר נורמטיבית.
בת: באחריות המשפחה.
יעקב פוליאקביץ: לא באחריות המשפחה, אלא באחריות המדינה, השירות במשרד הבריאות, אבל כן צריך שאת שיתוף הפעולה והעזרה שלך המשפחות.
שלומית לוסטיג: אתה לא הבנת את הזעקה.
שלומית לוסטיג: הזעקה, היתה כי אתם כופים עלינו טיפולים, את התפיסה שלכם לגבי המחלה.
שלומית לוסטיג: על הילדים האלה כפו שנים רבות את הטיפול המשפחתי לטובתם.
שלומית לוסטיג: לא מדובר בכך שצריך רקורד רפואי ואין ברירה.
שלומית לוסטיג: בעלי המקצוע לקחו לעצמם את הזכות להחליט מה טובתם של ילדי העם החולה, וכפו עליהם את זה בניגוד לרצונם, בליווי חוויות נוראיות שללא ספק מזיקות לבריאותם הנפשית.
שלומית לוסטיג: אני רואה את זה גם בתחומים אחרים, כמו ילדים שנמצאים בסיכון סביבתי.
שלומית לוסטיג: הרשויות לוקחות לעצמן את הזכות להחליט מהי טובת הילד, לפענח ולפרש את זכויות הילד וכופים על הילדים את הפרשנות הזו.
שלומית לוסטיג: אח הבת ניזוק ושילם את מלוא המחיר.
מיכאל מלכיאור: דינה, מאחר ואת לוקחת על עצמך לרכז את כל העבודה הזו, את מקבלת רשות לומר משפט אחרון.
דינה ברק: אני עובדת הרבה שנים בתחום של בריאות הנפש.
דינה ברק: ההנחה הבסיסית היא שהמשפחה מגויסת שוב פעם לטובת החולה.
דינה ברק: צריך להבין שבני המשפחה האחרים, זקוקים לתשומת לב ייחודית משלהם.
מיכאל מלכיאור: אני מבקש שבעבודה של המשרדים תיעזרו בארגונים של המשפחות ובארגונים אחרים, כמו "בזכות" שעוזרים לילדים האלה, מבינים את הצד של הצרכן, ויכולים להביא את הניסיון שלהם ואת הפתרונות בצורה הכי יעילה.
מיכאל מלכיאור: הדבר ברור ולצערי זה חלק מהמערך של האסונות שאנחנו קוראים עליהם עכשיו כמעט כל יום בעיתון.
מיכאל מלכיאור: יש לכם הרבה מה לעשות ב"טרם" בתקופה הזאת.
מיכאל מלכיאור: הדבר הפשוט מזעזע והמקרה הזה של הילד.
מיכאל מלכיאור: שוב, לפי הדיווחים בעיתונות, זה נראה אבא מאוד, לא אחד מסומם, לא יודע מה הוא עושה, אדם אחראי, אדם מן היישוב, עובד סוציאלי.
מיכאל מלכיאור: שכל-כך חיכו לילד הזה.
מיכאל מלכיאור: פשוט הלב יוצא.
מיכאל מלכיאור: גם עצם המחשבה מה היה לילד הזה, איזה ייסורים הילד עבר.
מיכאל מלכיאור: לא רק שהורגים אותו - הוא גם צריך לעבור כאלו ייסורים, פשוט אי אפשר לשער את הדבר הזה.
מיכאל מלכיאור: השאלה היא, איך התקדמנו מאז הדיון האחרון שלנו.
מיכאל מלכיאור: היה לנו דיון על הנושא לפני שנה.
מיכאל מלכיאור: ופה במקרה הזה, יש חוק.
מיכאל מלכיאור: ועשינו מספר פניות בעקבות הישיבה האחרונה.
מיכאל מלכיאור: היו בעיקר שתי המלצות.
מיכאל מלכיאור: אחת, זה היה כלפי הפרקליטות ומשטרת ישראל, לשנות כיוון בנושא הזה.
מיכאל מלכיאור: הודיעו לנו ממשטרת ישראל בישיבה בשנה שעברה, שיש תגבור, יש עלייה של תיקים שנפתחו.
מיכאל מלכיאור: בשנת 2001 נפתחו 14 תיקים, בשנת 2002 נפתחו 26 תיקים.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים לשמוע מה קורה.
מיכאל מלכיאור: וגם לגבי הפרקליטות, אני מניח שגם נקבל דיווח מה מתקדם שם.
מיכאל מלכיאור: בשנה שעברה שישה תיקים הגיעו לפרקליטות ורק אחד באמת הורשע.
מיכאל מלכיאור: שלושה תיקים נדונו בבית-המשפט, ותיק אחד בלבד היתה ענישה.
מיכאל מלכיאור: זה היה לפני שנה.
מיכאל מלכיאור: אז אולי נתחיל בזה ונראה איפה הדברים עומדים היום.
גלית זיו אשור: הנתונים שיש לנו על שנת 2003 - יש ירידה משנת 2002.
גלית זיו אשור: בסה"כ נפתחו 13 תיקים.
גלית זיו אשור: כאשר מתוכם שניים עדיין פתוחים בשלב חקירה וארבעה שעברו לתביעה.
גלית זיו אשור: ומינואר עד 28.6.2004 - אז נפתחו 35 תיקים.
גלית זיו אשור: כאשר מתוכם ארבעה הועברו לתביעה.
גלית זיו אשור: יש חמישה שעדיין פתוחים עדיין בחקירה.
אופיר פינס-פז: על ההורים הם מרחמים?
גלית זיו אשור: על ההורים לא מרחמים.
גלית זיו אשור: אני מוכרחה לציין שרוב התיקים, זה נשמע שהם נסגרים.
גלית זיו אשור: למרות התיקים, פותחים תיקי אי-תביעה.
גלית זיו אשור: אכן מתוך 35 תיקים, אז למעלה מ20- נסגרו, מה שנקרא "בהליך אי-תביעה".
גלית זיו אשור: הליך אי-תביעה, מדובר על אותם מקרים שילדים באמת "נשכחים" בגן-ילדים.
גלית זיו אשור: מדובר באמת על תיקים שילד הולך לאיבוד בחוף הרחצה, ילד נשכח או הולך לאיבוד בקניון.
גלית זיו אשור: ברוב המקומות האלה, בתי המסחר.
גלית זיו אשור: אני אציין שרוב התיקים, או התיקים שילד נשכח ברכב, הועברו לתביעה.
גלית זיו אשור: ניסינו לפלח אותם וראינו שבאמת ילד שהושאר ברכב, באמת התיקים האלה הועברו לתביעה, להחלטה של תביעות פרקליטות.
גלית זיו אשור: יש הרבה מקרים שילדים מושארים בבית, שהורים פשוט משאירים אותם בבית ללא השגחה.
גלית זיו אשור: כי הם חושבים שיסתדרו, כי אין מי שיטפל, מכל מיני סיבות.
גלית זיו אשור: וגם על זה פותחים תיקים להורים האלה ורואים בעיקר את העלייה בשנת 2004.
גלית זיו אשור: שזה חצי שנה.
מיכאל מלכיאור: קצת קשה לי להבין.
מיכאל מלכיאור: כשהייתם בשנה שעברה, אני זוכר שסיפרתם שאתם מרגישים שהזניחו את האכיפה של החוק הזה.
מיכאל מלכיאור: ושיש עלייה מאוד מאוד גדולה מ-2001 ל-2002 במספר תיקים שנפתחו.
מיכאל מלכיאור: ואתם רוצים להמשיך את המגמה הזאת.
מיכאל מלכיאור: ואחר-כך אנחנו רואים שהיתה ירידה גדולה מאוד ב-2003.
מיכאל מלכיאור: ועכשיו שוב עלייה ב- 2004.
מיכאל מלכיאור: קצת קשה לי להבין את המדיניות.
מיכאל מלכיאור: אני מוכן ללכת אתך לסופרים היום בירושלים ולהראות לך את כל התינוקות שמשאירים אותם במכוניות.
מיכאל מלכיאור: אפשר לפתוח תיקים לכולם ולהגיע להרשעה.
מיכאל מלכיאור: יש פה בין שנה לחמש שנים בית-סוהר.
מיכאל מלכיאור: לדעתי, זה מה שצריכים לעשות.
מיכאל מלכיאור: זה גם מה שסיכמנו, לדעתי בשנה שעברה.
מיכאל מלכיאור: אם לא עושים את הדבר הזה וזה לא מגיע לידיעת הציבור בכותרות וזה יגיע לכותרות העיתונים, שאדם יקבל כזה עונש.
מיכאל מלכיאור: אם לא זה, אז החוק הוא לא שווה, זה חוק חשוב, אבל הוא לא שווה דבר אם לא אוכפים אותו.
אופיר פינס-פז: כשחוקקנו את החוק, התלבטנו לגבי דילמה מאוד אמיתית.
אופיר פינס-פז: כי בסה"כ ההורה, חס וחלילה, הוא נענש בעונש החמור ביותר.
אופיר פינס-פז: במקרים שזה כמעט, וברוך השם ובמזל טוב זה לא קרה, אז בוודאי שחייבים למצות את הדין עד הסוף.
אופיר פינס-פז: אבל גם אני טוען, גם במקרה שילד בסופו של דבר נהרג ומשלם בחייו, בסופו של דבר, המחוקק, אני אומר לכם את זה מהשקפתו של המחוקק, המחוקק ראה את טובת הילד.
אופיר פינס-פז: שיהיה ברור לגמרי.
אופיר פינס-פז: המחוקק ראה נגד עיניו את העניין שילד מת.
אופיר פינס-פז: ילד מת בסוף.
אופיר פינס-פז: כולם מרחמים על ההורים וגם אני מרחם על ההורים.
אופיר פינס-פז: אבל אני יותר מרחם על הילד.
אופיר פינס-פז: אני יותר מרחם על הילד שהוא מת בגיל שנה, שאין לו חיים שהוא הפסיק לחיות.
אופיר פינס-פז: שהוא מת בייסורים נוראיים אגב לא פעם.
אופיר פינס-פז: אני עליו מרחם יותר, לא יעזור כלום.
אופיר פינס-פז: וכשאני ראיתי את המקרה האחרון, ישר, לא תהיה תביעה, ישר לא תהיה חקירה, ישר סוגרים את התיק.
אופיר פינס-פז: אלה הקולות שנשמעו ואפשר להבין, אני אומר עוד פעם, אני יכול להבין גם את החוקרים וגם את הפרקליטות, הרי כולנו בני-אדם וההורים הם מסכנים שהלב נצבט.
אופיר פינס-פז: אבל בסוף מוכרחים איכשהו לעצור את התופעה הזאת.
אופיר פינס-פז: אתמול ילד בן שלוש נזרק מחלון בשפרעם, כי לא שמרו עליו.
אופיר פינס-פז: ההורים שלו פשוט לא שמרו עליו.
אופיר פינס-פז: וזה קורה כל הזמן.
אופיר פינס-פז: הוא עכשיו נמצא בין חיים למוות.
אופיר פינס-פז: זה כל הזמן קורה, איך עוצרים את העניין הזה.
אופיר פינס-פז: אני לא מכיר מערכת שיכולה לעצור תופעות מהסוג הזה בלי חינוך מצד אחד, ואכיפה נחושה מאוד מצד שני.
אופיר פינס-פז: אני לא רואה שום דרך אחרת.
מיכאל מלכיאור: גם אני רוצה פה להוסיף.
מיכאל מלכיאור: גם במקרה הכי קשה, כמו שמקרה של שבוע שעבר, שבאמת כולנו, גם קשה לתאר את הייסורים.
מיכאל מלכיאור: הרי זה ילד שנשרף למוות, נשרף על פני שעות.
מיכאל מלכיאור: על זה דובר.
מיכאל מלכיאור: אם לא עושים את האכיפה גם על העבירות האלו של להשאיר ילד, הרי בחום היום, אפילו בירושלים, בחום שיש היום, משאירים ילד באוטו גם כדי ללכת רבע שעה, עשרים דקות, ואז פתאום יש תור, וזה לוקח יותר זמן.
מיכאל מלכיאור: אם אנחנו לא אוכפים ומענישים שם, זה יותר קשה לראות שמשאירים ילד בבית, אז אני לא יודע, השכנים לא יזדעקו, אז לא יידעו על זה.
מיכאל מלכיאור: אבל פה בחוץ, זה נעשה כל יום.
מיכאל מלכיאור: ולכן אני חושב שאתם חייבים לשנות פה כיוון.
מיכאל מלכיאור: אם לא נגיע להרשעות ומשפט, ואין שום ספק שבית-משפט חייב להרשיע, רק הוא לא מגיע לשם.
מיכאל מלכיאור: משום מה, הדברים נזכרים בדרך.
לירי אנדי: אני רוצה להזכיר שמקרי התמותה הם באמת קצה הקרחון.
לירי אנדי: ואני בכל זאת חולקת עליך, חבר-הכנסת פינס, שדווקא את אותם מקרים שקיבלו באמת את העונש הנורא מכל, לא הם אלו שאנחנו צריכים בעצם לדאוג שהמשטרה תאכוף במלוא החומרה.
לירי אנדי: אלא את אותם מקרים שאתה מדבר עליהם, חבר-הכנסת מלכיאור, אותם מקרים שהשוטר בסוף אמר, איזה נס, איזה מזל.
לירי אנדי: איזה מסר אנחנו מעבירים?
לירי אנדי: אנחנו מעבירים מסר ששוב פעם התאונה היא לא בשליטתי, עם משהו שקרה בגלל השגחה, בגלל איזה מקריות, לא קרה בגללי.
לירי אנדי: ופה במקרים הללו, אני מסכימה שהשילוב של חקיקה והסברה, ופה האכיפה הוא קריטי.
לירי אנדי: וכמה שיותר להביא את זה לידיעת הציבור.
לירי אנדי: אני רוצה רק לציין שבארגון שלנו, שאנחנו בעיקר עובדים מול גורמי הביצוע ומול אנשי מקצוע, רופאים, עובדים-סוציאליים, הגננות, מטפלות.
לירי אנדי: זה מדהים אותנו כל פעם מחדש.
לירי אנדי: אנשים לא יודעים על החוק הזה.
לירי אנדי: המודעות לגבי החוק היא לא רק בקרב הציבור הרחב, אני יושבת באחד מבתי-החולים הכי גדולים, 600 אנשים, עובדים-סוציאליים.
לירי אנדי: עובדים סוציאליים של בית-חולים אחד מהגדולים בארץ, ואני עושה להם מבחן של ידע בנושא של בטיחות.
לירי אנדי: אז לא משנה שנכשלים גם בנושאים אחרים, אבל עובדים סוציאליים לא יודעים שקיים חוק, חוק פלילי.
אופיר פינס-פז: שוטרים לא יודעים.
לירי אנדי: שוטרים לא יודעים.
לירי אנדי: ושוב, וברגע שכבר קורה המקרה, אז הנורא מכל יש לו את ההסבר.
לירי אנדי: אבל המקרים שלא, אז זה פתאום נהיה נס.
לירי אנדי: חבר'ה, תאונה היא לא מקרית - היא דבר שאנחנו יודעים.
מיכאל מלכיאור: בואו נפריד בין העניין שלהעמיד למשפט ולדין לבין העניין ההסברתי.
מיכאל מלכיאור: אף-על-פי שזה קשור.
מיכאל מלכיאור: אנחנו ביקשנו בשנה שעברה ממשרד הבריאות, גם כתבנו למשרד הבריאות להפוך את הנושא הזה לנושא מרכזי במסגרת טיפות החלב.
מיכאל מלכיאור: וגם לערוך סקר בנושא של מודעות שכמה הורים באמת יודעים על זה.
מיכאל מלכיאור: אתם יכולים לדווח מה נעשה בעניין?
דבורה אייזיק: מבחינת טיפת חלב, הוכנה ערכת הדרכה בשיתוף עם בטרם.
דבורה אייזיק: אחיות טיפת חלב מעבירות אותה בצורה מסודרת לכל הורה שמגיע לטיפת-חלב.
דבורה אייזיק: זה תהליך בהחלט שנעשה ובוצע ומתמשך.
מיכאל מלכיאור: רק לסייג קצת.
מיכאל מלכיאור: כי אנחנו עשינו בדיקה משלנו בימים האחרונים, עם כמה הורים שהילדים שלהם בטיפות חלב והם לא קיבלו את זה.
מיכאל מלכיאור: אז אם את אומרת שזה מגיע לכל הורה, יש פה איזה כשל בדרך.
דבורה אייזיק: קודם כל זה חשוב שנעשתה בדיקה.
דבורה אייזיק: ואני מניחה, טיפות חלב בארץ זה אלפי אחיות.
דבורה אייזיק: יכול להיות שזה לא הגיע לכולם.
דבורה אייזיק: אני חושבת שאנחנו ניקח על עצמנו באמת לברר ולבדוק.
דבורה אייזיק: וכל התהליך של הטמעה הוא בהחלט תהליך שלוקח קצת זמן.
דבורה אייזיק: שר הבריאות בעצם הגיש הצעה שעליו להקים מועצה רב-מערכתית בטיפול בנושא הזה.
מיכאל מלכיאור: בכל הנושא של תאונות.
דבורה אייזיק: בכל הנושא של תאונות.
דבורה אייזיק: תאונות בית ותאונות בכל המצבים.
דבורה אייזיק: אני מאוד מסכימה עם מה שנאמר כאן.
דבורה אייזיק: זה כמו בנושא של אלימות כלפי נשים.
דבורה אייזיק: הרציחות של נשים זה חלק קטן, והתופעה היא תופעה עצומה והתופעה של פגיעה בילדים היא כבר אי השגחה.
דבורה אייזיק: עם זה כשילד בן 6 חוצה כביש, או כשילדים בני ארבע נשארים בבית.
דבורה אייזיק: זה קורה כל יום.
דבורה אייזיק: מניסיוני, אני עבדתי שנים בהדסה הר-הצופים.
דבורה אייזיק: היו מגיעים אלינו ילדים עם פגיעות ראש וכדומה, כי נפלו מגג.
דבורה אייזיק: כך שהבעיה היא מאוד מורכבת ורחבה.
דבורה אייזיק: משום שאנחנו מדברים על כבישים, מדברים על בתים גם.
דבורה אייזיק: כל נושא של רשיונות בתים, כל הנושא של בניית תוספות.
דבורה אייזיק: לכן מדובר בתקיפת הבעיה מבחינה מערכתית.
אופיר פינס-פז: העניין של טיפות חלב לדעתי, הוא מחטיא את העניין.
אופיר פינס-פז: ואני רוצה להגיד למה.
אופיר פינס-פז: אין לי סטטיסטיקה אבל השכל הישר שלי אומר, שכשהילד הוא תינוק ממש, אז מגוננים עליו הרבה יותר ויש לפעמים תחושה שדווקא הילדים המופקרים יותר מגילאי שלוש-ארבע-חמש-שש, ששמה כבר ההורים אולי מרגישים שהם יותר גדולים כבר ושכבר יכולים להסתדר בזכות עצמם.
אופיר פינס-פז: אני שמעתי את הנתונים לגבי הסכנות בהשארת ילד באוטו ברמה של דקות.
אופיר פינס-פז: לא ארבע שעות שהאבא הזה השאיר את הילד שלו.
אופיר פינס-פז: ואני עוד פעם אומר לכם, אני לא מקבל את זה שאב השאיר ילד ארבע שעות באוטו, מכל הסיבות.
אופיר פינס-פז: אני לא מקבל את זה, חבל לדבר על זה.
אופיר פינס-פז: אני רוצה לשאול אותך, אומרים שאחרי חצי שעה, אחרי עשרים דקות, למה אתם לא מפרסמים בטלוויזיה, למה אתם לא עושים תשדיר של משרד הבריאות לכל הציבור.
אופיר פינס-פז: תשדיר של משרד הבריאות, זה יעלה כסף.
אופיר פינס-פז: אבל זה יכול לחסוך הרבה מאוד חיים.
אופיר פינס-פז: וזה חודר לתודעה.
אופיר פינס-פז: אנחנו משווקים חוקים בלי לשווק אותם בכלל.
אופיר פינס-פז: עושים פה חוק, מפרסמים אותו ברשומות.
אופיר פינס-פז: אני הצעתי ליושב-ראש הכנסת, רובי ריבלין, שכל שבוע הכנסת תפרסם על חשבונה בתקשורת הישראלית במודעות, איזה חוקים עברו השבוע בכנסת ומה משמעותם לציבור.
אופיר פינס-פז: אז זה גם יכול לתרום משהו.
אופיר פינס-פז: אבל מוכרחים בעניין הזה לעשות עבודת הטמעה שהיא הרבה יותר אגרסיבית.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להוסיף לדברים של ח"כ אופיר פינס-פז.
מיכאל מלכיאור: אני גם כמובן מברך על ההצעה של שר הבריאות.
מיכאל מלכיאור: אני חשוב שזה טוב.
מיכאל מלכיאור: אני אבל רוצה כן לבודד את השאלה שאנחנו עכשיו מטפלים.
מיכאל מלכיאור: כי בדרך כלל אנחנו עושים מערכתית ואז לא עושים שום דבר.
מיכאל מלכיאור: אני היום לא מסכים איתו שילדים קטנים, זה לא נכון.
מיכאל מלכיאור: בדרך כלל מי שמשאירים אותם באוטו, לא משאירים ילד בן ארבע כי הוא באמת יודע שהוא לא יושב לבד באוטו.
מיכאל מלכיאור: אבל ילד שנרדם או תינוק וההורה הלך לבנק ולסופר, זה ילד שמשאירים אותו באוטו, תינוק.
מיכאל מלכיאור: אבל לא צריך לא את הילדים בני חמש ולא את הילדים בני שנתיים ולא תינוקות.
מיכאל מלכיאור: עכשיו גם בטיפות החלב, בערכות הדרכה האלו הרבה פעמים, טיפלנו במספר נושאים בוועדה שלנו.
מיכאל מלכיאור: ראינו שזה לא מגיע לשטח.
מיכאל מלכיאור: אני בטוח אם אתה שואלת פה אמהות שיושבות פה, אם הם שמעו על זה?
מיכאל מלכיאור: אני יכול לשאול עוזרת שלי, אם היא אי פעם קיבלה משהו בטיפת חלב?
מיכאל מלכיאור: היא לא מקבלת.
מיכאל מלכיאור: כל פעם אנחנו שומעים פה על ערכה שהכינו ואני בטוח שמשרד הבריאות עושה את זה.
מיכאל מלכיאור: אבל אם זה לא מגיע לאימא, זה דבר אחד.
מיכאל מלכיאור: אפשר אולי גם חוץ מהרעיון של קמפיין בטלוויזיה, יש פלקטים מאוד נחמדים בטיפת חלב.
מיכאל מלכיאור: פלקטים של פו הדוב שאוכל דבש.
מיכאל מלכיאור: וזה נחמד בשביל הילדים.
מיכאל מלכיאור: אולי אפשר לעשות פלקט שאת פו הדוב לא משאירים לבד באוטו.
מיכאל מלכיאור: זאת אומרת, לעשות דברים גם נחמדים לעין אבל גם חינוכיים בתחום הזה, כדי שנוכל לעקור את זה.
מיכאל מלכיאור: אם אין מודעות ואני מניח שלא עשיתם את הסקר שדיברנו.
דבורה אייזיק: עדיין לא.
מיכאל מלכיאור: כדאי לעשות את זה.
מיכאל מלכיאור: אם אין מודעות לחוק הזה.
מיכאל מלכיאור: שוב, מודעות זה דרך חינוך וזה בא דרך אכיפה.
מיכאל מלכיאור: אם אין, אז לא יהיה פה שום דבר.
מיכאל מלכיאור: ואנחנו נמשיך לספור את הדברים האלו, פשוט אי אפשר.
דבורה אייזיק: קודם כל, אני מסכימה שצריך לעשות את כל מה שניתן לעשות ובכל הכיוונים.
דבורה אייזיק: אני חושבת שבאמת הצעה של פלקט או תכנית הסברה, צריכה להיות גם מקיפה.
דבורה אייזיק: כי זה גם לא נגמר בטיפות חלב, זה ממשיך בבתי-ספר.
דבורה אייזיק: וכל המסגרות שבהם הורים מגיעים, אפשר בהחלט לעשות מערך לאומי.
מיכאל מלכיאור: החוק הזה דווקא חל בעיקר לגבי ילדים קטנים.
מיכאל מלכיאור: זה גנים, טיפות חלב.
אורי אריאל: אני חושב שהבעיה היא שהאנשים המבוגרים לא מודעים לאפקט החממה באוטו.
אורי אריאל: הם לא מבינים מה קורה שמה בזמן קצר מאוד מאוד.
אורי אריאל: זה ארבע שעות דיברו פה.
אורי אריאל: האוטו בשמש, בקיץ הישראלי, סגור, אנשים חושבים שהם קופצים וחוזרים, זה בסדר, מה הבעיה.
אורי אריאל: זה לא שכחה אפילו.
אורי אריאל: הם עושים את החשבון, הם אומרים, אני קופץ, חניה פה וזה, אני קופץ חוזר.
אורי אריאל: במקרה הטוב, זה נזק חמור, במקרה הרע, זה נגמר כמו שזה נגמר.
יצחק קדמן: אני בדרך-כלל חסיד גדול של הסברה.
יצחק קדמן: אני חושב שהבעיה פה לא הסברה.
יצחק קדמן: אני חושב שהבעיה היא פה בעיה של אכיפה.
יצחק קדמן: זה כמו השאלה שאם אתה נוסע ואתה חוגר את עצמך בחגורת בטיחות או לא.
יצחק קדמן: רוב האנשים יודעים שאם תקרה תאונה והוא לא חגור בחגורת בטיחות, הוא יינזק.
יצחק קדמן: אנשים יודעים את זה.
אורי אריאל: מהדוגמה שלך, לא רצו חגורות, אמרו, זה מפריע.
אורי אריאל: אני זוכר את התקופה, וחינוך והסברה עזרו ושינו את התמונה.
יצחק קדמן: זה בדיוק הדוגמה שרציתי לתת.
יצחק קדמן: אם אני יודע שיתפסו אותי בלי חגורה, אז 750 ש"ח אני לא מוכן לשלם.
יצחק קדמן: והעובדה שאתה תראה אנשים שנוסעים במקומות שבהם הם יודעים שלא תהיה משטרה, והם מורידים את החגורה.
יצחק קדמן: הוא נוסע במושב או בקיבוץ ולא חשוב שאותה סכנה, והוא יודע, שבחיים לא יהיה שמה שוטר, אז עם כל ההבנה שלו, שזה יכול להזיק לי, הוא נוסע בלי חגורה.
אורי אריאל: אני נוסע ביהודה ושומרון, אין שוטרים, כמעט שאין.
יצחק קדמן: אז אתה נפלא, אבל אני אומר לך, תסתכל על אנשים איך הם מסיעים את הילדים.
יצחק קדמן: ואני אתן לך דוגמה שהיה לי ויכוח עם המשטרה וזה אולי אחד התיקים האלה.
יצחק קדמן: אדם באשדוד השאיר ילד קטן באוטו נעול בתוך תחנת דלק.
יצחק קדמן: והלך לשוק הקרוב לעשות קניות.
יצחק קדמן: ברוך השם לא קרה כלום, למה?
יצחק קדמן: כי עובד של תחנת הדלק, שם לב שהמכונית חונה שם, בטח הפריע לו שהמכונית שם.
יצחק קדמן: ניגש לראות, ראה ילד בפנים.
יצחק קדמן: הזעיק את המשטרה, המשטרה היתה נהדרת, באה למקום, פרצה את הרכב בלי הרבה חוכמות, הוציאה את הילד.
יצחק קדמן: עד כאן, באמת, כל הכבוד.
יצחק קדמן: התיק נסגר.
יצחק קדמן: ואין שום סיבה בעולם לסגור תיק.
יצחק קדמן: היה צריך להעמיד את האיש לדין.
יצחק קדמן: אתה יודע מה, אל תכניס אותו לכלא, תן לו 5000 ש"ח קנס, תפרסם את זה ברבים, לפחות לטווח קצר, לא ישאירו ילדים ככה במכונית.
יצחק קדמן: אני אומר שוב, יש איזה נטיה.
יצחק קדמן: ואני רוצה לעזוב את המקרים שהסתיימו במוות לשניה, אם כי אני אגיד בסוגריים, אני ראיתי במשטרה שכאשר יש תאונת דרכים, שאדם נוהג בחוסר אחריות וברשלנות, והחברה הכי טובה שלו שישבה לידו נהרגה, לא מוותרים על העמדה לדין.
יצחק קדמן: אני לא יודע למה שמה לא אומרים, הוא כבר קיבל עונש משמים.
יצחק קדמן: דווקא המקרים שברוך השם לא הסתיימו במוות.
יצחק קדמן: אגב, לא כולם זה רק שאלה של חום.
יצחק קדמן: היו מקרים שהאוטו נגנב עם התינוק.
יצחק קדמן: ומצאו את הילד בשטחים, גם דברים כאלה היו.
יצחק קדמן: יש גם סכנות אחרות.
יצחק קדמן: מקרה כזה שלא נגמר במוות, לא יכול להיות לנוכח המצב הזה, שיהיו לנו מתוך 35 תיקים, 26 בחצי השנה האחרונה, נסגרו בכלל.
יצחק קדמן: לא יכול להיות.
יצחק קדמן: אגב, תשומת הלב ניתנת למכוניות, אבל זה לא רק מכוניות.
יצחק קדמן: זה גם לא יכול להיות שיסגרו תינוק בבית והאימא תצא, ואני מדבר על מקרה שהיה, שכולם זוכרים אותו.
יצחק קדמן: והאימא תצא לבילוי עד שעות הלילה המאוחרות.
יצחק קדמן: והילד בוכה בבית סגור נעול.
יצחק קדמן: ואני מדבר על מקרה אחר שהיה, שילד נשאר בבית, שיחק בגפרורים, נשרף כל הבית, הילד נכווה.
יצחק קדמן: זאת אומרת, זה לא רק במכונית, החוק גם לא מדבר על מכוניות, הוא מדבר על השארת קטין ללא השגחה.
יצחק קדמן: לא יכול להיות שיהיה לנו רוב של תיקים כאלה שנסגרים.
יצחק קדמן: רק בגלל happy end וכולם מאושרים ונפלא ועושים לאיש או לאישה, נו-נו-נו, אל תעשו את זה בפעם הבאה.
יצחק קדמן: המסר שעולה מסגירת תיק כזאת, שזה בעצם לא נורא.
יצחק קדמן: אני סבור שלא יכול להיות.
גלית זיו אשור: צריך לדייק, לא להגיד שהם נסגרים אלא נסגרים באי תביעה, יש הבדל.
יצחק קדמן: מה ההבדל?
ענת אסיף: הליך של אי-תביעה זה הליך שבו אדם חותם על אזהרה.
ענת אסיף: זה הליך שאומר שבפעם הבאה לא יהיה אי-תביעה.
ענת אסיף: אף אחד לא נתן לו תעודה שאמר שנסגר התיק מחוסר עניין לציבור.
אורי אריאל: הוא לא מדבר על זה.
אורי אריאל: הוא לא מחפש את העונש לאימא או לאבא, הוא מחפש את הפרסום ואת האזהרה.
יצחק קדמן: אל"ף, אני מחפש את האזהרה, אבל אני מחפש את המסר הציבורי.
ענת אסיף: אני רק אומרת שצריך לדייק.
ענת אסיף: כי אחר כך יוצא שהמשטרה סוגרת את התיקים.
יצחק קדמן: זה נסגר באי-תביעה.
יצחק קדמן: תשאלי את הציבור הרחב, אם הוא מבין מה זה א.ת.
יצחק קדמן: , הוא בחיים לא שמע את המושג הזה.
לירי אנדי: בגלל זה הציבור הרחב מבין 1000 ש"ח קנס יותר טוב מאשר הנסגר.
מיכאל מלכיאור: ענת, אני רוצה להבין, למה עושים את הדבר הזה?
מיכאל מלכיאור: בסדר, א.ת., זה עניין טכני.
מיכאל מלכיאור: למה אתם עושים את זה?
ענת אסיף: קודם כל, זה לא אנחנו.
ענת אסיף: המדיינות של המשטרה, אני לא מכירה היום את ההנחיות בתיקים הספציפיים האלה של א.ת.
ענת אסיף: אבל כל מה שרציתי זה פשוט להעמיד את הדברים על דיוקם.
ענת אסיף: יש מקרים שמגיעים למשטרה בעבירות כאלה ובכל העבירות האחרות, שבאמת המשטרה עושה איזה שהוא בירור קצר ובכלל לא רואה פה שום דבר, וזה ממש לסגור את התיק.
ענת אסיף: או שאין ראיות.
ענת אסיף: ויש את המקרה ביניים שבהם הולכים על המסלול של האי-תביעה, שזה מתאים למקרים שהחשודים בשלב הזה, הם אנשים נורמטיביים, שזה פעם ראשונה שקרה דבר כזה.
מיכאל מלכיאור: האדם השבוע, הוא היה הכי נורמטיבי.
ענת אסיף: פשוט רציתי להעמיד את הדברים על דיוקם.
ענת אסיף: כי אנחנו יודעים אחרי זה איך דברים מתגלגלים.
ענת אסיף: לגבי המדיניות של אי-תביעה של המשטרה, זה לא תפקידי ומקומי לפרט אותה או להגן עליה.
ענת אסיף: אבל אם הוועדה רוצה לצאת מכאן באיזה שהיא קריאה בנקודה הזאת, אז יכול להיות מה שהוועדה צריכה להגיד, זה אנחנו מבקשים ממשטרת ישראל לבחון מחדש את מדיניות האי-תביעה בתיקים האלה ולשקול לשנות את מדיניות האי-תביעה בתיקים האלה.
ענת אסיף: לא להגיד, המשטרה סוגרת את התיקים.
ענת אסיף: כי אז המשטרה תגיד, אבל אני לא סוגרת את התיקים.
ענת אסיף: זה המלצה אחת שלי.
ענת אסיף: לגבי הפרקליטות - העבירות האלה ברובן באמת מטופלות בתביעה המשטרתית.
ענת אסיף: בחלקן, בדרך-כלל המקרים היותר חמורים מגיעים לפרקליטות.
ענת אסיף: וזה אני אומרת בכנות, לפרקליטות המדינה ולמשרד המשפטים אין מערכת סטטיסטית, אין לי דרך להגיד לכם, כמה בדיוק תיקים.
ענת אסיף: חוץ ממה שאנחנו יודעים מהמשטרה מה הגיע לפרקליטות.
ענת אסיף: אתמול שלחתי דואר אלקטרוני לכל הפרקליטים הפליליים, ככה לשאול אותם באופן כללי, אם הם נתקלו בתיקים כאלה.
ענת אסיף: מאוד קשה לנו עם זה.
ענת אסיף: יכול להיות שבשנה הבאה תהיה מערכת סטטיסטית.
ענת אסיף: אבל בכל זאת מהבירור שעשיתי אתמול, יש תיקים שמגיעים לבתי-משפט.
ענת אסיף: נכון, לא כולם מסתיימים בהרשעות.
ענת אסיף: אין לי דרך כל-כך לבדוק כל תיק מה היה המסלול שלו.
ענת אסיף: אבל בהחלט יש דוגמאות לתיקים של הזנחה של ילדים, השארה ללא השגחה.
ענת אסיף: בדרך כלל התיקים של הפרקליטות, זה באמת איזה שהיא משפחה יותר מחד-פעמי אין להם סידור, אז הם יוצאים ומשאירים את הילדים בבית.
ענת אסיף: כן תיקים שמוגשים בהם כתבי-אישום.
ענת אסיף: לא מדברת על עשרות, גם לפי הסטטיסטיקות של המשטרה אפשר להבין שמדובר בבודדים.
ענת אסיף: אבל זה לא משהו שהוא לא מגיע לבתי-המשפט.
ענת אסיף: מבחינת מדיניות של פרקליטות המדינה, באוגוסט 2002 עודכנה או התפרסמה בעצם הרצאה של פרקליטת המדינה.
ענת אסיף: אתמול קראתי את הפרוטוקול של שנה שעברה, אני לא זוכרת אם הזכרנו את זה.
ענת אסיף: בכל אופן, יש כאן הנחיה שנכתבה במיוחד בעקבות התיקון שאנחנו עוסקים בו לחוק.
ענת אסיף: ולפי ההנחיה הזאת, בכל מקרה, הרשלנות אף במקרה רשלנות חד-פעמית ורגעית של הורים, שהזניחו את ילדיהם, שלא הסתיימו במוות, קיים ככלל עניין לציבור והעמדת ההורים לדין, בשל האינטרס הציבורי בהעלאת רף הזהירות של הורים כלפי ילדיהם, והצורך בהרתעת הרבים.
ענת אסיף: חריג לכלל זה עשוי להימצא במקרה רשלנות חד-פעמית ורגעית של הורים, שהסתיימו במות ילדיהם.
מיכאל מלכיאור: מתי עשיתם את התיקון הזה?
ענת אסיף: זה פרקליטת המדינה.
ענת אסיף: ב- 1.8.2002, יצאה הנחיה, בהקדמה כתוב שזה בעקבות מקרים שבהם הותירו הורים את ילדיהם לבד במכוניתם.
ענת אסיף: ולאור התיקון משנת תשס"א.
ענת אסיף: אז זו הנחיית פרקליטת המדינה ואני חושבת שהפרקליטים שמקבלים תיקים שכן מגיעים לפרקליטות בעניין הזה, לא סוגרים את התיקים האלה, אלא בודקים כל מקרה לגופו.
ענת אסיף: אני יכולה גם לספר לכם על מקרה שנודע לי אתמול של תיק, שהוגש כתב אישום והוא הסתיים בזיכוי.
ענת אסיף: אתה אמרת, לא יכול להיות שזה יסתיים בזיכוי.
ענת אסיף: אין מה לעשות, כל מקרה עם הנסיבות שלו.
ענת אסיף: באותו מקרה אפשר להתווכח עם פסק-הדין הזה, אבל גם הגישו על זה ערעור וגם בערעור הבן-אדם זוכה.
ענת אסיף: זה היה איזה מקרה של מישהו שעשה הסעות, דווקא לא הורה, הוא עשה הסעות של ילדים, וילד אחד הוא שכח להוריד בגן.
ענת אסיף: והיה פרק זמן לא מאוד ארוך שהילד נשאר באוטו, אבל האוטו נשאר לגמרי, כל הדלתות היו פתוחות, כל החלונות היו פתוחים, והיה מדובר בילדה שהיא יחסית גדולה.
ענת אסיף: שגם היה ברור שהיא יכולה, אם היא רוצה לצאת וללכת ברגל.
ענת אסיף: ובדקו, ובית-משפט זיכה.
ענת אסיף: זיכה ערכאה ראשונה, זיכה ערכאה שניה.
ענת אסיף: זאת אומרת, יש גם דוגמאות כאלה.
ענת אסיף: אפשר להתרעם עליהם, כדאי לא להתרעם עליהם בלי להכיר את כל הפרטים.
ענת אסיף: גם אני לא מכירה את כל הפרטים, אבל יש גם דברים כאלה, שהפרקליטות פה באמת לא הרימה ידיים אפילו לא אחרי הזיכוי הראשון.
ענת אסיף: בתגובה לנתונים שהציגה המשטרה, אתה הצבעת על זה שב-2003 היתה ירידה ואמרת, שזה לא בסדר.
ענת אסיף: תתקני אותי גלית, אם אני טועה, העבירות האלה, המשטרה פותחת תיקים בעקבות תלונות שמגיעות אליהם.
ענת אסיף: זה לא עבירות חשיפה שהמשטרה מסתובבת ליד סופרים ורושמת תלונות.
ענת אסיף: ולכן הירידה במספר, אומרת שהיו פחות תלונות.
ענת אסיף: אז יכול להיות, אם אתה חושב שזה מספיק חשוב, אפשר לשאול את המשטרה, האם היא רואה טעם לעשות סיורים ולהגיש על זה תלונות.
ענת אסיף: אבל זו לא המדיניות כרגע של המשטרה.
ענת אסיף: עבירות חשיפה, זה למצוא על סוחרי סמים.
מיכאל מלכיאור: לא רק עבירות סמים.
מיכאל מלכיאור: המשטרה היא עושה דברים למשל מה שדיברנו לפני כן, על הנושא של חגורות בטיחות .
מיכאל מלכיאור: אז על זה המשטרה כן ראתה שזה חשוב.
מיכאל מלכיאור: אבל זה עניין של סדרי עדיפות.
מיכאל מלכיאור: פה מדובר על חיים של ילדים חסרי הגנה.
יצחק קדמן: האם אפשר לנסות להבטיח שברוח אותו חוזר שהוציאה פרקליטת המדינה.
יצחק קדמן: ייצא חוזר דומה גם בתביעה המשטרתית.
יצחק קדמן: כי רוב התיקים לא מגיעים פה לפרקליטות.
ענת אסיף: זה חל על תביעה משפטית.
ענת אסיף: החלטות של פרקליטות המדינה מחייבות גם את התביעה המשטרתית.
ענת אסיף: אבל ה-א.ת.
ענת אסיף: הוא בשלב החקירה.
ענת אסיף: זה מה שאולי צריך לחדד.
אורי אריאל: אני רק רוצה להגיד שזה פסוק ידוע, העניין של קנסות.
אורי אריאל: על הפרשה הידועה של "שמע ישראל" הפרשה הכי ידועה שבתורה.
אורי אריאל: הפסוק השני הוא "ואהבת את השם בכל לבבך ובכל נפשך ובכל מאודיך".
אורי אריאל: השאלה ידועה מה בכל לבבך?
אורי אריאל: בכל נפשך?
אורי אריאל: אז מה נשאר עוד אחרי זה.