GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רינה יצחקי: אבל אל כמה מורים הוא מגיע?
גילה פינקלשטיין: הוא מגיע לבית-ספר שיש בו כסף.
רינה יצחקי: כמה מורים באמת מקשיבים ויודעים?
רינה יצחקי: אני במקרה עובדת השנה עם מורים ערביים, זו כבר שנה שלישית.
רינה יצחקי: אני מלמדת את נושא זכויות הילד.
רינה יצחקי: ערב מלחמת המפרץ הם אמרו לי: "תעזבי עכשיו את האמנה ותגידי לנו מה עושים עם הפחדים של הילדים.
רינה יצחקי: אין לנו עם מי לדבר.
רינה יצחקי: " יושבים אצלי 60 סטודנטים, גם סטודנטים בסמינר הקיבוצים.
רינה יצחקי: בדקתי ואני יודעת שזה לא מופיע בתכניות הלימודים.
רינה יצחקי: יושבת פה ד"ר בלהה נוי.
רינה יצחקי: שפ"י הוציאה תכניות.
רינה יצחקי: אני ישבתי עם ד"ר צימרמן לחשוב איך אפשר לחבר בין התכניות ובין מי שצריך ללמוד אותן.
רינה יצחקי: לא מספיק שיש תכניות טובות.
רינה יצחקי: כל הכשרת המורים בעניין הזה לא מספיק טובה.
מיכאל מלכיאור: זה נושא ספציפי מאוד.
מיכאל מלכיאור: אני מציע שאנחנו נזמין לכאן את מנכ"לית משרד החינוך, התרבות והספורט לדיון ספציפי רק בנושא הזה.
פז תורן: אני אחת מארבעת הפסיכיאטרים של ילדים ונוער שיושבים ליד השולחן.
פז תורן: נכון, הקשבה היא דבר חשוב מאוד, אני מצטרפת לכל מי שדיבר על זה, זה צורך אלמנטרי.
פז תורן: אבל זה לא מספיק.
פז תורן: הלוואי והקשבה היתה מספיקה.
גילה פינקלשטיין: זה חלק מהפתרונות המיידיים.
רות פת-הורנצ'יק: חשוב מאוד להפריד בין התערבויות מקצועיות ללא-מקצועיות.
פז תורן: צריך לעזור לילדים לעכל את החוויות האלה גם מעבר לספקטרום שאפשר לעכל אותו לבד או בעזרת הקשבה של אנשים, טובים ככל שיהיו.
שלומית גרוסמן: איך הם יוכלו לעשות את זה בלי לבטא את רגשותיהם?
פז תורן: אני רוצה לציין, אנחנו לא קיפחנו את התחום של תל-אביב, שם אני עובדת, ועשינו סקר בבתי-ספר שכלל 900 ילדים.
פז תורן: הגענו לממצאים דומים מאוד – 10% עם Severe PTSD.
קריאה: Severe PTSD זה מי שעונה על כל הקריטריונים, כולל הפרעה בתפקוד.
מיכאל מלכיאור: זה ממצא שהוא הרבה יותר חמור.
אביטל לאופר: גם במחקר שלי נמצאו 9.5% עם Severe PTSD, אני פשוט לא הצגתי בפניכם את כל המדדים.
פז תורן: צריך להבחין בין מצוקה לבין סינדרום פסיכיאטרי.
פז תורן: הסינדרום הפסיכיאטרי באמת נע סביב 6%-10% מהאוכלוסייה.
פז תורן: איך שלא נסובב את זה, מסתובבים במדינה 150,000 ילדים בלי מענה טיפולי-מקצועי.
פז תורן: מי שיישא את הנטל זה החברה.
מיכאל מלכיאור: ממתי המחקר הזה?
פז תורן: מהחודשיים האחרונים.
פז תורן: הניתוח של כל האספקטים שלו עוד לא הסתיים.
שרי סובוביץ: את מדברת על טיפול.
שרי סובוביץ: אנחנו דיברנו על מניעה לכלל האוכלוסייה.
גילה פינקלשטיין: סלחו לי שאני עוזבת אך המליאה נפתחה ואני צריכה לדבר שם מייד בהתחלה.
גילה פינקלשטיין: אדוני יושב-ראש הוועדה, זה רק פתיחה.
גילה פינקלשטיין: אני חושבת שאנחנו חייבים להמשיך את הדיון.
גילה פינקלשטיין: כמו כן עלינו לדבר עם מנכ"לית משרד החינוך, התרבות והספורט על תקן חירום לפסיכולוגים, ונגיש מייד שאילתה.
אלישבע אורן: אני עובדת סוציאלית.
אלישבע אורן: אני מנהלת תכניות בפדרציה היהודית בניו-יורק.
אלישבע אורן: מזה שנתיים אנחנו מעורבים בעשרות פרויקטים בתחום הפסיכו-טראומה, ההתמודדות הנפשית, הן של ילדים והן של מבוגרים, וגם תמיכה באנשי מקצוע.
אלישבע אורן: אנחנו נותנים סיוע לחלק מהמחקרים וההתערבויות ששמעתם עליהם כאן.
אלישבע אורן: אני קודם כול מברכת על ההתכנסות.
אלישבע אורן: אני מקווה שהפורום הזה ימשיך לעבוד בצורה כזאת או אחרת כי הצרכים ללא ספק רחבים מאוד וגם המענים שניתנים הם ברצפים שונים.
אלישבע אורן: אנחנו רואים מצד אחד רצף של התערבויות קהילתיות רחבות בתחום המניעה ובתחום החוסן, כמו הדברים שעושים במרכז של מולי להט בצפון או בקבוצות הורים.
אלישבע אורן: אנחנו קשורים גם בנושא הזה במקומות שונים בארץ, גם ברמה היישובית-הקהילתית, בישובים דרוזיים ובישובים אחרים; גם במניעה שניונית, עבודה מול קבוצות בעלי צרכים מיוחדים שהתגלו במחקרים ושיש צורך לתת להם מענה; וגם בחלק הטיפולי.
אלישבע אורן: הייתי רוצה להציע, מכיוון שנעשים היום הרבה מאוד דברים על גבי רצף, הרצף עדיין לא מלא ויש המון חללים שצריך למלא אותם.
אלישבע אורן: אולי לקראת הישיבה הבאה, אם יש עניין בזה, ניתן להקים איזה מאגר מידע, מי עושה מה בתחום הזה כדי שאפשר יהיה ללמוד זה מזה.
אלישבע אורן: יש גם התארגנות של קואליציית ארגונים שעוסקים בטרור וטראומה שפועלת כשנה וחצי ביחד.
אלישבע אורן: במסגרת הזאת פועלים כ-50 ארגונים בקבוצות עניין: סביב בתי-חולים, סביב בתי-ספר, סביב ילדים, סביב אנשי מקצוע.
אלישבע אורן: הייתי בהחלט מוכנה להירתם לעזור, לאסוף מידע ולנסות להביא את הידע הזה לטובת הכלל.
מיכאל מלכיאור: זה חשוב מאוד.
דליה שלונסקי: המועצה לשלום הילד מפעילה מזה שלושה חודשים פרויקט שנקרא "שיח ילדים", ילדים מדברים על המצב.
דליה שלונסקי: אשמח מאוד אם נוכל בהזדמנות להציג את הפרויקט בוועדה.
דליה שלונסקי: לצערי לא הבאתי מספיק פרוספקטים אבל אני אקח את רשימת חברי הוועדה ואנחנו נשלח אליהם.
דליה שלונסקי: הבאתי כאן תוצרים נפלאים של ילדים מכל מיני מקומות בארץ.
דליה שלונסקי: נוכל להציג את זה בפעם הבאה.
דליה שלונסקי: אני אשמח אם יפנו אלינו, ונשמח לקבל כל עזרה בייעוץ, בכניסה לבתי-ספר וכדומה.
דליה שלונסקי: זה פרויקט שנתמך על-ידי שרת החינוך, בברכתה, בעזרה של ד"ר בלהה נוי, שליוותה אותנו מההתחלה, וחברים אחרים שיושבים כאן.
שלומית גרוסמן: הנני ראש תחום חינוך ובריאות בנציבות הדורות הבאים בכנסת.
שלומית גרוסמן: אני מבקשת לברך על היוזמות והחשיבה, מתוך הכרה שחרדה אצל הילדים היא חרדה ברמה הלאומית, בין אם הילד חרד באופן סמוי, בין אם באופן גלוי, בין אם יש לזה השלכות ארוכות טווח ובין אם לאו.
שלומית גרוסמן: חלק מהדברים אתם כבר בדקתם אבל היבטים רבים מאוד לא בדקתם, וגם לא יכולתם לבדוק, כפי שנאמר.
שלומית גרוסמן: ההכרה בעובדה הזאת מביאה אותנו להמשיך ולעבוד, לפחות לבקש לקחת חלק בהבנה שכל מה שקורה כאן היום יש לו השלכות מרחיקות-לכת על הדורות הבאים.
שלומית גרוסמן: חובתנו לעשות את כל הניתן, אם מבחינת חקיקה, אם מבחינה טיפול או מכל בחינה אחרת כדי להבטיח את ההכרה הלאומית בחרדת הילדים בישראל כתוצאה מן הטרור.
שלומית גרוסמן: זכותו של כל ילד וילד בישראל להיות בעל ערך עצמי, לעבוד ולפעול מתוך היותו כזה ביצירתיות, רגישות, מקוריות וכל מה שניתן.
שלומית גרוסמן: וכל אלה אינם יכולים להתממש במצבי חרדה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נפסיק את הדיון עכשיו.
מיכאל מלכיאור: אני מתנצל, לכל הנוכחים פה יש מה לתרום, אחרת לא הייתם מוזמנים לדיון הזה, אבל אלה מגבלות הכנסת.
מיכאל מלכיאור: נעבור להחלטות, שנוכל לקבל אותן פה אחד כי אין עוד חברי כנסת מלבדי.
מיכאל מלכיאור: הוועדה ממליצה פה אחד בפני משרד החינוך לא לבטל את תקן החירום לפסיכולוגים.
עדי ניר-שגיא: יש לנו 25 תקני חירום של פסיכולוגים בקטגוריה של גוש עציון.
עדי ניר-שגיא: אני חושבת שכן חסרה פה איזה התייחסות של משרד החינוך.
מיכאל מלכיאור: נשמע קודם את אחד מבני הנוער שהגיעו לפה.
מיכאל מלכיאור: נמצאים פה כמה בני נוער.
מיכאל מלכיאור: תנו לנו קצת אינפוט.
מיכאל מלכיאור: מישהו רוצה להתבטא?
מיכאל מלכיאור: לא חייבים.
מיכאל מלכיאור: בסדר, תודה שבאתם והקשבתם.
מיכאל מלכיאור: אני מקווה שגם אתם למדתם משהו.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשמוע את משרד החינוך.
בלהה נוי: קודם כול אני אגיד מילה אישית.
בלהה נוי: אני שומעת את מה שקורה פה.
בלהה נוי: אני נולדתי בירושלים ועברתי כמה מלחמות בירושלים, מלחמת השחרור ומלחמת ששת הימים, והיו ילדים בטראומה גם אז.
בלהה נוי: אני רוצה להדגיש את הנושא הזה, שאנחנו מדינה שיש בה הרבה מאוד פיגועים, וגם עם הרבה מאוד חוסן.
בלהה נוי: אני לפחות רוצה להביא הנה את התפיסה המניעתית ולא רק את הטראומה.
בלהה נוי: אני מעריכה מאוד את העובדה שמסתכלים גם על ההיבטים האלה.
בלהה נוי: אני רוצה להגיד כמה דברים על מניעה.
בלהה נוי: בשעות האלה שאנחנו יושבים כאן יושבים האנשים שלנו, 35 השבוע ועוד 35 בשבוע הבא, פסיכולוגים ויועצים עם מומחית מארצות-הברית, שנעזרנו בג'וינט כדי לקבל אותה, ועוברים סדנה שנקראת "להציל את המציל".
בלהה נוי: דיברו על המורים אבל קודם כול נסתכל לרגע אחד על עצמנו.
בלהה נוי: רבים מאיתנו חשופים כל הזמן לעוד פיגוע ועוד פיגוע ועוד פיגוע.
בלהה נוי: לי אישית היו השמות של כל הילדים שנפגעו כי הכול מגיע אלי.
בלהה נוי: לכן חשבנו שאנחנו צריכים לסייע לאנשי המקצוע בסדנה של שבועיים.
בלהה נוי: אני מרגישה שאנחנו מאוד לא לבד.
בלהה נוי: אנחנו נעזרים בחלק גדול מאוד מהיושבים כאן.
בלהה נוי: אני אפילו לא רוצה להתחיל למנות את כולם.
בלהה נוי: אבל באמת נדרש שיתוף פעולה.
בלהה נוי: יושבים פה נציגי המשטרה.
בלהה נוי: דיברו על התמודדות ועל מניעה.
בלהה נוי: עשינו עם המשטרה פעולה, שאנחנו הבאנו את ההיבטים הרגשיים והמשטרה הביאה את ההיבטים של ההתמודדות ושל הסכנה.
בלהה נוי: אנחנו עובדים עם המרכז לטראומה.
בלהה נוי: עשינו לאחרונה פרויקט אדיר עם פיקוד העורף שכיסה את כל הילדים.
בלהה נוי: כל ילדי ישראל נערכו לחבישת מסכות המגן, אבל לא רק לזה.
בלהה נוי: הילדים הם האוכלוסייה היחידה בארץ שעברה תרגול אמיתי.
בלהה נוי: אנחנו יודעים שחלק מהתמודדות זה לדעת מה לעשות.
בלהה נוי: כל הילדים, שלא כמו הוריהם, ידעו מה לעשות וגם הביאו לשינוי התנהגותי בבית, ב-20% מהבתים.
בלהה נוי: אמרו לי שאם חברת "תנובה" או "עלית" היו משיגים שינוי התנהגותי ב-20% מהבתים אז הם היו עשירים מאוד.
בלהה נוי: 20% מהבתים טוענים שהם שינו התנהגות בעקבות המנהיגות של הילדים שהביאו הביתה דרכים להתמודדות, וזה סקר שעשינו עם פיקוד העורף, כדאי להביא גם אותו.
בלהה נוי: אנחנו במחסור גדול מאוד של כוח-אדם.
בלהה נוי: כמו שאמרנו, את 25 התקנים של הפסיכולוגים קיבלנו לשלוש שנים וכל שנה מחדש יש דיון אם הם כן יחודשו או לא יחודשו.
בלהה נוי: אני שמחה שמישהו אחר אומר במקומנו שיש בכך צורך.
בלהה נוי: יש לנו פסיכולוג אחד על 2,000 ילדים, שזה כמעט מצחיק.
בלהה נוי: יש מחסור גם ביועצים.
בלהה נוי: אבל בסך הכול אני מרגישה שעם כל החבירה של כל הגורמים מסביבנו נעשים המון דברים.
בלהה נוי: גברת רינה יצחקי דיברה על שיחה עם ילדים על רגשות.
בלהה נוי: אנחנו בדקנו את הדברים האלה.
בלהה נוי: אני חושבת שכ-50% מהילדים אומרים שמדברים איתם המון בכיתה.
בלהה נוי: להיפך, חלק מהילדים אומרים: תפסיקו לדבר על מה אנחנו מרגישים ואיך אנחנו מרגישים.
שלומית גרוסמן: מדברים אבל לא מקשיבים להם.
בלהה נוי: מדברים על המצב.
בלהה נוי: אני לא אומרת שזה אידיאלי אבל אני אומרת שכל הדברים האלה בעבר לא היו מקובלים בכלל.
בלהה נוי: אני חושבת שמערכת החינוך עוברת איזה תפנית בדיבור על פחדים, בעובדה שמורה שלא הכשירו אותו בסמינר עומד אל מול כיתה לא עם תכנית לימודים אלא הוא עצמו אל מול כל מיני דברים.
מיכאל מלכיאור: יש תכניות למורים?
רות פת-הורנצ'יק: כן.
רות פת-הורנצ'יק: יש תכניות למורים ברמה הארצית.
שרי סובוביץ: יש המון תכניות, תכניות נהדרות אבל אני חושבת שהמוקד צריך להיות הצורך בהקשבה.
שרי סובוביץ: מדברים הרבה עם התלמידים ומסבירים להם אבל צריך להקשיב להם.
מיכאל מלכיאור: השאלה היא כמה מהמורים עוברים הכשרה.
מיכאל מלכיאור: ערכות המגן היו עניין חשוב מאוד באותו זמן אבל בכל זאת זה עניין טכני שאפשר להעביר בקלות רבה למדי למורים.
מיכאל מלכיאור: כמה מהמורים עוברים הכשרה שתכין אותם להתמודד?
מיכאל מלכיאור: גם אם היו אירועים קשים מאז קום המדינה, וזה נכון, בוודאי במלחמת העצמאות, אבל התקופה הממושכת הזאת היא בכל זאת יחודית.
בלהה נוי: לשפ"י יש 5,500 אנשי מקצוע.
בלהה נוי: נכון שרוב המורים לא מקבלים הכשרה בסמינרים אבל יש In-service training לאורך כל הזמן, הן באמצעות הפסיכולוגים והן באמצעות היועצים.
בלהה נוי: אני מוכנה לחתום על זה שאין חדר מורים במדינת ישראל שלא היו בו כמה סבבים של דיבורים בשנתיים וחצי האחרונות, קודם כול על המורים עצמם כי המורה הוא הכלי.
בלהה נוי: צריך לעבוד יותר עם המורים.
בלהה נוי: התכנית "כישורי חיים" הוכרזה כתכנית דגל והמורים נתבקשו כולם להקדיש שעה בשבוע לתכנית הזאת.
בלהה נוי: נכון שלא כולם עושים את זה.
בלהה נוי: אבל אני משוכנעת שיותר מפעם אחת התקיימו שיחות בחדרי המורים בשנתיים וחצי האחרונות.
בלהה נוי: אולי זה לא מספיק, אני לא באה להתגונן, להיפך, אני באה להגיד שקשה מאוד.
בלהה נוי: אבל אני חושבת שעושים הכול כדי להתמודד, וגם בעזרת כל האנשים שיושבים כאן.
עדי ניר-שגיא: הדיון הלך להרבה מאוד כיוונים.
עדי ניר-שגיא: מצד אחד של הרצף, על ילדים פגועים מאוד שצריכים טיפול אינטנסיבי פסיכולוגי או לעתים פסיכיאטרי, ועד הצד השני של הרצף, על כלל המערכת שצריכה סיוע בנושא פיתוח כישורי חוסן.
עדי ניר-שגיא: זה נושא אחד.
עדי ניר-שגיא: נושא שני שהעלתה הבחורה מגוש עציון הוא סוג ההתערבות הפסיכו-סוציאלי, בעת אירוע ולאורך זמן.
עדי ניר-שגיא: עלו כאן כמה פרמטרים שבאמת דורשים סוג של התערבות מעמיקה.
עדי ניר-שגיא: אני חושבת שהדבר היפה שנעשה, שיש חבירה בין הגורמים הממשלתיים והחוץ-ממשלתיים והגופים המממנים.
עדי ניר-שגיא: יש יחסית הרבה תובנה על הצורך של הקליינט, שמבחינת משרד החינוך זה התלמידים.
עדי ניר-שגיא: אני רוצה לומר שבמשרד החינוך – ואני אדבר לרגע על היעד המערכתי – אנחנו רואים את כלל המערכת.
עדי ניר-שגיא: לא תמיד פשוט להביא מנהל בית-ספר ולהגיד לו: זה בסדר העדיפות.
עדי ניר-שגיא: מנגד עולה טענה – אולי זה הסגנון הגברי של המנהלים – שלא צריך לדבר על רגשות, שהמורים יסתדרו בעצמם.
עדי ניר-שגיא: בעניין זה יש גם ויכוחים מחקריים, האם ההקשבה והדיבור על הקשיים לא יכולים לעתים גם להזיק.
עדי ניר-שגיא: יש ויכוחים אקדמיים מורכבים באילו אופנויות של התערבויות להשתמש.
עדי ניר-שגיא: אני יכולה לומר, בהמשך למה שד"ר בלהה נוי אמרה, שאנחנו משקיעים הרבה מאוד מאמצים, בעזרת "אשלים" והג'וינט, בהכשרת האנשים שלנו.
עדי ניר-שגיא: הכשרת האנשים לא צריכה להיעצר בפסיכולוגים וביועצים.
עדי ניר-שגיא: זה מטרייה.
עדי ניר-שגיא: פסיכולוג ויועץ עובדים עם מורים, עם תלמידים, עם הורים.
עדי ניר-שגיא: יש מורכבות מסובכת מאוד כיצד לאתר את הילדים שצריכים להיות בהתחלה אצל המחנך, אחר-כך אצל היועצת, אחר-כך אצל הפסיכולוג החינוכי, ואחר-כך או אצל הפסיכולוג הקליני או אצל הפסיכיאטר.
עדי ניר-שגיא: אני חושב שבעניין הזה עולה כאן בין השורות השאלה האם צריך לעשות screening כללי על כל המערכת או לא.
עדי ניר-שגיא: גישה אחת אומרת: לא עושים screening כללי אם אין דרך להציע טיפול על screening כללי כי אסור ליצור קבוצות ילדים שיש להם צורך אם אין לך מענה.
עדי ניר-שגיא: גישה אחרת אומרת: גם הידיעה היא פרמטר חברתי משמעותי.
עדי ניר-שגיא: אני חושבת שמרבית הדברים שעלו פה דורשים התדיינויות ספציפיות.
עדי ניר-שגיא: כפי שאמרה ד"ר בלהה נוי, מערכת החינוך משקיעה מאמצים רבים סביב הנושאים האלה ומתנהלים ויכוחים כיצד לפעול נכון.
עדי ניר-שגיא: אנו נעים ברצף בין מתבגרים שלעתים אומרים לנו: "תעזבו אותנו כבר, אנחנו רוצים ללמוד, לצאת לטיולי צופים" לבין ילדים שחשים בודדים, שאף אחד לא מקשיב להם ואף אחד לא מדבר איתם.
עדי ניר-שגיא: יש לנו כמה מוקדים.
מיכאל מלכיאור: דרך אגב, חלק מבתי-הספר לא רצו להשתתף בדיון הזה.
רחל סעדה: מנהלי בתי-הספר לא הסכימו לשלוח את הילדים.
רות פת-הורנצ'יק: הילדים – זה משהו אחר.
רות פת-הורנצ'יק: לא צריך להזמין את הילדים.
רות פת-הורנצ'יק: מנהלי בתי-ספר היו באים ברצון.
יעקב פוליקביץ': יש גם בעיות אובייקטיביות כי התלמידים בבתי-הספר התיכוניים נבחנים כעת במבחני הבגרות.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להגיד שלפעמים אני חושש שהמספרים שאנחנו מקבלים נמוכים מדי.
מיכאל מלכיאור: יש בתי-ספר שיש בהם פעילות ובאחרים לא נעשה דבר.
מיכאל מלכיאור: ציינו כאן מהמחקר בניו-יורק שאל 60% לא הגיעו בכלל.
מיכאל מלכיאור: זה החשש שלי.
רות פת-הורנצ'יק: הם לא מרוכזים בצורה שווה.
רות פת-הורנצ'יק: מבתי-ספר פרטיים הגיעו יותר.
שולי בר: מי הגוף שנקבע שירכז את כל המחקרים ואת כל הסקרים שנעשים בעניין?
שולי בר: אני מהביטוח הלאומי.
שולי בר: אנחנו כבר אישרנו נגישות של חוקרים משני סוגים לאנשים שנפגעו.
שולי בר: מי הגוף שנקבע שירכז את כל זה?
שולי בר: יש לעתים ממצאים סותרים.
קריאה: יש את לשכת המדען הראשי במשרד החינוך.
יעקב פוליקביץ': עניין הבריאות עובד ברמה של המרפאות לבריאות הנפש בקהילה.
יעקב פוליקביץ': הנפגעים שמגיעים לבתי-החולים מופנים אל המרפאות, או דרך רופא משפחה או בפנייה ישירה.
יעקב פוליקביץ': משרד הבריאות גם הכשיר עובדים שנתיים האחרונות, ומכשיר גם היום עובדים במרפאות לבריאות הנפש כרכזים.
יעקב פוליקביץ': אנחנו לא עוסקים במחקר.
מיכאל מלכיאור: יכול להיות שהיה טוב אם יכולנו להמליץ שתהיה רשות או ועדת היגוי עם הכלים הנדרשים שתרכז את הנושא.
מיכאל מלכיאור: אני מניח שטבעי שמשרד החינוך יוביל את העניין.
סוזי בן-ברוך: פיקוד העורף הקים השבוע ועדה חדשה בנושא הזה שמאגדת את כל הגורמים יחדיו.
סוזי בן-ברוך: עד לפני כמה חודשים פעלה ועדה בראשותי אך אני התפטרתי והודעתי שלנו כמשטרה יש את הנישות שלנו.
סוזי בן-ברוך: בכל אופן, פיקוד העורף לקח על עצמו את האחריות ובימים אלה הוא מכנס את כל הגורמים יחדיו.
מיכאל מלכיאור: האם פיקוד העורף הוא המקום המתאים לעשות את זה?
מיכאל מלכיאור: אני חושב שלא.
מיכאל מלכיאור: אני מציע שעד הפגישה הבאה בנושא אנחנו נגבש הצעה, אולי ביחד עם משרד החינוך ומשרד הרווחה.
רות פת-הורנצ'יק: כולל המגזר הערבי.
יונתן סבר: אולי כדאי להקים ועדה בין-משרדית של משרד החינוך, משרד הבריאות ומשרד הרווחה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נמליץ להקים צוות היגוי בין-משרדי, באחריות משרד החינוך.
מיכאל מלכיאור: אחר-כך אנחנו נשמע פה מה עושים עם זה במשרד החינוך ונמקד את הדיונים.
קריאה: אני חושבת שהנושא של הרווחה לא עלה כאן בכלל.
מיכאל מלכיאור: אנחנו לא נרחיב עוד היום.
מיכאל מלכיאור: אני מודה מאוד לכל מי שהשתתף בדיון, תודה רבה.
מיכאל מלכיאור: עיקר הדו"ח הוא דו"ח של המשטרה, אחר כך נשמע נציגים של המשרדים הממשלתיים הרלוונטיים וכמובן של מר קדמן.
מיכאל מלכיאור: בשבוע הבא הועדה תעשה סיור ליילי עם עמותת אל"מ בת"א כמעקב אחרי הישיבה הגדולה שעשינו לפני שבועיים.
מיכאל מלכיאור: יש שם מספר מרכיבים וחברי הועדה צריכים לדעת שהם צריכים לשריין מס' שעות.
מיכאל מלכיאור: זה יהיה מ15.
מיכאל מלכיאור: 30- עד לפחות 22.00.
מיכאל מלכיאור: נעשה ביקור בקפה "הפוך על הפוך", ביקור במרכז יום של פרוייקט "ערים בלילה", מסעדה ליילית שמכשירה בני נוער שנפלטו ממסגרות למקצועות המסעדנות ובסוף ליווי לניידות של "ערים בלילה" שזו התוכנית השיקומית לבני נוער המנוצלים מינית.
מיכאל מלכיאור: זה ביום רביעי, ה18.6-.
מיכאל מלכיאור: ב30.6- תגיע גב' קרול בלמי שהיא מנכ"ל יוניסף העולמי, לפתיחה של תערוכה של ציורי ילדים בהשתתפות יו"ר הכנסת.
מיכאל מלכיאור: נתחיל עם הדו"ח של ירון שיטרית לגבי החוק.
מיכאל מלכיאור: החוק אומר שמי שמשאיר ילד שטרם מלאו לו שש שנים בלא השגחה ראוייה ובכך מסכן את חיי הילד, או פוגע או עלול לפגוע פגיעה ממשית בשלומו או בבריאותו, דינו מאסר שלוש שנים, ועשה כן ברשלנות,דינו מאסר שנה, עשה כן במטרה לנטוש את הילד, דינו מאסר חמש שנים.
פקד ירון שטרית: הנתונים האלה לא לפרסום, אלה נתונים שאני מעביר לידיעת
פקד ירון שטרית: כם בלבד, כי עדיין לא פרסמו אותם בכלי התקשורת.
פקד ירון שטרית: אני מחלק את זה לשתי קטגוריות.
פקד ירון שטרית: הקטגוריה הראשונה זה תיקי פ"א שאני אתן את הנתונים לגביהם ולאחר מכן אני אתן את נתוני ה-א"ת.
פקד ירון שטרית: מתוך כל הפ"א האלה תיק אחד בשנת 2000 הוגש לפרקליטות, שלושה תיקים הוגשו לפרקליטות בשנת 2001, שני תיקים הוגשו לפרקליטות בשנת 2002 ותיק אחד הוגש ב2003-.
פקד ירון שטרית: יש תיקים שהעבירה נכון לעכשיו היא לא עבירה חמורה או שהיא לא חוזרת על עצמה, אז נותנים את זה כהסמכה לתביעות להגיש כבת אישום ולהגיש לבית המשפט.
א"ת בלבד: תיק א"ת הוא תיק פלילי לכל דבר, רק שהתיק הזה הוא "תיק אזהרה".
א"ת בלבד: הוא לא מוגש לבית המשפט להגשת כתב אישום.
א"ת בלבד: הוא נסגר כרישום פנימי בתוך המשטרה.
א"ת בלבד: הוא לא מועבר לתביעות להגשת כתב אישום או לפרקליטות ולבית המשפט עם רישום פלילי.
א"ת בלבד: זה רישום פנימי בתוך המשטרה.
א"ת בלבד: ראש משרד החקירות הוא האחראי לסווג את התיקים כ-פ"א או א"ת.
א"ת בלבד: זה מעוגן בהנחיות המשטרה.
פקד ירון שטרית: בשנת 2002 נסגר תיק אחד מ-אין אשמה פלילית, בשנת 2001 נסגרו שישה תיקים מ-אין ענין לציבור, בשנת 2002 נסגרו תשעה תיקים מ-אין ענין לציבור ובשנת 2003 תיק אחד.
פקד ירון שטרית: חוסר ראיות – נסגרו שלושה תיקים בשנת 2001 וב2000- אנחנו לא נותנים את הנתונים כי רק ב2000- נכנס החוק.
פקד ירון שטרית: שלושה תיקים נסגרו בשנת 2001 מחוסר ראיות, בשנת 2002 ארבעה תיקים, בשנת 2003 תיק אחד מחוסר ראיות.
פקד ירון שטרית: זה מסך כל התיקים שדיברתי עליהם.
פקד ירון שטרית: צריך לתת לזה יותר דגש רציני, לפני שנה בערך במעלה אדומים, זוג צעיר שמגיע למסיבת אסיד משאיר את הילד בן שנה במכונית והולכים למסיבת אסיד באמצע הלילה וכשנתפסים נתפסים עם סמים.
פקד ירון שטרית: הם אומרים שהם רוצים לחזור לקחת את הילד שהשאירו אותו ואז רואים ילד באוטו בשעות הקטנות של הלילה, מבקשים מהם לקחת את הילד וללכת אחרי שלקחו את הפרטים, הם חוזרים חזרה למסיבה וממשיכים לרקוד ורק אחרי שעצרו אותם רק אז הם לקחו את הילד והוציאו אותו מהרכב.
פקד ירון שטרית: יש מקרים מאוד קשים שאנחנו רואים אותם ואני מסכים שצריך לטפל בהם ביד הרבה יותר קשה.
יצחק קדמן: לקח לפחות שנה פלוס עד שבמשטרה הפנימו שיש חוק.
יצחק קדמן: גם אחרי שהחוק עבר אני פניתי לתחנות משטרה שונות וקיבלתי תשובה, מה אתה רוצה אין פה עבירה בכלל.
יצחק קדמן: היו תחנות משטרה שבכלל לא ידעו שיש שינוי בחוק ואמרו אין לי סעיף להעמיד לדין.
יצחק קדמן: אחרי פניות חוזרות ונשנות שלנו, סגן ניצב חנה פסובסקי הוציאה חוזר רענון לכל תחנות המשטרה ומאז יש שינוי בגישת המשטרה.
יצחק קדמן: אני מזה חצי שנה לפחות לא מקבל תשובות מתחנות משטרה שאין סעיף כזה, הם מודעים לסעיף הזה.
יצחק קדמן: יש עדיין לא מעט סגירות שבעיני לא מוצדקות, זה אותם פ"א שאתה מדבר עליהם.
יצחק קדמן: היה מקרה של סבא שהחנה את האוטו שלו בתחנת דלק, סגר את המכונית והלך לשוק לעשות קניות.
יצחק קדמן: בדרך כלל עוברי אורח מגלים את זה, ויש ערנות בציבור, והמשטרה בשלב הראשון פועלת מאוד טוב.
יצחק קדמן: יש לי שורה ארוכה של מקרים, הזעיקו את המשטרה, היא באה מיד, פורצת את האוטו מוציאה את הילד, דואגים קודם כל שהוא לא ישאר שם.
יצחק קדמן: זה לא רק מכוניות, זה גם ילדים שהושארו לבד בבתים ויוצאים למרפסות וחלקם קופצים וכו'.
יצחק קדמן: השלב הראשון של המשטרה הוא מאוד טוב.
יצחק קדמן: בלשב השני מתחילה בעיה ויש לי תחושה שיש רחמנות.
יצחק קדמן: שוחחתי עם שוטרים ומפקדי תחנות ואחת מן השניים – אם קרה אסון והילד מת אז לא פעם אמרו לי מה אתה רוצה, המשפחה קיבלה את העונש הכי גדול, עכשיו אנחנו עוד נעמיד אותם לדין?
יצחק קדמן: ואם לא קרה כלום – אז אומרים מה אתה רוצה, הכל בסדר, בכו התחבקו, ואנחנו נקלקל את השמחה עכשיו?
יצחק קדמן: אני חושב ששתי הגישות לא נכונות.
יצחק קדמן: יש יותר מדי נטייה לסגור תיקים.
יצחק קדמן: לפי המידע שיש לנו יש מקרה אחד בלבד בשנתיים האחרונות שהורים הועמדו לדין והורשעו, זה מקרה שקרה בירושלים, הורים פעמיים סגרו תינוק בבית והלכו לקניון.
יצחק קדמן: לפי מיטב ידיעתי יש רק משפט אחד שהסתיים.
יצחק קדמן: אני חושב שזה לא נכון.
יצחק קדמן: אני רוצה להעלות פה מחשבה לדיון.
יצחק קדמן: יש לה כל מיני צדדים והיא דורשת אולי גם שינוי בחקיקה, אבל יכול להיות שפה צריך לאפשר גם מתן קנסות על המקום.
יצחק קדמן: חלק מהבעיה היא שאם בכלל נפתח תיק לוקח המון זמן.
יצחק קדמן: כשאתה מדבר בטלפון נייד תוך כדי נסיעה ועוצר אותך שוטר ואתה מקבל 750 ש"ח קנס, אתה לפחות שלושה חודשים לא תדבר בטלפון.
יצחק קדמן: פה אין את המיידיות של הענישה.
יצחק קדמן: לפני חודש, ליד הבית שלי יש סניף בנק, ראיתי שם מכונית עם תינוק סגור בפנים, צורח.
יצחק קדמן: ניגשתי למכונית, ניסיתי לפתוח אותה, היא היתה נעולה.
יצחק קדמן: ראיתי שאין אף אחד, התקשרתי למשטרה.
יצחק קדמן: לקח להם זמן להגיע.
יצחק קדמן: אחרי שבע דקות יצאה הגב' מהבנק.
יצחק קדמן: אמרתי לה, גב', איך את, היא אומרת, מה זה עניינך, זה ילד שלי לא שלך.
יצחק קדמן: וזה אחרי כל האסונות, ויש פה לקט אדיר של מקרים שפורסמו בעיתונים וחלק מהמקרים נגמר באסון, ורופאים מפרסמים שהחום מגיע במכונית ל70- מעלות וילד יכול למות תוך דקות.
יצחק קדמן: אני לא תופס את הענין.
יצחק קדמן: אני פעם שאלתי הורים, אתם הייתם משאירים, כי התשובה בדרך כלל היא, הלכתי רק לרגע, גם אם הרגע הזה נמשך חצי שעה, הייתם משארים ארנק עם 10,000 ש"ח רק לרגע במושב הקדמי של המכונית?
יצחק קדמן: בחיים לא.
יצחק קדמן: אז בואו נתייחס לילדים שלנו לפחות כאילו שהם היו ארנק עם כסף.
יצחק קדמן: אני חושב שצריכה להיות פה אכיפה הרבה יותר נמרצת.
יצחק קדמן: התשובות שאני מקבל לאחרונה מהמשטרה שכן פתחו תיקים ויש לי שורה ארוכה, העבירו את זה לתביעה או לפרקליטות ושם הרבה פעמים זה נסגר.
יצחק קדמן: הסגירה היא לא תמיד רק בשלב שבו זה א"ת במשטרה, לפעמים הסגירה היא בתביעה או בפרקליטות ונתונים על זה אין לנו פה.
יצחק קדמן: אני הבנתי ממשרד המשפטים שאין נתונים על כמה תיקים נסגרו בפרקליטות או בתביעה.
יצחק קדמן: דבר שני שאנחנו צריכים לעשות במקביל ולא במקום זה נושא ההסברה.
יצחק קדמן: חילקתי לכם דף שכולל גם את הנושא של הימנעות מהשארת ילדים במכונית או במקומות אחרים, זה הופץ בקיץ הקודם ב700- אלף עותקים, אנחנו נפיץ את זה גם השנה, זה חולק דרך ידיעות אחרונות לכל התפוצה שלהם ביום שישי.
יצחק קדמן: ההסברה חייבת לבוא בכל מיני מקומות, היא חייבת לבוא בגני הילדים ויש לנו פה נציגה של משרד החינוך שאגב שינה חוזר מנכ"ל שלו בכל מה שקשור בהגעת ילדים לבד לגן או הליכה לבד הביתה, זה חייב לבוא בטיפות חלב, זה חייב לבוא כחלק ממערך ההסברה להורים.
יצחק קדמן: יש אנשים שאומרים בשביל מה צריך להסביר, הרי זה מובן מאליו.
יצחק קדמן: בפועל אנחנו יודעים שזה לא מובן מאליו.
יצחק קדמן: לכן גם הרבה יותר אכיפה, גם שקילת האפשרות להטלת קנסות גבוהים במקום, אני חושב שזה יכול להועיל הרבה יותר מאשר תיק שנסחב שנתיים ואף אחד כבר לא זוכר מה היה ואז הוא נסגר בגלל הזמן שעבר, וגם ענין של הסברה.
יצחק קדמן: אם יעשו את הדברים האלה במקביל נוכל להציל הרבה מאוד נפשות.
אופיר פינס-פז: בדרך כלל ועדות הכנסת לא עוסקות באכיפה אלא ביוזמת חקיקה.
אופיר פינס-פז: אנחנו את החקיקה הזאת עשינו בועדה הזאת כשתמר גוז'נסקי עמדה בראשה.
אופיר פינס-פז: זו היתה חקיקה מאוד קשה, היא היתה קשה מטעם אחד ויחידי, היתה דילמה האם הורה או הורים ששילמו לפעמים את מלוא המחיר בעבור רשלנותם ואיבדו את הילד שלהם, האם בנוסף לזה גם צריך להעמיד אותם לדין.
אופיר פינס-פז: היתה מדיניות לא כתובה בפרקליטות לא להעמיד לדין, זו היתה המציאות.
אופיר פינס-פז: אנחנו ככנסת קיבלנו החלטה כן להעמיד לדין גם הורים.
אופיר פינס-פז: כי מדובר בחיי אדם.
אופיר פינס-פז: ילד זה בן אדם שבסוף הוא של החברה, ואם לא השגחת עליו או התרשלת, זה לא בינך לבין הילד חסר הישע אלא זה בינך לבין החברה.
אופיר פינס-פז: אני עוקב אחרי הנושא הזה מאז שהחוק הזה נמצא בספר החוקים ומאז שהתיקון לחוק הזה נמצא בספר החוקים, ומסתבר שהתופעה לא קטנה.
אופיר פינס-פז: אחת הסיבות לחקיקה זה לייצר סוג של הרתעה.
אופיר פינס-פז: הרתעה אין פה.
אופיר פינס-פז: אנחנו ממשיכים לראות חדשות לבקרים את התופעה במלוא מערומיה, זה מזעזע כל פעם לקרוא כמה אנשים מתרשלים בהשגחה על הילדים שלהם.
אופיר פינס-פז: ראיתי שהתופעה הזאת לא קטנה, לפחות לא עפ"י הדיווח התקשורתי או הדיווח שאני מקבל ממר קדמן או ממעקב.
אופיר פינס-פז: מוות אנחנו יודעים שגם מוות קורה והוא מדווח בתקשורת, אם הוא לא בסעיף הזה הוא בסעיף אחר אבל הוא קורה ועדיין יש כאן 105 מקרים בשלוש השנים האלה שהיתה סכנה, או היתה פציעה, או נגרם נזק, או שכמעט נגרם נזק, או שבמזל ובמקרה לא נגרם נזק ועדיין מבחינתנו המקרים האלה הסתיימו בלא כלום.
אופיר פינס-פז: אני רוצה לראות, כי אני חושב שזה נכון שנראה, מדובר בתופעה והתופעה הזאת חייבת לקבל מענה בצד המשפטי.
אופיר פינס-פז: התחושה שלנו וגם של המשטרה, שעדיין אין מדיניות אכיפה הולמת לסכנה שנמצאת בעבירה הזאת ובשכיחות שלה ובתופעה שהיא מייצגת.
עו"ד דפנה ביינוול: זה יקח קצת זמן.
עו"ד דפנה ביינוול: מה שנראה לי מוזר לגבי החוק הזה, היו לי כמה מקרים שהגיעו אלי כבקשות לעיכוב הליכים.