GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רן כהן: והסרטים הללו הם סרטים לא קלים ואנחנו עורכים אצלנו איזשהו דיון פנימי האם מוכרחים לשדר אותם או לא.
רן כהן: בוודאי שאם היו משודרים או אם ישודרו הם ישודרו בעשר בלילה, בשתים עשרה בלילה בערוצי סרטים ולא בערוצים שילד יכול לטעות ולהגיע לשם כי הוא בעצם חיפש את הסידרה המצויירת שלו.
רן כהן: אנחנו גם שמנו על עצמנו מגבלה והחלטנו לאחרונה שישנם כמה סרטים, שאמנם עומדים בכל הקריטריונים אבל אפשר גם לא לשדר אותם.
רן כהן: את זה את אומרת משום שהתרבות של הפקת הסרטים האלה ברמה הבינלאומית היא יותר אלימה ויותר קיצונית גם בנושאי מין?
מיכל רפאלי- כדורי: יש מגמה בחברות ההפקה בעולם ליצור כל הזמן גרוי יותר גבוה.
מיכל רפאלי- כדורי: זה נכון לכל תחומי החיים.
מיכל רפאלי- כדורי: סף הגרוי כל הזמן עולה וזה אצל כל החברות הטובות והמכובדות, ואני לא מדברת על חברות שעוסקות בפונוגרפיה.
מיכל רפאלי- כדורי: חלקנו חזרו לא מזמן מכנס טלוויזיה בארצות הברית.
מיכל רפאלי- כדורי: אמרו שם חברות ההפקה, תדעו לכם, חומרים נהדרים, הסופרנוס זה כלום ליד זה.
מיכל רפאלי- כדורי: כל הזמן הרף עולה.
מיכל רפאלי- כדורי: אבל אני חושבת שגם רף האלימות בעולם עלה.
מיכל רפאלי- כדורי: זה נע לכל תחומי החיים שלנו.
מיכל רפאלי- כדורי: ואני חושבת שהטלוויזיה היא רק מרכיב אחד בתפריט של ילדים.
מיכל רפאלי- כדורי: האינטרנט הוא תפריט ענק ביומיום שלהם, הוא תופש חלק מאד גדול.
מיכל רפאלי- כדורי: הם רואים את העיתונים.
מיכל רפאלי- כדורי: אני רואה את הילדות שלי.
מיכל רפאלי- כדורי: בבוקר פתוח עיתון ידיעות אחרונות על השולחן כשהן מתארגנות.
מיכל רפאלי- כדורי: הן רואות ותמיד, מה זה הדבר הזה?
מיכל רפאלי- כדורי: בעיתון יש זוועות, גרפיות וכותרות.
מיכל רפאלי- כדורי: ילדים נחשפים לדברים איומים שקורים בעולם.
רן כהן: כל התקשורת היא יותר אלימה.
מיכל רפאלי כדורי: החיים יותר אלימים, העולם יותר אלים וכך החיים שלנו פה בישראל.
מיכל רפאלי כדורי: יכול להיות שבשוויץ הם נראים אחרת.
מיכל רפאלי כדורי: החיים פה בישראל הם מאד אלימים.
מיכל רפאלי כדורי: גם ההורים של הילדים הם הורים לחוצים.
מיכל רפאלי כדורי: החברה יותר לחוצה ואלימה.
מיכל רפאלי כדורי: ילדים נחשפים להתבטאויות של הוריהם וילדים נחשפים לצורת הויכוח של ההורים שלהם עם השכן או ברמזור ומשם גדלים כל מיני ילדים, הרבה מאד מהילדים שאת פוגשת והרבה מאד מהילדים שאת לא פוגשת ומי יודע מי יפגוש אותם.
רן כהן: תודה רבה מיכל.
רן כהן: הייתי מבקש מעורכת הדין מיה גרסון להשלים את הדברים.
מיה גרסון: אני כמעט חותמת על מה שאמרה מיכל ועל מה שאמר גוסטבו לפניה.
מיה גרסון: אנחנו, המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לווין, קודם כל גוף ציבורי.
מיה גרסון: אנחנו לא עובדים אצל הכבלים והלווין אנחנו מפקחים עליהם בהתאם להוראות החוק ובהתאם להוראות כללי התקשורת, וחקיקה כידוע הכנסת קובעת.
מיה גרסון: הם צריכים לעמוד במיגבלות רבות.
מיה גרסון: אנחנו אמנם בדרך כלל לא מתערבים להם איזה תכנים הם ישדרו, פרט למקרים החריגים של שידורי פונוגרפיה, הסתה וכן הלאה, אנחנו איננו מתערבים בתכנים.
מיה גרסון: אנחנו רק אומרים להם היכן הם יכולים לשדר מה, בגדול.
מיה גרסון: ישנם קווים מנחים כלליים וזה בעצם מה שהחוק אומר.
מיה גרסון: לגבי ערוצי הילדים, אני בהחלט חותמת על מה שהם אמרו.
מיה גרסון: מי שמתעסק בערוצים האלה הם אנשים מקצועיים שחשוב להם מה ישודר.
רן כהן: בואו נוריד את זה עכשיו מהשולחן.
רן כהן: אני חושב שהדאגה פה היא לא מערוץ הילדים.
רן כהן: ההגדרה הזו היא מאד נכונה.
רן כהן: הדאגה היא דווקא מהחריגה מערוץ הילדים.
מיה גרסון: לגבי פיקוח על ייתר השידורים.
מיה גרסון: יש הוראה כללית בכללי התקשורת שאומרת שהם צריכים להתאים את אופי השידור והתוכן שלו לגיל הצופים, בין אם זה בערוצי הילדים, שהנחנו אותם בצד, אבל גם בערוצי המשפחה וגם בערוצים אחרים שהם ערוצים לכלל הצופים.
מיה גרסון: הסעיף הזה מרחיב ואומר לפני השעה עשר בערב לא ישודרו תכנים שכוללים ביטויים מילוליים חזותיים של אלימות מין או סבל ברמה בוטה.
מיה גרסון: החל מהשעה עשר, יש איזושהי החמרה בסוג התכנים המשודרים.
מיה גרסון: מעבר לזה יש את חוק סימון וסיווג.
רן כהן: עכשיו צריך להודיע להורים להשכיב את הילדים לפני עשר, זה ברור.
רן כהן: אבל זה הגיוני אני חייב לומר.
מיה גרסון: ההנחה היא שגם אם הילדים לא הולכים לישון, ההורים נמצאים בבית והם יכולים להפעיל איזושהי בקרה יותר רצינית לגבי הילדים.
מיה גרסון: אנחנו לא חושבים שהגופים המפקחים במדינה, לא אנחנו, לא הרשות השנייה ולא רשות השידור צריכים להיכנס בנעליים של ההורים.
מיה גרסון: אנחנו לא ההורים, אנחנו רק צריכים לתת להם את הכלים לפקח על מה שילדיהם עושים ובמה ילדיהם צופים במסגרת הטלוויזיה.
מיה גרסון: לגבי חוק סימון וסיווג.
מיה גרסון: חוק סימון וסיווג כבש את כל התכנים המשודרים בטלוויזיה כך שכולם חייבים להיות מסומנים בהתאם לגיל המתאים לצפייה.
מיה גרסון: שר התקשורת רובי ריבלין בזמנו, קבע שלושה מבחני גיל.
מיה גרסון: שמונה, ארבע עשרה ושמונה עשרה.
מיה גרסון: כל מישדר מסומן בגיל המתאים.
רן כהן: מסומן לאורך כל השידור או רק בתחילתו?
מיה גרסון: כשאתה עובר שלט בשידור הדיגיטלי ברגע שאתה פותח אותו אתה רואה כל הזמן לאיזה גיל השידור מתאים.
מיה גרסון: יותר מזה.
מיה גרסון: הכבלים והלווין היום, חלק גדול מאד מכלל הצופים במדינת ישראל צופים באמצעות שידור דיגיטלי.
מיה גרסון: מדינת ישראל היא אחת המדינות שהעניין הזה נכנס בהן בצורה באמת מסיבית.
מיה גרסון: כל צופי הלווין וחלק ניכר מאד מצופי הכבלים הם צופים דיגיטלים.
מיה גרסון: במסגרת השידור הדיגיטלי כל הורה יכול לחסום ערוצים שלמים שאינם מוצאים חן בעיניו או לחסום תוכניות לפי הסיווג של הגיל.
מיה גרסון: בהנחה שיש לי ילדים צעירים מגיל שמונה, אני יכולה לחסום, וכל תוכנית שתסווג כלא מתאימה לצפיית גילאי שמונה ומטה, תחסם אוטומטית ברגע שהם יפתחו את הטלוויזיה והסיווג יהיה כזה.
מיה גרסון: המסך יושחר והם לא יוכלו לצפות בזה.
מיה גרסון: אז נכון שיש את הטענות שילדים יכולים לפצח כל סיווג, אבל אתה יודע, אנחנו מתקדמים עם הזמן ואנחנו מקוים שההורים יהיו מספיק אחראים גם בשביל לעשות את זה.
רן כהן: אתם מקבלים טענות מהורים?
מיה גרסון: ודאי.
מיה גרסון: יש לנו מחלקת תלונות ציבור מאד גדולה ואנחנו טפלים בכל תלונה ותלונה שמגיעה.
מיה גרסון: המועצה קיימה סקר מאד גדול שבחן את הנושא הזה של מודעות ההורים לאפשרויות של הסיווג והקידוד.
מיה גרסון: על קצה המזלג אביא בפניכם את הנתונים שממש הפתיעו אותנו.
מיה גרסון: קודם כל, חמישים אחוזים מהילדים צופים בטלוויזיה בחדרם הפרטי.
רן כהן: כלומר בלי נוכחות הורה.
מיה גרסון: בלי נוכחות הורה.
מיה גרסון: יש להם טלוויזיה בחדרים והם צופים בחדרם הפרטי.
מיה גרסון: על כך המועצה לשידורי כבלים ואף מועצה פה במדינה, איננה יכולה לפקח על הורה שמחליט להכניס טלוויזיה לחדרו של הילד.
מיה גרסון: המסקנה השנייה, מהעיקריות שהגענו אליהן בסקר היא, שחלק ניכר מההורים מודעים לאפשרות לקודד אבל הם לא מבצעים את זה וכשאתה שואל אותם למה התשובות הן לא מספיק מספקות.
רן כהן: מזה חלק ניכר?
מיה גרסון: אין לי כאן את הנתונים המדוייקים אבל חלק גדול מאד מההורים גם אם הם מודעים לאפשרות הקידוד הם לא מפעילים אותה מסיבות כאלה או אחרות.
רן כהן: אולי הם חושבים שהם יודעים לחסום אבל בעצם אינם יודעים.
מיה גרסון: אנחנו כן חושבים שצריך להיות פה איזשהו מהלך כולל ואולי באמת הוועדה הזו תרים את הכפפה ליצור איזשהו קמפיין ליצירת מודעות של הורים לתכנים, לאפשרויות של הקידוד ולכל הנושא הזה של שידורי טלוויזיה.
מיה גרסון: אנחנו כן מתנגדים למסקנה הגורפת הזו שהטלוויזיה גורמת לכל תחלואי החברה הישראלית.
רן כהן: הטלוויזיה היא כנראה חלק מהחברה הישראלית והיא גם שיקוף של החברה.
רן כהן: אני רוצה לבקש מכם שנעשה הפסקה לרגע.
רן כהן: אני רוצה לפנות בכל זאת לתלמידות ולתלמידים מתיכון מטרו ווסט ברעננה.
רן כהן: שמעתם כבר נתח לא מבוטל של הדיון הזה והייתי מאד רוצה לשמוע אם למישהו מכם יש מה לומר לנו בשלב הזה כי אנחנו מאד רוצים מתוך חרדה, להגיע לאיזושהי מסקנה לאן אפשר לפנות ומה לעשות בכדי להוריד מדרך גידולם של הילדים את רמת הפוגענות גם של הטלוויזיה וגם של האינטרנט.
רן כהן: יש לכם מה לומר לנו, מישהו עם אומץ לב.
רן כהן: אני מאד אודה לכם אפילו אם זה משהו מאד חלקי, אל תתביישו.
תמרה קרז'נר: שמי תמרה ואני ממועצת התלמידים הארצית.
תמרה קרז'נר: אם כבר פנית אל התלמידים ולנוער אז אני רוצה להגיב.
תמרה קרז'נר: אין כל כך בעייה עם שידורי ילדים כיוון שלהורים ניתנים הכלים על מנת לחסום.
תמרה קרז'נר: הבעיה היא לא התוכניות אלא למשל הפירסומות או אמ טי וי, שידורי וידאו.
תמרה קרז'נר: תכנים שיורדים לרמה המשותפת הנמוכה ביותר בכל ערוץ בכל מקום בלי שהם יהיו תוכנית שמוגדרת כאלימה או כמינית או כפונוגרפית.
תמרה קרז'נר: עם זאת עדיין יש שם את התכנים הנמוכים האלה.
תמרה קרז'נר: התפישה שזה בא דווקא לנוער.
תמרה קרז'נר: המכנה הנמוך המשותף הזה, הוא הנוער.
תמרה קרז'נר: למשל הפירסומת הזו של פוקס שמופיעה בכל כלי התקשורת.
תמרה קרז'נר: אישית אני חושבת שילדים צעירים לא מגיע להם והם לא צריכים לקבל פירסומת כזאת שמכוונת לפונוגרפיה.
תמרה קרז'נר: יש הבדל בין ילד בין שמונה לבין ילד בן 13.
תמרה קרז'נר: כמו גם באינטרנט גם בטלוויזיה בני נוער מסוגלים להפעיל שיפוט.
תמרה קרז'נר: אי אפשר לחסום תכנים אלימים.
תמרה קרז'נר: אנחנו רואים אותם גם בחדשות, בכל מקום.
תמרה קרז'נר: אנחנו חברה אלימה אין מנוס מזה, ברגע שמצנזרים את זה לחלוטין מתוכניות ילדים אנחנו יכולים להרגיש בצביעות, גם כילדים גם בתור בני נוער.
תמרה קרז'נר: אנחנו לא נראה את התוכנית המזונצרת, פשוט מאד.
רן כהן: אני רוצה לקלוט ממך את הדבר המהותי.
רן כהן: בעצם אני שואל את עצמי כשאני שומע אותך, אולי בכלל אנחנו סתם חרדים לשווא.
רן כהן: בעצם אין צעקה ואין טעם בצעקה כי בסך הכל החיים מתנהלים כפי שהם מתנהלים, הילדים רואים את מה שאנחנו רואים וזה בעצם החיים.
תמרה קרז'נר: להורים יש את הזכות לבקר את הילדים.
רן כהן: אולי צריך להתחיל לרחם על המבוגרים, אני לא יודע, אבל זה באמת סיפור אחר.
רן כהן: אוקי בבקשה.
מיטל דמארי: אני עורכת הדין מיטל דמארי מהרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
מיטל דמארי: הרשות השנייה רואה חשיבות עליונה לשמור ולהגן על הילדים מפני תכנים פוגעניים, תכנים שמופיעים גם בתוכניות וגם בפירסומות.
מיטל דמארי: לאור זאת קבענו בכללי התוכניות מספר הגבלות וגם קבענו כללי אתיקה של פירסומות.
מיטל דמארי: לעניין פירסומות, על קצה המזלג אומר לכם שתוכניות שהן בעלות תכנים שהם למבוגרים אסור לשדר אותן לפני השעה עשר, ותוכניות בעלות תכנים למבוגרים בלבד לפני השעה שתים עשרה בלילה.
מיטל דמארי: יחד עם זאת למנכ"ל הרשות השנייה יש סמכות לשקול, כאשר הוא מקבל תוכנית, מקבל איזשהו מידע על תוכנית שאמורה לעלות, ולהפעיל את שיקול דעתו לזוז מהשעה עשר, כלומר גם ב 11 בלילה הוא יכול למנוע את השידור.
מיטל דמארי: אתן לכם דוגמא.
מיטל דמארי: אם ב 11 בלילה יושבת משפחה וצופה בתוכנית של יאיר לפיד, שזו תוכנית שהיא לכל המשפחה, ועולה מקבץ פירסומות ובמקבץ הפירסומות יש רמיזה מינית, יש באפשרותו של מנכ"ל הרשות השניה לבוא ולבקש שאותה פירסומת לא תועלה במקבץ הפירסומות שמשודר בשעה זו.
רן כהן: אבל הוא יודע על כך מראש?
מיטל דמארי: לעניין של פירסמות של ילדים, הזכיינים מחוייבים להעביר את זה לאישור מוקדם אצל הרשות השנייה.
רן כהן: מה זה פירסומות של ילדים?
מיטל דמארי: פירסומות של ילדים זה מוצר שמיועד לילדים.
מיטל דמארי: הזכיינים מחוייבים לבוא ולקבל את האישור המוקדם, אנחנו רואים את זה עוד ברמת התסריט ואנחנו פשוט נותנים איזשהו אישור, כן או לא.
רן כהן: אבל נדמה לי שזה לא מה שתמרה העלתה.
רן כהן: החרדה היא לא מפני פירסומות המיועדות לילדים אלא פירסומות בכלל.
מיטל דמארי: גם לפירסומות למבוגרים, והפירסומת שהיא טענה של פוקס, שהיא פירסומת לבני נוער או מעבר לבני נוער, זו פירסומת שעברה פיקוח של הרשות ובעקבות הפיקוח שלנו היא צונזרה.
מיטל דמארי: הפירסומת עברה שינויים.
מיטל דמארי: קטעים ממנה הושמטו.
מיטל דמארי: יש לנו מערך פיקוח מאד רחב בעניין ואנחנו דואגים גם לכך שלא יעלו פירסומות למוצרי אלכוהול, לגפרורים, כל מיני מוצרים שיש בהם סכנה לילדים.
מיטל דמארי: יש לנו רשימה מאד מפורטת ואנחנו מקפידים על כך.
מיטל דמארי: אני רוצה לציין שבספר המיכרז שפירסמנו לערוץ 2, בזמן הקרוב יהיו מיושמים כללים חדשים בהם עשינו קורלציה בין תקנות סיווג וסימון לבין שעה והשיבוץ של אותם תכנים.
מיטל דמארי: כלומר, תוכניות שהם לילדים מגיל 14 ומטה, לא ניתן לשדר אותן לפני השעה עשר בלילה.
מיטל דמארי: תוכניות שהם לבני 18 ומטה, לא ניתן לשדר אותן לפני השעה 12 בלילה.
מיטל דמארי: שוב עדיין נשמור על גמישות ויהיה למנכ"ל הערוץ השני סמכות לבוא ולהתאים את השעות בהתאם לתוכנית ספציפית כזו או אחרת.
מיטל דמארי: אני רוצה לתת לכם דוגמא.
מיטל דמארי: התוכנית אקזיט ואקזיט סיטי שודרה בערוץ 10.
מיטל דמארי: בעקבות פיקוח של מועצת הרשות השנייה, התוכנית אקזיט סיטי הורדה מייד מהאוויר.
מיטל דמארי: הייתה שם איזושהי תוכנית שקראו לה שוק הבשר.
מיטל דמארי: אנחנו פשוט ראינו בזה פגיעה והתוכנית הורדה מיידית.
מיטל דמארי: לגבי התוכנית אקזיט פעלנו ונתנו שורה של הנחיות.
מיטל דמארי: קודם כל הקונספט של התוכנית שונה לחלוטין.
מיטל דמארי: המנחים עברו סדנא.
מיטל דמארי: הוחלט שהתוכנית לא תשודר בשידור חי על מנת לעשות איזשהו פיקוח, למנוע מצבים שבשידור חי לא ניתן למנוע אותם.
מיטל דמארי: יחד עם זאת מנכ"ל הערוץ היה מחוייב לבדוק כל תוכנית ולוודא שאין בה תכנים העלולים לפגוע בבני נוער ובילדים בפרט.
מיטל דמארי: יש לנו מדריך אתיקה שעוסק בתכנים, בתוכניות עצמן, שבא ומבקש הקפדה יתרה בכל הנושא שקשור בילדים.
מיטל דמארי: בנוסף אנחנו ממש בימים אלה בעיצומו של הוצאת מדריך האתיקה לפירסומות שם יש פרק שלם לעניין של קטינים.
מיטל דמארי: קטינים גם כצרכני תקשורת שרואים את הפירסומות.
רן כהן: מי היום הגורם המפקח ברמה הכוללת על הפירסומות?
רן כהן: אתם?
מיטל דמארי: מי שמפקח זו הרשות השנייה.
מיטל דמארי: מרבית הפירסומות עולות לאוויר ואנחנו פשוט מפקחים עליהם בדיעבד, זה לפי החקיקה.
מיטל דמארי: אבל ברגע שאנחנו רואים פרסומת בעייתית, אנחנו ישר בודקים, פותחים בהליך הפרות ובמקרים מסויימים אנחנו גם מורידים אותה לאלתר.
מיטל דמארי: פוקס זה איזושהי דוגמא מבין כמה פירסומות שפעלנו כך.
מיטל דמארי: אני רק רוצה לומר שישנה כרגע הצעת חוק שבאה ומבקשת שהעיתונים יפרסמו גם את הסיווג של התוכניות בלוח השידורים, כמובן שהרשות השנייה תומכת בעמדה זו.
מיטל דמארי: בכוונת הרשות להציג בפני שרת התקשורת טבלת סיווג חדשה.
מיטל דמארי: היות שביומיום נתקלנו במספר בעיות.
מיטל דמארי: היום למשל, לפי הטבלה ישנה אפשרות שילדים בני תשע יוכלו לצפות בתכנים שיש בהם פעילות מינית, ואנחנו רוצים למנוע את זה.
מיטל דמארי: יש לנו חוקים שיכולים למנוע את זה.
מיטל דמארי: יש רצון שהטיפול יעבור בתקנות סיווג וסימון וכך הוא יחול על כל הערוצים.
רן כהן: מי אמור להוציא את התקנות האלו?
מיטל דמארי: שרת התקשורת.
מיטל דמארי: לכן אנחנו מתכוונים להציג בפניה תיקון לאותה טבלה.
מיטל דמארי: הצעת חוק נוספת שנמצא בפתח וכבר עברה קריאה ראשונה כמדומני, הצעה טרומית, היא הצעה של חבר הכנסת רוני בראון שבה הוא מבקש שהסיווג והסימון יהיה גם בעיתונים.
מיטל דמארי: הרשות השנייה עלתה בקמפיין מאד מסיבי בעניין של הדרכה להורים שמעכשיו אנחנו הולכים לסווג את התוכניות, שההורים יהיו מודעים לכך מכיוון שזה היה חידוש, על מנת שההורים יוכלו ליישם את הפיקוח על הצפייה של הילדים.
רן כהן: תודה רבה מיטל.
רן כהן: הדובר הבא בבקשה.
אודי שפירא: שלום.
אודי שפירא: שמי אודי שפירא ואני מנהל את ערוץ הילדים ניקולודיון.
אודי שפירא: אני רוצה לדבר דווקא בגלל שקודם שיחררו אותנו מאחריות אמרו שערוצי הילדים הם המקום הבטוח, ואני בעשור האחרון נעתי מערוץ הילדים דרך הערוצים האינטראקטיביים של הוט עד שהגעתי לערוץ הילדים ניקולודיון, אני חושב שמדברים על המחקרים שנעשים היום, על השפעת התוכניות על אלימות וילדים, חלק גדול מאותם מחקרים וגם מהתהליכים האלה הם יחסית ותיקים שלא מביאים בחשבון את השינויים הטכנולוגיים.
אודי שפירא: אני נמצא בגיל הביניים, אתמול הייתי צרכן טלוויזיה וצרכן טלוויזיה לילדים, והיום אני מייצר אותה והתחושה שלי שהיום אנחנו נמצאים באיזשהו תהליך, שפעם אולי היה במסגרת עיתוני הילדים וזה עצם הקרב להשאיר את הילדים אצלנו.
אודי שפירא: הקרב הוא להשאיר את הילדים בטלוויזיה.
אודי שפירא: אני לא יודע עד כמה אתם מודעים, לצורך העניין, האחיין שלי בן השלוש כבר משחק במחשב.
אודי שפירא: הוא בן שלוש וחצי ועכשיו הוא משחק יחד עם ההורים, כבר חושפים בפניו את הנושא הזה.
רן כהן: השאלה אודי, אם הקרב היום בין הערוצים השונים הוא לא הקרב על הילדים והצפייה שלהם?
אודי שפירא: אני חושב שהערוצים מפלחים את עצמם, למעט ערוץ הילדים באמת, שהוא מעין ערוץ 2 של הילדים, ערוצי הילדים מפלחים את עצמם לאיזשהו קהל מסויים, מייצרים את התוכניות ואז אומרים, אנחנו מחפשים את הבנים בני השבע עד שמונה, בגלל שיש כזאת כמות, זה מצב של ערוצי נישה.
אודי שפירא: אבל הנקודה היא שבאמצעות הסקרים שאנחנו עושים אנחנו באמת מנסים לגלות למי מתאים מה.
אודי שפירא: הרי השאלה הגדולה היא מה הילדים רוצים.
אודי שפירא: כי אתה מנסה לספק את מה שהם רוצים באיזושהי תצורה.
אודי שפירא: אנחנו רואים שיותר ויותר, בשעה שעדיין מיתדיינים על סיווגים ודברים כאלה, הילדים נמצאים באינטרנט ונמצאים במשחקי המחשב שאין עליהם שום פיקוח.
אודי שפירא: הם יכולים להיות אלימים, איומים בהשוואה אלינו.
אודי שפירא: אני יודע מתוך עשייה שכיום התכנים בטלוויזיה הם כמעט מקום מיפלט, והמיגבלות עלינו והמיגבלות העצמיות שלנו הן לפעמים מוסרניות.
אודי שפירא: אני עכשיו חלק מערוץ בינלאומי של חברה שרואה תהליך עולמי בהסרת האלימות מתכני תוכניות הילדים.
אודי שפירא: התחושה שלי היא שכשהולכים לתהליכים צריך להבין כבר עכשיו היכן יהיו פני הדברים בעוד חמש, שש שנים כשמשחקי המחשב יתקדמו, כשהאינטרנט ימשיך להתפרס, כשמהירות הגישה תיגדל וניתן יהיה להעביר תכנים לילדים בייתר מהירות ויעילות, וילדים כבר מגיל שלוש, ארבע יהיו חשופים לכל הדברים האלה כשהטלוויזיה היא רק אחד מהדברים האלה, לא הדבר המרכזי, ואחד הדברים שיותר קל לפקח עליהם.
אודי שפירא: לכן, אם מדברים על זכויות הילד צריך להסיט את הדיון מהטלוויזיה למדיות נוספות.
אודי שפירא: החל מאתרים ניאו נאצים באינטרנט שנכנסים לך באופן תמים דרך מסרים סמויים בתוך משחקים אפילו מסחריים,ואתרים קיצוניים נוספים.
רן כהן: יכול להיות גדי, שאודי צודק ומה שצריך זה אולי לא להתמקד בטלוויזיה, למרות שהיא הרבה יותר רחבה ופופולרית, וללכת באמת לערוצים אחרים שמסכנים את הילדים.
רן כהן: טלוויזיה למשל הילד רואה, אבל לאחר שהוא מכבה אותה הוא הולך למיטה.
רן כהן: הבעיה של כלי תקשורת אחרים, כמו האינטרנט למשל, זה שזה כבר כלי בו אפשר לקשור קשר חיצוני עם הילדים, לא רק פדופילים אלא גם סוטים אחרים.
רן כהן: יש פה אולי בעיה שצריך לדון בה דיון נפרד.
רן כהן: אני חושב לעצמי תוך כדי הדיון הזה שאולי העירוב כאן
רן כהן: היום הוא לא עירוב נכון וראוי.
רן כהן: מה אתה אומר גדי?
גדי טאוב: אני מציע בכלל להיזהר מההנחה שהמדיה קובעת את המציאות.
גדי טאוב: תזמינו אנשים מהחוג שלנו, החוג לתקשורת, והם ייטו לומר לכם שהמדיה קובעת את המציאות.
גדי טאוב: תזמינו אנשי טלוויזיה, הם גם מאמינים בזה וגם הפירסומאים.
גדי טאוב: אבל האמת היא שהטלוויזיה בכל ערוציה היא פחות פונוגרפית מהמציאות.
גדי טאוב: ההיסטריה שהאלימות באה משם אינה מוצדקת.
גדי טאוב: הערוצים הפונוגרפים שמרשים לשדר תחת קידוד הם מפגרים בהרבה אחרי ילדים בני 17.
גדי טאוב: את האינטרנט צריך לשים בצד והגישה לפונוגרפיה קשה צריכה להימנע מילדים חד משמעית.
גדי טאוב: אבל ההנחה שהטלוויזיה מעצבת את המציאות זו הנחה שאין לה שחר.
גדי טאוב: מחקרים מהסוג הזה שמראים שתוכניות אלימות מפחיתות רגישות הם נכונים אבל מטעים.
גדי טאוב: מפני שכל ריגוש מפחית רגישות ובלמים כלפי אלימות.
גדי טאוב: תושיב את הצופים לפני אופני כושר, יקרה להם בדיוק אותו הדבר.
גדי טאוב: רמת האדרנלין בדם מפחיתה את הרגישות.
גדי טאוב: זה לא נזק לטווח ארוך.
גדי טאוב: זה דבר פיזיולוגי שקורה באופן מיידי.
גדי טאוב: החשש שלי שהפיתוי לחשוב שהאלימות מגיעה מהטלוויזיה מוליד מצב בו הטלוויזיה תהפוך כמו בארצות הברית למכחישת המציאות.
רן כהן: אני חושב שהדעה שלך מאד מעניינת, אני אפילו די נוטה להטמיע אותה.
רן כהן: נדמה לי שבכל זאת הכל עניין של מידה.
רן כהן: וגם אתה היית מסכים איתי שאם הטלוויזיה הייתה יותר קיצונית, מבחינת השימוש באלימות ובגרויים ארוטים, בכל התוכניות ולאורך כל היום, גם אתה היית אומר, רגע, יש פה בכל זאת מצב של אנרכיה שיכול להשפיע לרעה.
רן כהן: כלומר, אם האלימות בטלוויזיה תהיה יותר גרועה מאשר האלימות בחיים אז היא תשפיע לרעה.
רן כהן: אתה טוען רק שהאלימות בחיים יותר גדולה מהאלימות בטלוויזיה, מה שיכול להיות נכון.
גדי טאוב: חלק כן וחלק לא.
גדי טאוב: רמבו זה יותר אלים ממה שאדם מתנהג במציאות אבל הילד שהרביצו לו בבוקר בכיתה, בלילה חולם שהוא רמבו והוא מחזיר לילד החזק, וזה לא אומר שמכאן הוא לומד לחקות את זה במציאות.
גדי טאוב: להיפך.
גדי טאוב: מחר בבוקר הוא בא לכיתה קצת יותר רגוע.
גדי טאוב: זה שהוא רואה סופרמן לא מלמד אותו לקפוץ מהחלון ולנסות לעוף.
גדי טאוב: לא צריך להיות תמימים בקשר לדבר הזה.
גדי טאוב: והסכנה שהטלוויזיה תהפוך למקום בו מכחישים לגמרי את הדברים האלה, היא גם דבר שצריך לשקול אותו.
גדי טאוב: בארצות הברית למשל, לא מראים עוני בטלוויזיה כי צריך לחנך אנשים שיעבדו, אז לא מראים מובטלים.
גדי טאוב: צריך לחנך אנשים שיהיו עשירים.
גדי טאוב: זו התוצאה הסופית המקווה.
גדי טאוב: לכן רגולציה היא דבר הכרחי בעיני.
גדי טאוב: המצב כיום מבחינת הפיקוח על פונוגרפיה הוא מצויין.
גדי טאוב: מבחינת הפיקוח על אלימות הוא חמור מדי כשזה נוגע לילדים בעיני, כי אם לא מרשים להם לראות תום וג'רי אז מגבירים את האלימות, לא מפחיתים אותה.
גדי טאוב: הרגולציה צריכה להתרכז בכך שיתנו איכות.
גדי טאוב: מפני שאם יש בעיה עם טלוויזיה בכלל ועם טלוויזיה מסחרית בפרט זה שמטמטמים את הילדים.
גדי טאוב: זה הקושי הגדול שלה.
רן כהן: לא ציפתם לשמוע דיעה כזו כאן אבל עובדה, הדיעה היא מעניינת ורצינית ולכן בצדק רחל ביקשה מד"ר גדי טאוב לבוא.
חנה שדמי: אני רוצה לומר גם מה אנחנו עושים עם זה.
חנה שדמי: כלומר, יש לנו פעילות שאנו עושים לגבי הנושא הזה, חלק מכך נולד גם בוועדה הזאת אז אני רוצה להציג את זה.
חנה שדמי: קודם כל רק לעדכן אתכם שאחוזי הצפייה של ילדים בטלוויזיה בארץ הוא הגדול ביותר בעולם.
חנה שדמי: במחקרו של יוסי הראל ב 56 מדינות, ילדים ישראלים צופים בטלוויזיה בממוצע של כשלוש שעות ביום וזהו מספר השעות הרב ביותר בהשוואה למדינות אחרות.
חנה שדמי: הגישה שאנחנו נקטנו, אני מייצגת את השירות הפסיכולוגי ייעוצי שהתוכנית הבסיסית שלו נקראת כישורי חיים, הגישה שנקטנו בה היא גישה של לעצור את זה, לא לאפשר לראות, זה בלתי אפשרי.
חנה שדמי: זו לא המציאות והמציאות שנשארה היא ללמוד להיות יותר מושכל בשימוש במדיה הזאת.
חנה שדמי: הגיליון האחרון שהוצאנו נקרא השתקפויות, החיים בראי המדיה והמדיה בראי החיים.
חנה שדמי: ואין פה גישה של להגיד לא, אין גישה של להטיף זה לא בסדר.
חנה שדמי: אלא הגישה בגיליון הזה היא שאם אתה יכול לפתח את האנטי וירוס אצלך, זה מה שאתה צריך לעשות.
חנה שדמי: להבדיל בין וירטואלי למציאות.
חנה שדמי: אנחנו נותנים שם כמה כישורים ואנחנו אומרים, קח את המורדים ותיבדוק את המורדים לאור הסיטואציה הזאת.
חנה שדמי: זה מה שעשינו בגיליון הזה מפני שנושא ההורים עלה בוועדה הזאת בעיקר על כך שההורים לא מודעים לעניין של האינטרנט.
חנה שדמי: לכן בגיליון זה יש תקליטור עם הצעות לאספות הורים ותלמידים וגם איזושהי מצגת שמראה להורים אתרים שונים שילדים מגיעים אליהם, לא האתרים היפים, אבל יחד עם זאת גם להציג שהאיטרנט הוא דבר טוב.
חנה שדמי: לעשות את זה מתוך איזון ולהעלות כמה דילמות שיכולות לצוץ.
חנה שדמי: למשל, פעם היינו אומרים לילדים, אל תלך ליער כי יש שם זאב.
חנה שדמי: אבל הזאב היום הוא בתוך הבית, ולא צריך לצאת החוצה כדי שיגיע הזאב.
חנה שדמי: או, האם החדר של הילד יכול להישאר נעול או שהורים יכולים כן להיכנס ולהתעניין מה קורה.
חנה שדמי: כל הדילמות האלה הן דילמות שעולות כאן להצעות לדיון בכיתות.
חנה שדמי: דבר נוסף, אומרים שחינוך ילדים יש פה עניין של מודלים.
חנה שדמי: בסוגייה הזו הבעיה של המודלים היא בעיה מאד בעייתית כי ההורים מרשים לעצמם דברים שהם לא רוצים להרשות לילדים, זה אולי נכון מבחינת גילאים שונים אבל בכל זאת אין פה תהליך של מודלים.
חנה שדמי: גם על זה אנחנו מדברים.
חנה שדמי: על הצורך, להבין את הצורך של ילדים ללכת דווקא לערוצים אחרים וגם לדעת כיצד לדבר עם הילדים על כל הדברים הללו.
לאה נתן מרציאנו: אינני בטוחה שכשהורה אני מייצגת בדעה אישית שלי את כלל ההורים, בכך שאני לוקחת את רוב האחריות על ההורים.
לאה נתן מרציאנו: אני יכולה להגיד לך גדי משהו אישי.
לאה נתן מרציאנו: מה שעליך כילד, אלימות לא מפחידה אותך כי צמחת גם עם האלימות, זה לא אומר שזה לא משפיע על ילדים אחרים.
לאה נתן מרציאנו: אתה רואה כדגם את עצמך.
לאה נתן מרציאנו: אני ראיתי אלימות וזה לא השפיע עלי, אז אין שום סיבה לחשוש שמישהו אחר רואה אלימות זה ישפיע עליו.
לאה נתן מרציאנו: אז אני פשוט אומרת שיש ילדים שצפייה באלימות כן משפיעה עליהם.
רן כהן: מה שהעלית זו סוגייה באמת מאד מורכבת כי בעצם על פי איזה מודל של ילד קובעים את הנורמה?
רן כהן: על הילד החלש ביותר אז יוצרים בעיה לגבי החסונים יותר.
רן כהן: אם לא עושים על פי החלש ביותר אז פוגעים בו.
רן כהן: יש פה בעיה.
לאה נתן- מרציאנו: נכון.
לאה נתן- מרציאנו: אך מכיוון שגדי העביר כאן איזשהו מסר שאלימות דרך הטלוויזיה זה לא הדבר אז אני אומרת שיש ילדים שבשבילם זה כן הדבר.
לאה נתן- מרציאנו: בכל זאת מה שאני רוצה לומר לסיכום כהורה, ושוב, אולי זה לא מייצג את כל ההורים זה שהאחריות כל כולה היא על ההורים.
לאה נתן- מרציאנו: כמו שלא תיראה ילד שלוקח כרטיס ויזה, אם אותה אמא הייתה רוצה לקדקד שהילד שלה לא יראה, אז הוא לא היה רואה.
לאה נתן- מרציאנו: ולכן האחריות היא במאת האחוזים על ההורים.
לאה נתן- מרציאנו: מה כן צריך לדאוג?
לאה נתן- מרציאנו: זה שלא יהיה ריק.
לאה נתן- מרציאנו: זאת אומרת שלא יווצר מצב שהילד יצטרך ללכת לאינטרנט ולראות את אותו ערוץ לא נכון.
לאה נתן- מרציאנו: צריך לבוא מהמקום החיובי לבנות את התוכנית החיובית בתא המשפחתי, ולכן האחריות היא על ההורים והאחריות על המסחר היא הכנסת.
מרים פבר: אני מסכימה עם חלק מהדברים שאתה אומר, גדי, אני לא יודעת אם הניתוח הפסיכולוגי של סיפורי האחרים גרים רלבנטי בדיוק היום.
מרים פבר: רק כהדגמה, רמבו הוא לא הסרט הפוגע אלא תוכניות שיש בהן זילזול וניצול והשפלה, הן הרבה יותר פוגעניות מאשר רמבו.
מרים פבר: לכן צריך לנתח וזה דיון בפני עצמו, איזה תוכניות הן פוגעניות ואיזה לא.
מרים פבר: אני מברכת על כל פעולה של כל השירותים, שירותי הלווין והיס לקחת יותר אחריות, אבל צריך להביא בחשבון שגם אם שמים את המספר המחוק עד איזה גיל, לא כל ההורים מסוגלים לשלוט בילדים שלא יראו.
מרים פבר: כלומר זה עובד מתוך הנחה שהורים באמת יכולים לומר לילדים שלהם עד כאן.
מרים פבר: אנחנו יודעים שזה לא כך.
מרים פבר: לא תמיד ההורים משכיבים לישון את הילדים עד עשר.
מרים פבר: לפעמים ילדים משכיבים את ההורים לישון בעשר ואחר כך הם נשארים ליד הטלוויזיה.
מרים פבר: באתי סקפטית כי אי אפשר להחזיר את הגלגל אחורה.
מרים פבר: כל אחריות שלוקחים היא טובה.
מרים פבר: אני חושבת באותו כיוון שחנה שדמי הלכה.
מרים פבר: כמו שאנחנו מנסים לחנך את ההורים והילדים לקחת אחריות, להסתכל על עצמם, לקבוע מותר ואסור, אני קוראת לכל שירותי הלווין והיס לעשות דברים פוזיטיבים, לא רק למחוק אלא לעשות תוכניות פוזיטיביות בכיוון הזה מפני שגם אם הטלוויזיה לא קובעת את המציאות היא משפיעה מאד עליה ואת ההשפעה הזאת הייתי רוצה שתנצלו.
רן כהן: תודה רבה מרים, מה שמך בבקשה?
יסמין דוד: שמי יסמין ואני מייצגת את ערוץ פוקס קידס.
יסמין דוד: בהמשך למה שאודי מערוץ ניקולודיון אמר, גם אני דור ביניים, אפילו יותר צעירה ממנו בגיל, וגם אני התחלתי ברגע עם דודלי, וכשהגעתי לחטיבת הביניים בתיכון זה כבר היה פאואר אנג'רס ודומיהם.
יסמין דוד: לי יש הרגשה, בגלל שיש לי את שתי הפרספקטיבות האלה שנוצרה איזושהי היסטריה מסויימת בקרב ההורים, הדור היותר מבוגר, שהיא לא הכרחית.
יסמין דוד: יש איזשהו חוסר הבנה.