GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יוסי קרקובר: כתושב נצרים וכאדם קשוב לשטח אני חש שהדיעות הרווחות הן שאנו נאבקים במאבק ציבורי בלתי אלים ודמוקרטי.
יוסי קרקובר: זאת צורת הביטוי שלנו ונאבק עליה כחלק משלטון חברה דמוקרטית.
יוסי קרקובר: אנחנו בטוחים שנצח ישראל לא ישקר ולא יכזב ואנחנו נישאר בנחלת שבט יהודה תחת ריבונות מדינת ישראל.
יוסי קרקובר: זהו ערך חינוכי ולא פוליטי עבורי.
יוסי קרקובר: ובקשר למה שחברי לעם, חבר הכנסת רן כהן אמר, אני רוצה לתת לכם עידכון מהשטח.
יוסי קרקובר: אל תדונו מה יהיה "אם" חס ושלום יהיה.
יוסי קרקובר: איפה אנחנו כיום?
יוסי קרקובר: איפוא כל הרגשות החברתיים והישראליים שלנו כיום.
יוסי קרקובר: עדכון מהשטח מלפני שעה.
יוסי קרקובר: הוזמנו ע"י הוועדה ברשות ההורים שלהם גם שני תלמידים מבית הספר שיוכלו להעיד על כך.
יוסי קרקובר: הבוקר, אנו נמצאים בראש חודש שבט, ראש השנה לאילנות,יום שמבטא את הקשר לארץ.
יוסי קרקובר: ילדים עמלים כבר חודש להכין הצגה.
יוסי קרקובר: 500 ילדים אינם יכולים להשתתף הבוקר בהצגה בבית הספר "נאות קטיף" בגלל הפצמרי"ם והקאסמים, שנופלים על שדרות באותה מידה.
יוסי קרקובר: המדינה הריבונית, מדינת ישראל, ראשית צמיחת גאולתנו לא מסוגלת לטפל בזה.
יוסי קרקובר: הילדים נפגעי פצמר"ים.
יוסי קרקובר: לא "מה יהיה כשיהיה", כבר היום ילדים שחיים כאן לא יכולים להסתובב בהפסקות.
יוסי קרקובר: אצלנו אין יציאה להפסקות.
יוסי קרקובר: בזמן ההפסקה כולם במרחבים מוגנים.
יוסי קרקובר: כמנהל בית הספר, להחזיק אותם ביום חינוך ארוך עד שלוש ורבע, אני צריך הכשרה כפסיכולוג ויש אתי יועצות נהדרות בבית הספר, וכולם עמלים.
יוסי קרקובר: וברוך השם הייתה אוזן קשבת בלשכת השרה וקיבלנו תיגבור קטנצ'יק לייעוץ.
יוסי קרקובר: מלבד זה אין התייחסות למה שקורה כיום.
יוסי קרקובר: לא למה שיקרה בעוד חצי שנה.
יוסי קרקובר: איפה החרדות מפצמר"ים שילד אינו יכול ללכת הביתה, ואין תלמיד אחד בביה"ס שלא חווה פגיעה כלשהי, או שחווה נפילת פצמ"ר כ 10 מטר לידו וברוך השם לא קרה כלום, או שנם בלילה את שנתו, והתעורר בשש בבוקר לנפילת רסיס בכל צד של הכרית ובנס לא נפגע.
יוסי קרקובר: אלו מעשים שבכל יום.
יוסי קרקובר: ואנחנו כמדינה ריבונית שיודעים כי חייל צה"ל עם מספר אישי בצה"ל, שאני יודע לצטט אותו יותר בקלות מאשר את תעודת הזהות, יודעים שאנחנו נלחמים למען מדינת ישראל.
יוסי קרקובר: היכן כל האנשים המכובדים היום כשנופלים הפצמר"ים עלינו.
יוסי קרקובר: למעלה מ 5000.
יוסי קרקובר: אין טקסי ראש חודש.
יוסי קרקובר: הקטיפרי שליד בית הספר נפגע, נהרגו חיות, נפצעו אנשים, נופצו זגוגיות של בית הכנסת.
יוסי קרקובר: הבוקר, עד לפני שעתיים, 15 פצמר"ים באיזור בית הספר.
יוסי קרקובר: מה עם החרדות של הילד?
יוסי קרקובר: ויורשה לי להעיר הערה נוספת למכובדים שיושבים כאן.
יוסי קרקובר: אין בידי את הסקר אבל הבנתי שגם נערכו סקרים בנושא, אני חושב שהיום כל דבר נחשב פוליטיקה.
יוסי קרקובר: הווי אומר אם נדון בוועדה הזו מה דעתנו לגבי שמירת שבת במדינה, אז אפילו שמירת שבת זה פוליטיקה, כי הבית מתחלק לחצי חצי או משהו כגון זה.
יוסי קרקובר: בביה"ס שלנו איננו עוסקים כלל בשאלות הפוליטיות.
יוסי קרקובר: יתרה מזו.
יוסי קרקובר: אין לנו אפילו "קיר חדשות" כי הילדים עושים את החדשות.
יוסי קרקובר: אנחנו לא מכניסים את זה כדי שיהיה לנו קצת אויר לנשימה.
יוסי קרקובר: אצלנו כל השאלות הפוליטיות המלומדות הן חיים.
יוסי קרקובר: אצלנו זו אהבת הארץ, אצלנו זה לימוד ספר בראשית עם אברהם שהולך לארץ וספר יהושוע וכיבוש הארץ וזה חלק מתוכנית הלימודים של ביה"ס בלי להזכיר מילה על חברי כנסת.
יוסי קרקובר: לי באופן אישי אין טלביזיה כך שאני רואה את האנשים כאן חלקם פעם ראשונה, אבל תדעו שככה זה.
יוסי קרקובר: זהו המצב בשטח.
יוסי קרקובר: אנו לומדים על ערכי עם.
יוסי קרקובר: ילד שיושב בביה"ס ויודע שהוא גם סובל פצמר"ים, כואב את כאבה של מדינת ישראל ואת הכאב האישי של חברים שנפצעו או נהרגו.
יוסי קרקובר: וילד ששומע שרוצים לעקור אותו מביתו, לגרש אותו מביתו והוא לומד הסטוריה ויש לו סיוטים מתקופות שונות שלא אזכיר אותן פה, ואנו נאבקים בבית הספר למתן, להרגיע, לומר לו: זה אחינו בני ישראל.
יוסי קרקובר: הם עושים את זה מאהבה, רק אולי הם שוגים בדרך וקשה לנו להסביר.
יוסי קרקובר: כל כלי ההסברה ואנחנו לא מצליחים להסביר כזה מחדל לטעמי, ואסור לי לדבר פוליטיקה - קשה לנו בשטח.
יוסי קרקובר: מה ילד מרגיש היום, לא מה ירגיש בעתיד?
יוסי קרקובר: איזה שבר זה באוכלוסיה הישראלית, איזה פצע לדורות שיכול להיגרם לעם בריא שחוזר הביתה ובסך הכל רוצה לחיות פה את חייו.
יוסי קרקובר: לברוח מאותם שכנים בחאן יונס שיושבים במרחק צעקה מאותם ילדים שיושבים פה ולא לתת להם להתבטא?
יוסי קרקובר: לומר להם: אסור לכם לבוא לפה.
יוסי קרקובר: אני רוצה לספר לכם נקודה קטנה שאני סבור שתמחיש הכל ובה אסיים: באו ממשרד החינוך ואמרו לי שיש קצת קושי להביא תלמידים איתי לוועדה זו למרות שהסברתי שזה אינו פוליטיקה וכו'.
יוסי קרקובר: יש פה ילדים שלא באו באמצעותי.
יוסי קרקובר: לא נסעו איתי ברכב, ואני נמצא פה בירושלים מאתמול בלילה.
יוסי קרקובר: הם לא ישנו איתי בלילה לצערי הרב.
יוסי קרקובר: אני ערב בר מצוה ואשתי העדיפה שאשן תחת קורת גג ולא אחלה מחמת הקור העז של ירושלים במאהל דוקא בלילה זה.
יוסי קרקובר: הילדים שיושבים שם בפינת האולם באו באישור ההורים שנמצאים באיזור, נמצאים במאהל.
יוסי קרקובר: הילדים ישנו במאהל וגם נכנסו לכנסת בכוחות עצמם במיוחד לדיון זה.
יוסי קרקובר: אלו ילדים בוגרים שחשים את מה שקורה.
יוסי קרקובר: אני חושב שאם אנחנו רוצים להתמודד עם הנושא אז לא "כשיהיה" כי לא יהיה בעזרת השם, אלא כבר היום.
יוסי קרקובר: אם ברצוננו לפתח מנגנוני הגנה אצל הילדים, אני חושב שסתימת פיות אצל ילדים בגיל שהם כבר חושבים, ילד בכיתה ג' ד', הוא ילד חושב.
יוסי קרקובר: קטנים מזה אי אפשר לנתק מההורים כפי שאומרת חברת הכנסת פינקלשטיין.
יוסי קרקובר: ילדים יונקים, ילדים בוכים עוד יותר בהיסטריה כשמרחיקים אותם מאבא ואמא בגיל של עד סוף כיתה ג', ד' ולעיתים זה ממשיך לה' ו'.
יוסי קרקובר: אבל בתפר של כיתות ד', ה', ו' , ואני אומר לכם זאת כאיש חינוך שמתעסק עם הגילאים האלו וחש את הילדים, ככל שהילדים יותר מעורבים במה שקורה במדינת ישראל, בגבולות החוק, הם יותר קשורים למדינה, הם יותר מחוברים למה שקורה פה, הם לא מתנתקים בלילה ב"יס" אלא הם מתחברים לאקטואליה האידיאולוגית.
גילה פינקלשטיין: ילד אחד כותב לי שהוא חולם בלילה שנכנסים אנשי חמאס לבית הספר שלו ותולים את הדגל שלהם.
גילה פינקלשטיין: זה החלומות של הילדים האלה.
יוסי קרקובר: יפה.
יוסי קרקובר: כי יש חשש למנהרות מתחת לבית הספר והם חשים את זה.
יוסי קרקובר: אז לסתום להם את הפה, לומר להם אל תשבו במאהל בירושלים, זה יגרום לנזק הנפשי, זה יגרום לטראומות לכל החיים.
רן כהן: יש הוראה ממשרד החינוך לסתום פיות לילדים?
יוסי קרקובר: אם יש דיון אם להביא אותם להפגנות או לא להביא אותם להפגנות,זה חלק מסתימת פיות.
גילה פינקלשטיין: ההפגנה זה חלק מהחינוך לערכים.
גילה פינקלשטיין: המשפחה כולה עולה להפגנה בירושלים.
מיכאל מלכיאור: אני מבקש ממך חברת הכנסת פינקלשטיין.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שמנהל בית הספר הציג את הדברים בצורה ברורה, הוא אינו זקוק לסיוע.
מיכאל מלכיאור: הדברים היו נרגשים, חזקים ושכליים.
מיכאל מלכיאור: אמנם אינני בטוח שהם היו נטולי פוליטיקה לגמרי אבל בוא נקבל אותם כמות שהם.
מיכאל מלכיאור: כמובן קיימת שאלה מה זה נטול פוליטיקה או לא.
מיכאל מלכיאור: מה שכן, הנושא הזה של המצב הנוכחי של הילדים, גם אם יש כאלה שמאמינים שלא יהיה פינוי, אנחנו צריכים להערך לכך כדי לעזור לילדים.
יוסי קרקובר: ובלבד שנוסיף בלקסיקון את המילה "אם" יהיה פינוי.
מיכאל מלכיאור: בהחלט מקובל עלי.
מיכאל מלכיאור: ולגבי הפצמר"ים אני חושב שאנו צריכים עכשיו לקרוא מפה לראש ממשלת ישראל, לשר הבטחון בישראל, לרמטכ"ל בישראל שיעשו כל מה שחייבים לעשות על מנת לעצור את הדבר הזה.
מיכאל מלכיאור: לעצור באמצעים כאלה או אחרים, אנחנו סומכים עליהם שיידעו כיצד לעשות את הדבר אבל מאיתנו הוועדה צריכה לבוא קריאה, אני מקוה שזה מקובל על כל חברי הכנסת שיושבים פה וגם על חבר הכנסת מרגי שנכנס ברגע זה, לקרוא לממשלת ישראל לעשות הכל כדי להפסיק את הדבר הזה שנופל יום יום על האזרחים ובמיוחד על הילדים מפני שזה דבר שאיננו מתקבל על הדעת ויש לעשות ככל שניתן כדי לעצור את הפשע הזה נגד אזרחי מדינת ישראל.
גילה פינקלשטיין: יש משפחות שמספרות שהילדים אינם יכולים לצאת אחה"צ לגינה.
גילה פינקלשטיין: פוחדים.
גילה פינקלשטיין: היכן נשמע על ילד שלא יוכל לצאת לגינה ליד הבית?
רן כהן: העניין הוא, חברת הכנסת פינקלשטיין, שהילד גם לא בטוח בתוך הבית.
מיכאל מלכיאור: הדבר הוא ודאי טיעון לגיטימי וזו אחת הסיבות שעושים את ההיתנתקות אבל לא ניכנס לכל סוגיית ההיתנתקות אם זה טוב או לא, כי לא נצא מזה וזהו ויכוח שקיים פה, ויכוח לגיטימי בין החברים שיושבים סביב שולחן זה.
מיכאל מלכיאור: בינתיים אין היתנתקות.
מיכאל מלכיאור: בינתיים יש ילדים שיושבים שם וסובלים יומיום וזה צריך להיות חלק מהאחריות, גם של הוועדה הזו לדאוג להם.
יוסי קרקובר: רק כהנחת עבודה לדיון, משפט סיום אחד, רק חמש עשרה שניות.
יוסי קרקובר: משהו שחשוב לזכור.
יוסי קרקובר: הילדים האלה עד לפני שנה וחצי, שוב בלי פוליטיקה אבל רק עובדות.
יוסי קרקובר: ראש הממשלה עוד לפני שנבחר וגם אחרי שנבחר, ישב איתנו ישירות בנצרים וכך עם אנשי גוש קטיף.
יוסי קרקובר: מדובר על ילדים וחברה שלמה שעד לפני שנה, שנה וחצי הייתה החברה האידיאליסטית של מדינת ישראל, הנערצת על ידי כל ממשלות ישראל.
יוסי קרקובר: את נצרים הקימה ממשלת גולדה לפני 32 שנה.
יוסי קרקובר: אני מדבר על ההיבט הפסיכולוגי של אדם שעד לפני שנה נחשב כגיבור ישראל, נערץ ישראל, אידיאליסט, ופתאום הופך להיות נטל, מיטרד ונתון לעקירה.
יוסי קרקובר: זהו שינוי פסיכולוגי שלא פחות קשה.
רן כהן: סלח לי.
רן כהן: מי שמשתמש במונחים טרנספר ועקירה, זה אתם אלו שמייצרים את זה.
יוסי קרקובר: מי שנחשב גיבור הופך לפתע להיות מיטרד?
רן כהן: אנחנו רוצים שהילדים האלה יחיו בביטחה בתוך גבולות מדינת ישראל.
מיכאל מלכיאור: לא ניפול למלכודת הזו.
יוסי קרקובר: רק להיות ער לרגשות ולשינוי שחל במעמדם של המתיישבים.
רן כהן: אני דוקא פתחתי בעניין הזה כי אני מרגיש באמת רע מאד שילדים שלנו נמצאים שם בגוש קטיף וחוטפים את הפצמר"ים ואת הקאסמים ואני חושב שהוועדה באמת צריכה לפנות בקריאה לממשלה, ואני מודה ליו"ר שסיכם את הנושא נכון, אז בואו נתקדם.
מיכאל מלכיאור: הדוברת הבאה בבקשה, רינה יצחקי מ"יוניסף" בבקשה.
רינה יצחקי: קודם כל אני רוצה להתחיל בהתנצלות מוזרה שמאד לא נוח לי שיש פה מעט מאד אנשים מה"מחנה השני", נקרא לו כך.
מיכאל מלכיאור: אין פה מחנות.
רינה יצחקי: לא מחנות אבל כולם יודעים למה אני מתכוונת.
מיכאל מלכיאור: לא, איננו יודעים למה את מתכוונת.
רינה יצחקי: רגע, אני אסביר את עצמי.
רינה יצחקי: אני חושבת שהגיעו לכאן לוועדה המון אנשים שחווים כאב ומצוקה ושבאמת לא קל לא להם ולא לילדיהם ולצערי גם לא עומד להיות להם קל בעתיד ואני מאד כואבת את כאבם.
רינה יצחקי: אבל מה שאני אומרת זה שהייתי רוצה שיהיו כאן
רינה יצחקי: עוד אנשים שאמנם חושבים שכן צריכה להיות היתנתקות ועזיבה, כפי שאני חושבת, ואני עשיתי מאמץ עצום כדי להיות פה היום כי הנושא באמת חשוב לכולנו, אבל לצערי אותם אנשים לא הגיעו.
רינה יצחקי: מעבר לזה, אני גידלתי את ילדי בקיבוץ איילת השחר בצפון, לפני הרבה שנים, ונפלו שם כל מיני סוגים של נשקים ופצצות ואינני זוכרת שבאו בטענות כאלה, תעשו משהו לאלתר.
יוסי קרקובר: אבל היה קונצנזוס סביבם.
רינת יצחקי: סליחה, תן לי לגמור, אני הקשבתי לך רוב קשב.
רינת יצחקי: לטעמי ולעניות דעתי הדבר היחיד שאפשר לעשות, כי אינני רואה מה עוד לא עשו, הוא להגיע להבנות ולשלום.
רינת יצחקי: רק זה ימנע את הדברים האלה ואין שום פתרון מיידי אחר שאפשר היום, בשתים עשרה בלילה לעשות אותו וממחר תבוא הגאולה ולא יהיו פצמרי"ם.
רינת יצחקי: עד כמה שזה כואב וליבי ליבי לילדים שאתם החלטתם שהם צריכים לחיות שם, וזכותכם.
יוסי קרקובר: זה היה החלטות של ממשלות ישראל לפני שלושים שנה ואלו אנשים שעזרו להתיישבות של המדינה.
רינת יצחקי: אני מבינה שאתם אינכם חושבים כמוני אבל תנסו לפחות להקשיב ולתת לי לסיים שני משפטים.
יוסי קרקובר: אבל את לא מדייקת.
מיכאל מלכיאור: סליחה, זה לא דו שיח.
מיכאל מלכיאור: בואו נשמע בכבוד את הדוברת.
רינת יצחקי: אני חושבת שמאז ומתמיד היו דיעות שונות על הנושא הזה.
גילה פינקלשטיין: מה זאת אומרת?
גילה פינקלשטיין: יש הסכמה על כך שממשלות ישראל הזמינו את האנשים האלה לבוא ולהתיישב שם.
מיכאל מלכיאור: לא נחזור כל הזמן לנקודה הזו.
מיכאל מלכיאור: זה לא רלבנטי לדיון.
גילה פינקלשטיין: אסור להעלות את הילדים לקורבן של החלטות שונות של ממשלות ישראל.
רינת יצחקי: אני רוצה להגיב.
רינת יצחקי: אני עומדת על זכותי לגמור את דברי למרות כל הצעקות.
רינת יצחקי: אני במקרה אשת חינוך הרבה מאד שנים.
רינת יצחקי: ועמד על הפרק בזמנו פינוי הגולן.
רינת יצחקי: ואני יודעת שניסו לחשוב על דרכים נכונות בעזרת הכנה מראש, היה פסיכולוג ידוע שהכין תוכניות איך להכין את הילדים לאם וכאשר.
רינת יצחקי: ולפי דעתי זה מה שצריך לעשות ולא להחריף עוד יותר את הקונפליקט כדי שהם לגמרי יקרעו בין הרצון לחיות בשקט ובשלוה לבין הרצון להיות עם ההורים שלהם במאבק הפוליטי.
מיכאל מלכיאור: זה בדיוק מה שאנחנו באים היום לעשות כאן.
מיכאל מלכיאור: ד"ר יצחק קדמן בבקשה.
יצחק קדמן: אני רוצה להחזיר את הדיון לפסים מאד מקצועיים.
יצחק קדמן: אנחנו לא מליאת הכנסת ואין טעם לערוך כאן
יצחק קדמן: דיון בעד או נגד ההיתנתקות אם תהייה או לא.
יצחק קדמן: אפילו אין הסכמה על איך קוראים לאקט הפוליטי הזה, כל אחד משתמש בשמות שלו, אני לא חושב שזה תפקידנו.
יצחק קדמן: תפקידנו הוא לנסות ולראות כיצד אפשר, על בסיס אי הסכמה פוליטית, על בסיס מחלוקת, על בסיס מאבק שמתקיים, ואנחנו לא אלה שנכנס למאבק הזה, כיצד אפשר לנסות ולמזער את הנזקים לילדים.
יצחק קדמן: אני אומר למזער כי נזקים יהיו.
יצחק קדמן: חלק מהנזקים הם נזקים אובייקטיביים שאי אפשר לההתעלם מהם.
יצחק קדמן: ברגע שיש אוכלוסייה שהיא אוכלוסייה מאויימת, ולא חשוב אם היא מאויימת סובייקטיבית, אז האוכלוסיה הזו כוללת גם את הילדים שלה ,זה צריך להיות לגמרי ברור, על כל ההשלכות שיש לכך במצב היום.
יצחק קדמן: נקודה שניה: אסור לטמון את הראש בחול.
יצחק קדמן: אינני מתוכח איתך.
יצחק קדמן: קטונתי מלדעת, אני רואה שיש פה אנשים שיודעים מה יקרה בעוד כמה חודשים, אני אינני יודע.
יצחק קדמן: אבל, אי אפשר לחכות עד הרגע האחרון.
יצחק קדמן: צריך להערך למזער נזקים.
יצחק קדמן: ופה אני חושב שהפנייה שלנו צריכה להיות לגורמים שונים.
יצחק קדמן: קודם כל הגורמים שמתכננים את ההיתנקות ואת הפינוי.
יצחק קדמן: אני יודע שעובדים על כל מיני תסריטים.
יצחק קדמן: צריך לראות איך גורמים לזה שאם דברים כאלה יקרו מה אנחנו עושים בהתיחס לילדים שיהיו בשטח באותו זמן.
יצחק קדמן: הדבר כולל שאלות רבות, כולל שאלות משפטיות שחלקן כבר נדונו.
יצחק קדמן: למשל שאלת של מעצר קטינים.
יצחק קדמן: למשל שאלה של החזקת קטינים עם מבוגרים, כן או לא?
יצחק קדמן: למשל שינוי חוקים קיימים כמו חוקים האוסרים מעצרים מגילאים מסויימים.
יצחק קדמן: האם פה יעשו יוצא מן הכלל.
יצחק קדמן: אם לא יהיו מעצרים מה תהייה המדיניות כלפי ילדים?
יצחק קדמן: אני חושב שהעניין הזה לא נבדק עד הסוף.
יצחק קדמן: אני יודע שהוא נדון אבל אני חושב שהוועדה שלנו צריכה להמליץ על מעורבותם של אנשי מקצוע לא פוליטיקאים.
יצחק קדמן: אם וכאשר יווצר מהלך כזה או אחר, צריך להיערך עם תסריטים שונים כדי למזער את הנזקים.
יצחק קדמן: אי אפשר יהיה לבטל אותם לגמרי.
יצחק קדמן: אי אפשר יהיה להעלים פתאום את הילדים.
יצחק קדמן: הם לא ייעלמו לשום מקום.
אורית סטרוק: למה מסוכנת?
אורית סטרוק: למה שהפגנה במדינת ישראל תהייה מסוכנת?
יצחק קדמן: למה, כי כשיש הפגנות בתנאי שטח קשים ביותר, וכשיש הפגנות בלתי חוקיות וכוחות הבטחון פועלים על פי חוק לפנות למשל, סליחה, אדוני היו"ר, אני לא חושב שהפרעתי למישהו.
מיכאל מלכיאור: ד"ר יצחק קדמן יודע להציג את הדברים בצורה ברורה, אין צורך לעזור לו.
יצחק קדמן: אפשר לא להסכים איתי.
יצחק קדמן: אפשר לחלוק עלי רק תנו לי לסיים את דברי.
יצחק קדמן: אני לא אוייב של אף אחד.
יצחק קדמן: אני חושב שבמצב כזה כאשר דברים נעשים במתוכנן ובמודע, ואני אומר את זה כי נתקלתי בזה גם בהפגנות מסוגים שונים, ניתן למזער את הנזקים.
יצחק קדמן: אני רוצה לספר לכם סיפור.
יצחק קדמן: לפני כמה שנים החליטה ממשלת ישראל לבטל את פרוייקט הלביא.
יצחק קדמן: עובדי התעשייה האוירית שחשו מאד מאויימים מפני שהם עומדים לאבד את מקומות עבודתם תיכננו הפגנה גדולה מאד פה בירושלים והעלו לשידור מספר פירסומאים שיתנו עצות לעובדי התעשייה האוירית איך לגרום לכך שההפגנה תהייה מוצלחת.
יצחק קדמן: היה פירסומאי אחד שאמר בשידור: אני מציע לעובדי התעשייה האוירית, קחו את הילדים שלכם להפגנה בירושלים, שימו אותם בחזית.
יצחק קדמן: יהיו שם שוטרים עם סוסים.
יצחק קדמן: עכשיו אחד מהשניים: תראו מה יקרה.
יצחק קדמן: אם השוטרים יהססו בגלל שיש ילדים קטנים בחזית – הרווחתם.
יצחק קדמן: תוך 5 דקות כל קריית הממשלה סתומה, מפוקקת, יהיה לכם את כל מה שרציתם להשיג.
יצחק קדמן: אם השוטרים לא יהססו – וירביצו לילדים, יפנו אותם, יגררו אותם או יעלו עליהם עם הסוסים - הרוחתם עוד יותר.
יצחק קדמן: אתם יודעים אילו תמונות תהיינה לכם בעיתון, זה יהיה עמוד ראשון בכל העיתונים.
יצחק קדמן: אז אני אישית כעסתי מאד אז על אותו עיתונאי עם העצות אחיתופל שלו.
יצחק קדמן: אבל אנחנו יודעים: ילדים גונבים את ההצגה.
יצחק קדמן: גם בהרבה מאד מקרים שאינם קשורים לעימות פוליטי.
יצחק קדמן: אני אומר את הדברים באמת בכאב, לא מתוך נקיטת עמדה פוליטית זו או אחרת.
יצחק קדמן: הפיתוי לעשות שימוש בילדים קיים כל הזמן.
יצחק קדמן: הם מושכים תשומת לב, אפשר להציג אותם בחזית, הם לא יכולים, גם אם הם רוצים, להתנגד, ואני מדבר שוב על ילדים קטנים ותינוקות, אסור לעשות בהם שימוש.
יצחק קדמן: אני חושב שהקריאה לא צריכה לצאת מהשמאל.
יצחק קדמן: כי אם הקריאה הזו תצא מהשמאל הם מראש חשודים, אתם שונאים אותנו אז נוח לכם פתאם לדאוג לילדים שלנו.
יצחק קדמן: אני אומר את הדברים בצורה הברורה ביותר.
יצחק קדמן: ההורים והמשפחות שגרים ביש"ע אינם פחות טובים מכל הורה בצפון תל אביב ובכל מקום אחר.
יצחק קדמן: אבל, גם הורה טוב יכול בשעת מצוקה לעשות שגיאות ואת השגיאות האלה אנחנו צריכים לבקש למנוע ואפשר למנוע את זה.
יצחק קדמן: זו לא סתימת פיות.
יצחק קדמן: זה לא מחליש מאבק של אף אחד זה רק מחזק אותו.
מיכאל מלכיאור: תודה ד"ר קדמן.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שסיכמת את הדברים כפי שאני חושב שהדיון הזה באמת צריך להתנהל.
מיכאל מלכיאור: יש פה שני מישורים שונים שאינם כל כך קשורים אחד לשני אבל שניהם רלבנטיים לנושא.
מיכאל מלכיאור: דבר אחד, חד משמעית אנחנו מחוייבים פה מתוך הוועדה לעשות כל מאמץ לכך שתהייה כמה שפחות פגיעה בילדים אנחנו מחויבים לעבוד עם כל הגורמים הרלבנטיים, אם זה הצבא, אם זה המינהלת, אם זה משרד החינוך או משרד הרווחה ולתת את כל העזרה לילדים בלי שום היסוס.
מיכאל מלכיאור: ועל זה ודאי שלא יכולה להיות מחלוקת פוליטית ויש לעשות זאת בשיתוף עם המשפחות ועם בתי הספר שקיימים במקום כדי למזער את הנזקים.
מיכאל מלכיאור: גם בנושא של השימוש בילדים הייתי מאד רוצה שנגיע לקונצנזוס.
מיכאל מלכיאור: ואגב, פה קלטתי נקודה אצל ד"ר קדמן.
מיכאל מלכיאור: הנושא של להביא ילדים בזמן הלימודים הוא מאד בעייתי.
מיכאל מלכיאור: כי זה לא רק רצון חופשי של ילדים.
מיכאל מלכיאור: אני זוכר גם מעצמי.
מיכאל מלכיאור: היו לי בנים שלמדו בישיבות תיכוניות והביאו אותם באוטובוסים מבתי הספר והם דוקא לא רצו להיות חלק מזה וזה לא היה קל ואינני חושב שזה שימוש ראוי ולכן חלקתי על דבריך וקצת התפלאתי, ד"ר קדמן, שהלכת לכיוון הזה בתחילת דבריך בנושא זה.
מיכאל מלכיאור: וודאי שילד בן 15 שנמצא בבי"ס מסויים והוא במצוקה, ולא משנה אם הוא חי בתוך איזור שאמור להיות מפונה או לא, אינני חושב שזה תפקיד של בי"ס להביא אותו להפגנות ואינני חושב שזה נכון, וההתנכלות לגבי ילדים שהם אינם חלק מהקונצנזוס הזה – על כך ודאי שאין לנו חילוקי דיעות.
מיכאל מלכיאור: אבל עצם זה שיש ילדים שנאלצים לעמוד כנגד המורים והמנהלים וכנגד חברים ולהגיד: אני לא רוצה להיות חלק מזה, זה לא דבר שראוי שילד יהיה בכלל בסיטואציה שכזו.
מיכאל מלכיאור: יש כאן ילד אחד שהצביע כבר הרבה זמן.
מיכאל מלכיאור: בוא ונשמע את דבריך, בבקשה.
אוראל מוריס: תודה רבה.
אוראל מוריס: רציתי להתייחס לדברים שלך שאמרת על שימוש בילדים בזמן הפגנות.
אוראל מוריס: דבר ראשון, ילדים בגילאים שלי הולכים להפגנות מרצונם החופשי.
אוראל מוריס: ההורים שלי לא באו לירושלים למאהל.
אוראל מוריס: הם עובדים, עסוקים ולא יכלו להגיע, אבל אני מרגיש חלק מזה.
אוראל מוריס: אני מרגיש שפגיעה בארץ שלי זה כמו פגיעה בי.
אוראל מוריס: יש לי את הדיעה העצמית שלי ואת הרצון להגיע לפה ואני לא חושב שזה מסוכן.
אוראל מוריס: הורים נותנים לילד להסתובב בקניון בירושלים, שגם פה המצב הבטחוני אינו מזהיר בדרך כלל , זה בהחלט אותו דבר.
אוראל מוריס: ולגבי הילדים הקטנים, התינוקות שמביאים לפינויים כמו שאמרת, אז לדעתי הורה שגר במקום כמו יצהר, זה שהוא נמצא שם עם הילדים צריך להבין שהוא נמצא שם ממילא.
אוראל מוריס: זה לא שהוא בא ממקום רחוק במיוחד עם הילדים לשם כדי שהילדים שלו יהיו חזית.
אוראל מוריס: אין פה שום עניין של תקשורת ושל לשים ילדים קטנים מול שוטרים הם פשוט נמצאים וגרים שם כל המשפחה.
אוראל מוריס: ומלבד זאת, גם כאשר אבא ואמא צעירים מגיעים להפגנות, הם באים עם עצמם, הם באים למנוע משהו שהאמונה שלהם, לא רק האמונה הפוליטית אלא גם האמונה הדתית לא יכולה לקבל זאת.
אוראל מוריס: והם אינם יכולים להשאיר תינוק בן שנה או בן שלוש בבית, אז הם באים ביחד עם התינוק.
מיכאל מלכיאור: אוראל, בנקודה הראשונה שאמרת על הזכות שלך כמי שגיבש דיעה להשתתף בהפגנות, אינני חושב שיש כאן מישהו שימנע זאת ממך, בתנאי כמובן שההפגנות הן חוקיות.
מיכאל מלכיאור: זכותך, אתה בעל דיעה וזה חלק מהחינוך לאזרחות ואני חושב שזה דבר חיובי ורצוי.
מיכאל מלכיאור: אולם, מה שדיברנו כאן זה על לקחת ילדים שאינם בעלי דיעה, ילדים קטנים.
מיכאל מלכיאור: אתה יודע שאנחנו חיים במציאות תקשורתית.
מיכאל מלכיאור: שמעת בודאי את הדוגמא שהביא ד"ר קדמן על ההפגנות שתכננו בתעשייה האוירית.
מיכאל מלכיאור: מה יש בתמונה המרכזית בעיתון מכל ההפגנה שהיה אתמול, , כל עצרת התפילה הגדולה, - ילד.
מיכאל מלכיאור: אינני יודע מה הוא עושה?
מיכאל מלכיאור: בוכה, או מתפלל, אבל יש עניין תקשורתי לראות ילד באירוע שכזה.
מיכאל מלכיאור: זהו אמנם דבר לגיטימי.
מיכאל מלכיאור: מותר לדאוג ולעשות הכל על מנת להשפיע על דעת הקהל והתקשורת.
מיכאל מלכיאור: רק מה שאסור זה להשתמש בילדים לצורך דבר זה.
מיכאל מלכיאור: לזה אנחנו דואגים בוועדה לזכויות הילד וזה לא סותר את הדברים שאמרת, אבל לזה הדברים היו מכוונים.
מיכאל מלכיאור: וכעת הדוברת הבאה, ד"ר ניצה קאליש בבקשה.
ניצה קאליש: קודם כל אני רוצה להגיב כאחת שמסתובבת הרבה בעולם אחרי אסונות גדולים, אני מאד גאה על הדיון הזה ואני גאה להיות חלק מהעם הזה, אני חושבת שזה נדיר ואנחנו צריכים לברך על העניין.
ניצה קאליש: אציג את עצמי: אני מומחית למצבי לחץ וחירום, עבדתי בעולם במקומות שונים, הקמתי את הצוות בקוסובו, אחרי אסון התאומים עבדתי עם ה"סטייט" בארה"ב וכו'.
ניצה קאליש: אני חושבת שעצם זה שאנחנו יושבים פה ועוסקים בשאלה של ילדים זה מבורך ואחנו צריכים להיות גאים שיש לנו מדינה מיוחדת בנושא הזה.
ניצה קאליש: אני סבורה שלא אחדש הרבה.
ניצה קאליש: אני מצטרפת לכל מילה מדברי ד"ר יצחק קדמן.
ניצה קאליש: אני גם סבורה שבהחלט צריך להגיד את שאלת "האם יהיה" בנושא הפינוי.
ניצה קאליש: צריך להבין שזו בריאות נפשית של האנשים להאבק בצורה לגיטימית.
ניצה קאליש: כולנו יודעים שאם יהיה פינוי זו תהייה טראומה רצינית מאד.
ניצה קאליש: אנחנו מדברים על למזער את הנזקים.
ניצה קאליש: לעשות את הטראומה סבילה ככל האפשר.
ניצה קאליש: אני אעלה ביעף כמה נקודות.
ניצה קאליש: צריך להקים "ועדונת" קטנה שתגיש לפורום המכובד הזה, אפילו בטווח של שבועיים, חומר, אני מוכנה להיות שותפה לעניין, חומר בצורה יותר מקצועית של מה צריך לעשות.
גילה פינקלשטיין: רעיון טוב מאד.
ניצה קאליש: בפורום המכובד הזה אני רוצה לומר שלדעתי השאלה המשמעותית ביותר, שהיא בעצם מה שעומד פה מאחורי הקלעים זה שממשלת ישראל והמערך הגדול של ההנהגה שיצטרכו לטפל אם חלילה יהיה פינוי, צריכים לשאול את עצמה שאלה מאד נוקבת:
ניצה קאליש: האם עשו הכל כדי למנוע פינוי אלים.
ניצה קאליש: כלומר האם הכינו ביסודיות, כחלק מהמערך של הפינוי את הלקחים שלא יהיה פינוי אלים.
יעקב מרגי: חתונה עושים עם שניים.
ניצה קאליש: אני חושבת שזה חלק מהעניין שאם תיקח את המחקרים של ימית, אנחנו מדברים שם על דיאלוג עם התושבים, דיאלוג עם ההנהגה, בפינוי ימית, מרגע החתימה על הפינוי ועד רגע הביצוע בפועל - עברו שלוש שנים ואם תשאל את האנשים שהיו אחראים על הפינוי הם יאמרו לך שגם שלוש שנים אינן מספיקות כי לוקח לאנשים זמן רב עד שהם מעכלים את העניין.
רן כהן: השאלה היא מה את מצפה מההורים בקטע הזה.
רן כהן: להגיע להבנה, להגיע להסכמה.
רן כהן: כי את דיברת על הממשלה.
רן כהן: לכך התכוון חבר הכנסת מרגי כשאמר שיש פה שני צדדים.
רן כהן: אני מדבר על הצד של ההורים באחריות על הילדים.
ניצה קאליש: בודאי שהיא קיימת.
ניצה קאליש: אתן דוגמא קטנה מהנוער בגוש קטיף.
ניצה קאליש: אם ראש הממשלה זרק לחלל שהוא רוצה שיהיה פינוי בחודש מאי ןאולי אפילו באפריל, הוא אמנם כבר שינה את זה אבל כאשר הוא זרק את הרעיון לחלל, אוטומטית בני נוער שאלו: מה, לא תהיינה בחינות בגרות?
ניצה קאליש: בפסח היכן נהייה, נלך לסבתא?
ניצה קאליש: נהייה באוהלים בינתיים?
ניצה קאליש: אצל ילד התרגום הוא מייד קונקרטי ומעשי.
מיכאל מלכיאור: צריך להתייחס לנקודה שלא יהיה פינוי אלים שזה דבר שצריך לקרוא לממשלה וגם כמובן לתושבים.
גילה פינקלשטיין: זה דבר שדורש הידברות.
גילה פינקלשטיין: האם הייתה עד עכשיו הידברות?
גילה פינקלשטיין: לא הייתה.
רן כהן: יש הידברות עם יונתן בשיא.
רן כהן: אתם הרי הכרתם את יונתן בשיא.
ניצה קאליש: אני סבורה שצריך לעשות מערך של הכנה.
ניצה קאליש: תמיד אנחנו מדברים על תהליך.
ניצה קאליש: אנחנו מדברים על תהליך שלפני.
ניצה קאליש: אנחנו מדברים על תהליך של תוך כדי.
ניצה קאליש: אנחנו מדברים על תהליך של אחרי.
ניצה קאליש: אנשים שיילכו לאיזשהו מקום, אנחנו גם נצטרך ללוות אותם.
ניצה קאליש: זה לא משהו שאפשר לעשות ביעף.
ניצה קאליש: אנחנו מדברים על הידברות באחד הנושאים המשמעותיים ביותר.
ניצה קאליש: אבל ככל הידוע לי, אין מחקר, נכון להיום, על ילדי ימית.
ניצה קאליש: וכל מחקרי ימית, מדובר על קבוצות מאד מצומצמות.
ניצה קאליש: שלושים איש, חמישים איש, מחקרים שנערכו ביישובים הקטנים בסיני.
ניצה קאליש: אבל אין מחקר על ימית העיר הגדולה.
ניצה קאליש: לעשות היום מחקר על תושבי ימית, רטרו אקטיבית, זה מאד פשוט.
ניצה קאליש: מכירים את השמות, זו אוכלוסייה מאד קטנה.
ניצה קאליש: וכל השמועות שהיו שם התאבדויות לאחר מכן, ומקרי מות ואסונות ומשפחות שהתפרקו, והיו באחוזים מאד גדולים.
ניצה קאליש: כדאי כחלק מהמחקר ללמוד את הלקח, להפיק ממנו תועלת ולהשתדל כמה שאפשר שחלילה וחס לא נעשה טעויות כפי שנעשו שם.
ניצה קאליש: אנחנו מדברים הפעם על אוכלוסייה הרבה יותר רחבה שאמורה להיתפנות וחלילה וחס שזה לא יהפוך לאסון לאומי.
ניצה קאליש: אם אני מתמקדת.
ניצה קאליש: אנחנו צריכים להתייחס לילדים.
ניצה קאליש: אנחנו צריכים להתייחס לכל המערך הפסיכו סוציאלי שלהם כלומר הכנת המורים, ההורים, המטפלות, הגננות, הכנה של אנשי המועצה, הכנה של המפנים עצמם.
ניצה קאליש: מי יעשה ואיך יעשה.
ניצה קאליש: כמו שאני מכירה את האוכלוסיה אני חושבת שמה שמאפיין את האוכלוסיה בגוש קטיף זו השרשרת.
ניצה קאליש: השרשרת שהם עשו זה סוג ההפגנות האופייני להם.
ניצה קאליש: מאד לא אלים, זה סוג של מחאה שהייתי מכנה זאת: עצרות תמיכה.
ניצה קאליש: זה בהחלט אוכלוסייה שניתן להתחבר איתה, להכין אותה, זו אוכלוסיה שעייפה מהפצמר"ים.
ניצה קאליש: אינני מבינה מדוע משרד החינוך אינו שולח היום עשרות פסיכולוגים למערכת החינוך לדבר על הפצמר"ים וכחלק מכך לדבר גם על הנושאים האחרים.
ניצה קאליש: אני חושבת שאם נוכל להקים ועדה שתכתוב לכם את הדברים שאני אומרת ודברים נוספים זה יועיל מאד.
מיכאל מלכיאור: לכתוב את הדברים בשותפות עם משרד החינוך.