GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נציג אוהל מחאה של צעירי נוער עבודה: איך מצפים שהוא יהיה אמן או סופר או יחיה את חיי הרוח שלנו, שזה דבר הרבה יותר חשוב בסופו של דבר, שגם מכניס כסף בסופו של דבר?
נציג אוהל מחאה של צעירי נוער עבודה: איך מצפים שתינוק שלא מקבל ציוד טיפת חלב יגדל ויחיה, ואיך הוא יסתכל אחר-כך על המדינה הזאת?
נציג אוהל מחאה של צעירי נוער עבודה: בראש ובראשונה, אי אפשר להבדיל בין חברה לכלכלה.
נציג אוהל מחאה של צעירי נוער עבודה: משרד האוצר אולי מביא תכנית כלכלית מאד טובה, שאולי תחיה את הכלכלה, אבל את החברה שעליה הכלכלה מבוססת הוא לא יחיה.
נציג אוהל מחאה של צעירי נוער עבודה: לכן הנוער, שאני מייצג לצערי הרב לא ברוב גדול כי הוא לא מפגין בשטח, בהחלט ייפגע מזה.
נציג אוהל מחאה של צעירי נוער עבודה: אנחנו דור ההמשך שאמור לסייע, לא נוכל להחיות את הכלכלה הזאת.
מיכאל מלכיאור: אני מקווה שגם תעזרו בהשפעה על המבוגרים של מפלגת העבודה.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להגיד שיש עוד עמותות ונציגים של קבוצות שלא הספקנו הפעם לשמוע, כי זאת ישיבה ראשונה של הוועדה.
מיכאל מלכיאור: אני מקווה שאנחנו נכנסים לקצב עבודה אינטנסיבי בוועדה הזאת.
מיכאל מלכיאור: אני מאד מודה לכולכם שבאתם, ואני מקווה שיהיו תוצאות לדיונים המעמיקים שהיו היום.
מיכאל מלכיאור: אני מבקש לפתוח את הדיון החשוב הזה שאני לא בטוח שנצליח למצות אותו היום.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נשמע על הממצאים של החוקרים וכן עדויות מכמה אנשים שמעורבים בעניין.
מיכאל מלכיאור: אני מבקש מאוד שאחר-כך נכוון את הדיון לדברים שאפשר לתגבר ברמה המעשית.
מיכאל מלכיאור: לדעתי זה הכיוון הכללי של הוועדה שלנו, ועשינו את זה גם בישיבות הקודמות.
מיכאל מלכיאור: אני מקווה שנגיע למסקנות מה נוכל לעשות כדי להתמודד עם התופעות האלה ולטפל בהן.
מיכאל מלכיאור: לא רק להגיד אי-אי-אי.
מיכאל מלכיאור: קראתי את המחקר בשעות הקטנות של הלילה ואני סבור שבאמת שיעור מדהים ומחריד של ילדים ומתבגרים מעורב או מרגיש שיש לו השפעות טראומטיות.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נשמע על כך בהמשך.
מיכאל מלכיאור: מדוע זה נוגע במיוחד לגיל ההתבגרות?
מיכאל מלכיאור: יש לזה כמה וכמה סיבות שחלקן צוין במחקר.
מיכאל מלכיאור: עם זאת, הפרק שהתייחס למה שהחברה עושה וכיצד היא מסייעת היה קצת חלש.
מיכאל מלכיאור: אני מניח שנגיע גם לכך ושהוועדה תקבל המלצות ונוכל אחר-כך לעקוב אחריהן.
מיכאל מלכיאור: רשות הדיבור לד"ר רות פת-הורנצ'יק מהמרכז הישראלי לפסיכו-טראומה שעשתה מחקר, שנדמה לי לא פורסם עד היום, בעיקר על הילדים בירושלים.
רות פת-הורנצ'יק: עשינו מחקר, פרויקט איתור של סימפטומים פוסט-טראומטיים בקרב ילדים בירושלים ובגוש עציון.
רות פת-הורנצ'יק: המחקר נערך במקביל למחקר של ד"ר אביטל לאופר, ביוני 2002.
רות פת-הורנצ'יק: אנחנו סקרנו 1,200 תלמידים בירושלים, בשכונה שהיתה חשופה לטרור האינטנסיבי ביותר, ובגוש עציון.
רות פת-הורנצ'יק: בשלב זה הפרויקט אושר על-ידי לשכת המדען הראשי ובשילוב עם שפ"י אנחנו מעבירים שאלונים גם בחיפה, עפולה, חדרה ובעוד בית-ספר גדול בירושלים שכמה מתלמידיו נפגעו.
רות פת-הורנצ'יק: יש תכנית גם לגוש קטיף.
רות פת-הורנצ'יק: אני יודעת שד"ר אביטל לאופר תציג ממצאים על 3,000 ילדים, לי יש ממצאים בינתיים על 1,200 ילדים.
רות פת-הורנצ'יק: אנחנו התמקדנו במתבגרים, בגילאים 12-18.
רות פת-הורנצ'יק: בדקנו את רמות החשיפה לאירועי טרור שמתחלקים ל: (א) חשיפה ישירה, האם הם היו מעורבים באופן ישיר בפיגוע, האם הם נפגעו בפיגוע או היו מעורבים באופן ישיר בפיגוע ולא נפגעו, האם הם מכירים מישהו שנהרג או שנפגע בפיגוע; (ב) חשיפה עקיפה, זה ה-near-hit או near-miss experience, שהם היו אמורים להיות במקום ולא הגיעו, היו 5 דקות לפני או זמן קצר אחרי, או תכננו להיות באירוע, חוויה של 'אילו הייתי שם'; (ג) חשיפה לא ישירה דרך הטלוויזיה, דרך המדיה, דרך האווירה הכללית.
רות פת-הורנצ'יק: השווינו גם בין ירושלים לבין ההתנחלויות.
רות פת-הורנצ'יק: הנתונים מצביעים על כך שבקרב האוכלוסייה בהתנחלויות 61% נחשפו חשיפה ישירה לטרור ואילו בירושלים מצאנו 32.7% חשיפה ישירה.
רות פת-הורנצ'יק: חשיפה עקיפה – בהתנחלויות היתה נמוכה יותר, 16.4%, בעוד שבירושלים דיווחו בקרב המדגם שלנו 22.4%.
רות פת-הורנצ'יק: וכאלה שתיארו עצמם כלא מעורבים באופן ישיר – בהתנחלויות מצאנו 21% ובירושלים 41%.
רות פת-הורנצ'יק: בדקנו שיעור של PTSD (Post Traumatic Stress Disorder) לפי שאלונים סימפטומטיים סטנדרטיים מקובלים, מתוקפים בעולם, שבודקים PTSD, אותו שאלון של רודריגז ופיינוס.
רות פת-הורנצ'יק: אבחנו PTSD לפי קריטריונים של ה-DSM.
מיכאל מלכיאור: יושבים פה הרבה הדיוטות.
מיכאל מלכיאור: אשמח אם תוכלי לפרט ולא להשתמש רק בביטויים מקצועיים.
רות פת-הורנצ'יק: תסמונת פוסט-טראומטית מאובחנת על-פי כמה קריטריונים.
רות פת-הורנצ'יק: הקריטריון הראשון הוא חשיפה לאירוע קשה, מאיים על החיים או מעורר פחד ואימה.
רות פת-הורנצ'יק: הקריטריון השני הוא חוויה סובייקטיבית של אימה, פחד על החיים שלי או של מישהו קרוב, תחושה של חוסר אונים ותחושה של זעזוע.
רות פת-הורנצ'יק: מעבר להתנסות האובייקטיבית ולחוויה הסובייקטיבית יש קריטריונים נוספים בתחום התגובות הסימפטומטיות.
רות פת-הורנצ'יק: תסמונת פוסט-טראומטית כוללת סימפטומים של חוויה מחדש, כמו אירועים חוזרים או מחשבות חוזרות על האירוע, תמונות חוזרות של האירוע, פלשבקים; סימפטומים מאשכול נוסף של הימנעות, הימנעות מללכת למקומות מסוימים, הימנעות מלחשוב מחשבות בנושא; והאשכול השלישי הסימפטומטי הוא עוררות-יתר, סינדרום של אי-שקט, קשיי שינה, עצבנות, קושי בריכוז.
רות פת-הורנצ'יק: לפי ה-Diagnostic Statistical Manual החדש של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית, שנוסח בשנת 2000, כוללים קריטריון נוסף שהוא פגיעה תפקודית.
רות פת-הורנצ'יק: זאת אומרת, תסמונת פוסט-טראומטית מתבטאת כאשר הפגיעה בתפקוד משמעותית.
רות פת-הורנצ'יק: זה לא רק חוויה סובייקטיבית של חרדה ופחד אלא גם פגיעה משמעותית בתפקוד בתחום הלימודים, החברה, המשפחה או בתחום משמעותי אחר.
רות פת-הורנצ'יק: לפי הקריטריונים האלה אנחנו איתרנו ואבחנו תסמונת מלאה של פוסט-טראומה בקרב המתבגרים שבדקנו, ותסמונת חלקית (partial PTSD) באותו מדגם.
רות פת-הורנצ'יק: חשוב לי להדגיש שהקריטריון האבחנתי הוא מאוד strict.
רות פת-הורנצ'יק: זה לא רק חוויה סובייקטיבית של חרדה אלא על-פי כל הקריטריונים שממלאים את האבחנה הפסיכיאטרית של הפרעה פוסט-טראומטית.
רות פת-הורנצ'יק: לפי הקריטריון הנוקשה הזה מצאנו ש-5.4% מהמתבגרים סובלים מתסמונת פוסט-טראומטית מלאה.
רות פת-הורנצ'יק: זה נפוץ יותר אצל בנות מאשר אצל בנים.
רות פת-הורנצ'יק: בין הבנות מצאנו 6.9% ובין הבנים 3.7%.
רות פת-הורנצ'יק: זה היה בשיעור גבוה יותר בירושלים לעומת ההתנחלויות.
רות פת-הורנצ'יק: בירושלים השיעור היה 6.8% ובגוש עציון 2.8%.
רות פת-הורנצ'יק: תסמונת חלקית מצאנו בכ-14% מהנשאלים.
רות פת-הורנצ'יק: ההגדרה של תסמונת חלקית היא שלא כל הסימפטומים מופיעים.
רות פת-הורנצ'יק: מספיק שמופיעים שניים מתוך שלושה, זה מה שנקרא partial PTSD.
רות פת-הורנצ'יק: גם פה חזר הדפוס שבנות סובלות יותר מבנים, ובירושלים השיעור גבוה יותר מאשר בהתנחלויות.
רות פת-הורנצ'יק: חשוב לי להגיד משהו גם לכיוון ההפוך.
רות פת-הורנצ'יק: בקרב בנים בלט שיעור גבוה יותר של פגיעה תפקודית מאשר בקרב בנות.
רות פת-הורנצ'יק: זאת אומרת, הבנים ביטאו פחות סימפטומים אבל יותר פגיעה בתפקוד, בעיקר בתחום הלימודים ובתחום בית-הספר.
רות פת-הורנצ'יק: עוד נתון שחשוב להדגיש, השווינו את חטיבות הביניים והתיכון.
רות פת-הורנצ'יק: הילדים הצעירים יותר גילו שיעור גבוה יותר של PTSD לעומת הילדים הבוגרים יותר.
מיכאל מלכיאור: יש סיבה למה התחלתם רק מגיל 12, בפרט אם אתם מוצאים שהצעירים הם פגיעים יותר?
רות פת-הורנצ'יק: התחלנו עם אוכלוסיית המתבגרים בגלל שבאופן ספציפי ירושלים היתה מיוצגת בצורה יוצאת דופן במספר פיגועים ואנחנו קיבלנו פניות סביב אוכלוסיית המתבגרים.
רות פת-הורנצ'יק: התחלנו את האיתור באוכלוסיית המתבגרים כי גם הכלים הקיימים היו למתבגרים.
רות פת-הורנצ'יק: כעת הרחבנו את שאלוני האיתור לגילאים צעירים יותר ויש לנו בעצם בטריה שמאתרת PTSD אצל מתבגרים, אצל ילדים בגילאים 8-12, ואנחנו נעביר את זה בשבוע הבא אני מקווה בחדרה ובעפולה.
רות פת-הורנצ'יק: אצל ילדים צעירים יותר בגילאים 4-8 ההורים או המורים או הגננות ממלאים את זה עבורם.
רות פת-הורנצ'יק: כך שבעצם יש לנו בטריה שמאתרת מצוקה פוסט-טראומטית מגיל 4 עד גיל 18, וכמובן שיש גם שאלונים למבוגרים.
רות פת-הורנצ'יק: כרגע הנתונים שיש לנו הם על מתבגרים בלבד באזור ירושלים.
רות פת-הורנצ'יק: אולי אני אגיד עוד משהו על השינוי בהתנהגות.
רות פת-הורנצ'יק: בדקנו שינויים בהתנהגות בשאלון שמותאם למציאות הירושלמית: עד כמה המתבגרים נוטים פחות להשתמש בתחבורה ציבורית, או להגיע פחות למרכז העיר, או להמעיט בביקור במרכזי קניות או בטיולים בטבע.
רות פת-הורנצ'יק: מצאנו ירידה משמעותית בהתנהגויות האלה, בולטת יותר אצל בנות מאשר אצל בנים, בולטת יותר בירושלים מאשר בהתנחלויות.
רות פת-הורנצ'יק: אני רוצה להגיד עוד משהו על רמת הדיכאונות, אובדנוּת וסומטיזציה שגם בדקנו במחקר הזה.
רות פת-הורנצ'יק: רמת הדיכאון נמוכה מאוד יחסית בהשוואה למחקרים אחרים בקונטקסטים אחרים, ורמת האובדנוּת, המחשבות על אובדנוּת, גם היא נמוכה יותר.
רות פת-הורנצ'יק: היא בולטת יותר אצל בנים מאשר אצל בנות, בולטת יותר בירושלים מאשר בגוש עציון.
רות פת-הורנצ'יק: רמת הסומטיזציה, הביטוי של מצוקה דרך תלונות גופניות, גבוהה יותר אצל בנות מאשר אצל בנים אבל בסך הכול התמונה, גם של דיכאון, גם של אובדנוּת וגם של סומטיזציה היא נמוכה יחסית לסטנדרטים אחרים.
רות פת-הורנצ'יק: אני חייבת לציין שהמחקר והפרויקט נעשה בשיתוף פעולה עם ה- Jewish board of family and child services בניו-יורק, עם ה-UJA של ניו-יורק.
רות פת-הורנצ'יק: הם עורכים פרויקט מקביל, תוך שימוש באותם כלי מחקר, במנהטן בקרב בתי-ספר יהודיים.
רות פת-הורנצ'יק: הם בודקים את ההשפעה על המתבגרים שם גם של מאורעות ה-11 בספטמבר אבל גם של האינתיפדה אצלנו, כי לרבים מהתלמידים בבתי-הספר היהודיים יש קרובי משפחה בישראל.
רות פת-הורנצ'יק: הממצאים שלהם מצביעים על תגובות פוסט-טראומטיות של כ-4% מהנבדקים.
רות פת-הורנצ'יק: כאשר מסתכלים על הנתונים של ד"ר אביטל לאופר, ששמעתי את ההרצאה שלה באוניברסיטת תל-אביב, על סימפטומים פוסט-טראומטיים ברמה חמורה וחמורה מאוד, הנתונים שלה גם מצביעים על מספר הנע סביב 5%.
רות פת-הורנצ'יק: יש כל מיני דרכים להסתכל על המצוקה הפוסט-טראומטית, דרך תלונות סובייקטיביות ודרך הגדרה מתוקפת פסיכיאטרית.
רות פת-הורנצ'יק: אבל הממצאים שלנו עומדים בהתאמה גם לממצאים של ד"ר אביטל לאופר וגם לממצאים של ד"ר תמר לביא שערכה פרויקט דומה בתחילת האינתיפדה.
רות פת-הורנצ'יק: גם אצלכם וגם אצלנו רואים ששיעור המצוקה הוכפל מיוני 2001, שאז ד"ר תמר לביא בדקה אוכלוסייה בגילה ובאזורים אחרים.
רות פת-הורנצ'יק: גם אנחנו וגם ד"ר לאופר בדקנו ביוני 2002, ויחסית לנתונים שהיו לפני שנה המצוקה בקרב תלמידים באותה קבוצת גיל הוכפלה.
מיכאל מלכיאור: כשאת מדברת על שיעור המתבגרים שיש להם את כל הסימפטומים ביחד, זה צריך כמובן לעמוד בהשוואה לשיעור הילדים שהרגישו פגיעה אישית, ישירה או בלתי ישירה, כי אחרת אין משמעות למספרים הללו, אחרת זה לא אומר שום דבר.
מיכאל מלכיאור: מה שהיה בולט במחקר של ד"ר אביטל לאופר זה שנמצא שיעור גבוה מאוד אצל אלה שלא עברו פגיעה אישית.
מיכאל מלכיאור: איך זה היה אצלכם?
רות פת-הורנצ'יק: אנחנו בדקנו את שיעור הסימפטומים הפוסט-טראומטיים לפי רמות החשיפה.
רות פת-הורנצ'יק: זאת אומרת, כמה פוסט-טראומה התפתחה בקרב אלה שנחשפו באופן ישיר, לעומת אלה שנחשפו באופן עקיף, לעומת אלה שכאילו לא נחשפו באופן ישיר או אישי.
רות פת-הורנצ'יק: מצאנו שאם אנחנו מסתכלים על החשיפה הישירה שיעור הפוסט-טראומה מגיע כמעט ל-12%; אם אנחנו מתייחסים לחשיפה העקיפה זה 7%; אם אנחנו מתייחסים לאלה שלא מכירים ולא היו מעורבים יש לנו עדיין 6 ילדים (2.6%) שפיתחו פוסט-טראומה מלאה רק מחשיפה לטלוויזיה, לעיתונות ולמדיה.
רות פת-הורנצ'יק: התוצאות האלה דומות לממצאים ממחקר שנעשה בניו-יורק על-ידי שוסטר אחרי אסון ה-11 בספטמבר והוא מצא אחוז מסוים של ילדים שפיתחו תופעות פוסט-טראומטיות מחשיפה לטלוויזיה.
שרי מוזס: יותר מ-13 שעות חשיפה.
רות פת-הורנצ'יק: נכון שככל שהחשיפה גבוהה יותר כך נמצא שיעור גבוה יותר של מצוקה אבל מעניין לציין שגם מי שלא נחשף נמצא במצוקה.
מיכאל מלכיאור: איך את מסבירה את זה שהתוצאות בירושלים חמורות יותר מאשר בגוש עציון?
רות פת-הורנצ'יק: אני התעניינתי ושאלתי אנשים מהמקום ושמעתי כל מיני הסברים, שכולם טנטטיביים כמובן, על חוסן ואמונה וגורמים מחסנים.
מיכאל מלכיאור: במחקר של ד"ר לאופר ראינו שהממצאים היו הפוכים ושבבתי-הספר הדתיים המצב היה גרוע יותר מאשר בבתי-הספר החילוניים.
רות פת-הורנצ'יק: נכון.
רות פת-הורנצ'יק: זה מושפע גם מהלגיטימציה להתלונן ומהלגיטימציה לבטא קושי.
רות פת-הורנצ'יק: אנחנו מצאנו הבדלים בסטטוס הכלכלי-חברתי, הבדלים בחוסן, הבדלים בלכידות של הקהילה וגם הבדלים בפתיחות ובלגיטימציה להתלונן.
רות פת-הורנצ'יק: בגוש עציון מצאנו מיעוט של ילדים עם מצוקה מאוד-מאוד חריפה ואפילו אובדנית.
רות פת-הורנצ'יק: זאת אומרת, יש גם שם קשיים ממוקדים.
רות פת-הורנצ'יק: זה קשור הרי לריבוי גורמים.
רות פת-הורנצ'יק: אני רוצה להגיד עוד משהו על מה שעושים עם זה.
רות פת-הורנצ'יק: הפרויקט שלנו הוא פרויקט משולב, שהוא גם מחקר ואיתור אבל גם פרויקט יישומי והתערבותי.
רות פת-הורנצ'יק: בעצם אחרי שאנחנו מאתרים את הילדים יש לנו חובה, גם אתית וגם מקצועית, לטפל באותם ילדים.
רות פת-הורנצ'יק: אנחנו פיתחנו שלוש מודולות טיפוליות: אחת המיועדת לכלל התלמידים ולכלל המורים לבניית חוסן והעצמה; השנייה שמיועדת לאותם ילדים שפיתחו סימפטומים חלקיים של PTSD, וזה קבוצות טיפוליות במסגרת בית-הספר שעתידות להיות מועברות על-ידי יועצות בית-הספר שיעברו הכשרה וייערכו בצורה קבוצתית בבית-הספר כדי למנוע סטיגמטיזציה; ולאותה אוכלוסייה של 5% שגילו סינדרום מלא פיתחנו ערכה טיפולית שתועבר על-ידי פסיכולוגים שיוכשרו לזה, לאורך 12 מפגשים טיפוליים ארוכים יותר, שמומלץ שגם הם ייעשו במסגרת בית-הספר.
מיכאל מלכיאור: אלה דברים שיעמדו לא רק לרשות המדגם שלכם.
מיכאל מלכיאור: אבל זה שיש לכם חובה מיוחדת כלפי אלה שבדקתם, את זה אני מבין.
רות פת-הורנצ'יק: המטרה היא להגיע ליישום כלל-ארצי.
רות פת-הורנצ'יק: בכל מקום אליו נכנסנו כדי לאתר את הילדים הבטחנו שיהיה טיפול ושתהיה תשתית טיפולית.
רות פת-הורנצ'יק: אנחנו לא נתחיל לבצע את הפרויקט הזה מבלי שתהיה לנו תשתית טיפול, בשאיפה ברמה הארצית.
מיכאל מלכיאור: נעבור לשמוע את ד"ר אביטל לאופר ממרכז אדלר באוניברסיטת תל-אביב.
אביטל לאופר: המחקר שלנו נערך בסביבות פסח בשנה שעברה, אחרי תקופה מאוד קשה שישראל עברה.
אביטל לאופר: היה אז גל פיגועים, ששיאו בליל הסדר במלון "פארק" בנתניה, והאווירה בארץ היתה קשה מאוד.
אביטל לאופר: חלק מאירועי יום העצמאות בוטל.
אביטל לאופר: מיד אחר-כך אנחנו יצאנו לבדוק מדגם של בני נוער באזורים שונים בארץ.
אביטל לאופר: רצינו לדעת האם באזורים שונים תהיה רמת חשיפה שונה.
אביטל לאופר: לכן המדגם שלנו היה מחולק לאזורי מרכז – חשיפה גבוהה (בית-ספר דתי ובית-ספר חילוני בנתניה) מול חשיפה נמוכה (בית-ספר דתי ובית-ספר חילוני ברחובות) – ולאזורי יהודה שומרון וחבל עזה – חשיפה נמוכה (אורנית, אלקנה, אריאל, בתי-ספר דתיים וחילוניים) מול חשיפה גבוהה (קריית-ארבע, קרני-שומרון וגוש קטיף).
אביטל לאופר: כאן בדקנו רק בתי-ספר דתיים מכיוון שלא מצאנו בתי-ספר חילוניים באזור הזה שאינם בתי-ספר יסודיים.
אביטל לאופר: בדקנו ילדים בכיתות ז'-ט'.
אביטל לאופר: המדגם שלנו כלל 3,000 בני נוער מכל האזורים הללו.
אביטל לאופר: ניסינו שהחלוקה תהיה פחות או יותר שווה.
גילה פינקלשטיין: למה ערכתם את המחקר רק בכיתות ז'-ט'?
גילה פינקלשטיין: למה לא בדקתם גם תלמידים בכיתות ג'-ד'?
קריאה: הכלים מתוּקָפִים רק למתבגרים.
אביטל לאופר: המדגם שלנו תואם לאוכלוסייה מבחינת מין וגיל אבל הוא דתי יותר, ימני יותר, מרבית ההורים שלו עובדים ומרביתם משכילים.
אביטל לאופר: לכן הוא איננו מייצג את האוכלוסייה.
אביטל לאופר: המטרה שלנו לא היתה לייצג את האוכלוסייה אלא להשוות בין אזורי חשיפה שונים.
אביטל לאופר: ביקשנו מהילדים שימלאו שאלון חשיפה, זה שאלון שכלל כל מיני אירועי טרור שונים, החל מאירועים קלים ביותר כמו "ויתרתי על פעילות" וכלה באירועים קשים כמו "נפצעתי, או מישהו קרוב אלי נהרג".
אביטל לאופר: מצאנו שהטרור משפיע על ילדים.
אביטל לאופר: 70% מהילדים במדגם דיווחו שהם ויתרו על פעילות כתוצאה מהחשש מפני טרור.
אביטל לאופר: מה שהיה מעניין בתחום הזה הוא שלא היה הבדל בין גוש קטיף לבין רחובות.
אביטל לאופר: זאת אומרת, אותו שיעור של ילדים בארץ דיווחו שהם ויתרו על פעילות בגלל שהם פחדו מטרור.
אביטל לאופר: זה ממצא שיש בו כדי להעיד על חוסר הביטחון שחשים ילדים בארץ, על כך שהאיום מפני טרור מגיע אפילו לאזורים כמו רחובות שבהם לא קרה אף מקרה טרור.
אביטל לאופר: בדקנו לאילו אירועים ילדים חשופים.
אביטל לאופר: סימנתי כמה אירועים במיוחד.
אביטל לאופר: מצאנו ששליש מהילדים, מעל ל-1,000 ילדים רק במדגם שלנו, מכירים אדם שנפגע בפיגוע טרור; אחד מכל חמישה ילדים דיווח שקרוב משפחה שלו היה באירוע טרור; 11%, מעל ל-300 ילדים, איבדו אדם קרוב בפיגוע.
אביטל לאופר: בדקנו גם אילו אירועי טרור משפיעים על הילד ופוגעים בילד עצמו.
אביטל לאופר: מצאנו ש-4% (118 ילדים) דיווחו שירו עליהם; 73 ילדים ראו אדם קרוב נהרג מול עיניהם; 46 ילדים נפצעו.
אביטל לאופר: אלה נתונים שהם נכונים אך ורק למדגם שלנו.
אביטל לאופר: אנחנו מן הסתם מניחים שהשיעורים באוכלוסייה הישראלית גבוהים יותר.
אביטל לאופר: כמובן שרמת החשיפה משתנה בהתאם לאזור המגורים של הילד.
אביטל לאופר: אפשר לראות שילד שגר בגוש קטיף חשוף בממוצע לכ-10 אירועי טרור שונים וילד שגר ברחובות חשוף בממוצע ל-2 אירועי טרור שונים במהלך האינתיפדה.
אביטל לאופר: אנחנו לא הגבלנו את זה בזמן.
אביטל לאופר: אנחנו לא שאלנו כמה פעמים קרה אותו אירוע, שאלנו רק האם קרה לך אירוע כזה או אחר.
אביטל לאופר: לכן יש להניח שאם היינו משקללים גם את כמות הפעמים שקרה כל אירוע היינו מקבלים אפילו פער עוד יותר גדול בין גוש קטיף לבין רחובות.
אביטל לאופר: היה לנו חשוב לדעת מה הוא האירוע העיקרי, השכיח ביותר, שעליו מדווחים ילדים באזורים שונים בארץ.
אביטל לאופר: מצאנו שבאזורי יהודה שומרון וחבל עזה עם רמת חשיפה גבוהה 80% מהילדים מכירים אדם שנהרג בטרור, אחוז דומה מכירים אדם שנפצע בטרור.
אביטל לאופר: באזורי יהודה שומרון וחבל עזה עם רמת חשיפה נמוכה, שזה אורנית אלקנה ואריאל, האירוע השכיח ביותר זה אבנים שנזרקו על מכונית של מכר.
אביטל לאופר: במרכז, הן בנתניה והן ברחובות, הטרור השפיע בעיקר על חוסר הביטחון של הילד, על ויתור על פעילות.
אביטל לאופר: אבל כמעט 50% מהילדים בבית-הספר הדתי בנתניה הכירו אדם שנפצע בטרור, אחוז דומה הכירו אדם שנהרג בטרור.
אביטל לאופר: זה בגלל שבפיגוע בליל הסדר היתה ילדה מבית-ספר, היה שם דוד של מישהו ולכן השיעור היה כל-כך גבוה.
אביטל לאופר: עד עכשיו הצגתי לכם נתונים די יבשים.
אביטל לאופר: לפני שאני עוברת לניתוח הנתונים חשוב לי מאוד להביא כמה תשובות שאני אספתי מתוך מגוון רחב של תשובות שילדים ענו לשאלה "מה היה אירוע הטרור שהשפיע עליכם ביותר?
אביטל לאופר: " "חברות טובות שלי נהרגו בפיגוע טרור; בפיגוע בקניון אחותי נפצעה קשה, ידידה שלי אנוש וחבר נהרג; בחופש הגדול היה פיגוע שבו נהרגה אמא של חברי; זרקו עלי אבן במכונית והאבן פגעה באחי; שיחקנו במגרש וירו עלינו; בדרך לבית-הספר התפוצצה על האוטובוס שלנו מכונית תופת; אחותי ניצלה בנס מירי, הכדור שפספס אותה פגע בחברה שלה; ערבים הקיפו אותנו, ירו עלינו ושני אחים שלי נפצעו; בפיגוע בקרני שומרון ראיתי את המחבל מתפוצץ יחד עם שלושה מחבריי; נפלה פצצת מרגמה על החדר של אח שלי; ירו על אבא שלי; אבא שלי נהרג בפיגוע; רצחו את אמא שלי".
אביטל לאופר: כאמור, היה קשה נורא לקרוא את כל התשובות הללו, להחליט מה אני אוספת כדי להציג לכם פה.
אביטל לאופר: מה שהילדים כותבים פשוט קורע את הלב.
אביטל לאופר: הדרך שלנו לנסות לבדוק איך הם מתמודדים עם האירועים שהם חווים היתה בעזרת שימוש בתבחין של תסמונת פוסט-טראומטית.
אביטל לאופר: "תסמונת פוסט-טראומטית" מוגדרת במדריך הפסיכיאטרי DSM IV כ"תגובה הנוצרת בעקבות חשיפה לאירוע טראומטי שהוא מחוץ לטווח החוויות האנושיות הרגילות".
אביטל לאופר: כתוצאה מאותו אירוע טראומטי עלולים להתעורר בפרט כל מיני דפוסים של חרדה שמאופיינים בעיקר בשלושה דפוסים עיקריים: הדפוס הראשון כולל היזכרות בלתי נשלטת באירוע.
אביטל לאופר: יש כל מיני טריגרים שגורמים לילד להיזכר שוב ושוב באירוע, יש לו חלומות בעתה, לפעמים חלומות ספציפיים על האירוע, לפעמים חלומות כלליים, יש לו תגובות נבהלות או מחשבות חודרנית.
אביטל לאופר: כדי להתמודד עם זה אנחנו רואים דפוס אחר שהוא דפוס של הימנעות.
אביטל לאופר: הילד מצמצם את טווח הפעילות שלו או מנסה לסגור את הרגש שלו.
אביטל לאופר: אז אנחנו רואים ירידה ברמת העניין בעיסוק בפעילויות אחרות, תחושה של ניתוק והפחתה של רגש.
אביטל לאופר: מכיוון שהתסמונת הזאת קשורה לתסמונות החרדה אז אנחנו גם רואים עוררות-יתר שכוללת קשיים בהירדמות, ירידה ביכולת הריכוז ותחושת אי-שקט.
אביטל לאופר: אלה פחות או יותר המאפיינים של התסמונת.
אביטל לאופר: כדי לבדוק את שיעורי התסמונת במדגם שלנו ביקשנו מהילדים לענות על שאלון לבדיקת תסמונת, שהוא שאלון מקובל מאוד.
אביטל לאופר: זה שאלון שבודק גם את כמות הסימפטומים אבל גם את החומרה שלהם.
אביטל לאופר: הוא מחלק אותם לחמש רמות חומרה, החל מרמת סימפטומים נמוכה ביותר שלא מעידה על קיום התסמונת וכלה ברמת סימפטומים חמורה ביותר.
אביטל לאופר: ניתן לראות שכמעט מחצית מהילדים סובלים מרמת מצוקה כלשהי, החל מרמה נמוכה וקלה ועד רמה חמורה ביותר.
אביטל לאופר: מרמה בינונית ועד חמורה ביותר, שזה הרמה שעליה אנחנו התמקדנו במחקר, סובלים 15% מהילדים.
אביטל לאופר: מקובל במחקרי טראומה להניח שהסימפטומים יהיו גבוהים יותר ככל שהחשיפה גבוהה יותר.
אביטל לאופר: כשיצאנו למחקר הנחנו שהילדים הגרים באזורי יהודה ושומרון עם רמת חשיפה גבוהה יהיו בעלי רמת הסימפטומים הגבוהה ביותר, כי כך מקובל בספרות הטראומה, ולעומת זה הילדים הגרים במרכז עם רמת חשיפה נמוכה יהיו בעלי רמת הסימפטומים הנמוכה ביותר.
אביטל לאופר: כאשר בדקנו לפי בתי-ספר אנחנו גילינו תמונה מעניינת מאוד.
אביטל לאופר: קודם כול, השיעור בגוש קטיף הוא גבוה מאוד, וזה לא הפתיע כי זה בהחלט בהתאם לציפיות שלנו.
אביטל לאופר: ד"ר תמר לביא ואני עובדות ביחד באותו משרד.
אביטל לאופר: היא עשתה את המחקר שלה שנה לפני המחקר שלי כאשר הקבוצה של גוש קטיף היתה בדיוק אותה קבוצה.
אביטל לאופר: יכולנו לקחת בדיוק אותם גילאים, עם אותו כלי מחקר ולהשוות בצורה טהורה וכך לקבל מעין מחקר ארוך טווח.
אביטל לאופר: אנחנו ראינו שבקבוצה הזאת, למרות שגם במחקר של ד"ר תמר לביא וגם במחקר שלי דיווחה על 10 אירועים בממוצע, זאת אומרת לא היה שינוי בכמות האירועים, היתה הכפלה של שיעור הילדים בגוש קטיף שסובלים מרמה בינונית ומעלה של סימפטומים פוסט-טראומטיים.
אביטל לאופר: זה ממצא שיכול להעיד על ההשפעה של חשיפה חוזרת ונשנית.
אביטל לאופר: שני דברים הפתיעו אותנו בממצאים.
אביטל לאופר: קודם כול, העובדה שהילדים הדתיים ברחובות ובאריאל, שהם אזורים בעלי רמת חשיפה נמוכה, מפגינים רמת סימפטומים גבוהה יותר מילדים דתיים שחיים בקריית-ארבע ובקרני-שומרון.
אביטל לאופר: דבר שני, הפער שבין הילדים הדתיים ובין הילדים החילוניים שחיים באותו אזור.
אביטל לאופר: אפשר לראות שהילדים החילוניים שחיים ברחובות ובאריאל נמצאים בתחתית הסקאלה.
אביטל לאופר: ניסינו להבין מאיפה זה נובע.
אביטל לאופר: ברור שזה לא נובע משוני ברמת החשיפה כי הילדים ברחובות, גם הדתיים וגם החילוניים, דיווחו על אותה רמת חשיפה.
אביטל לאופר: בנתניה עוד אפשר להבין ששיעור גבוה מאוד מהילדים הדתיים מכירים אדם שנהרג וזה יכול להיות הסבר אפשרי אבל ברחובות ובאריאל השיעורים אצל הדתיים היו אפילו קצת יותר נמוכים.
אביטל לאופר: אנחנו חיפשנו ממד סובייקטיבי שיסביר את האירוע.
אביטל לאופר: כמו שד"ר רות פת-הורנצ'יק ציינה, אנחנו רואים שגם בפיגוע במגדלי התאומים כל מיני אנשים שלא חיו בניו-יורק או בסביבתה, שלא מכירים מישהו שחי בניו-יורק עדיין הפגינו רמות מצוקה גבוהות.
אביטל לאופר: לכן כשהילדים מילאו את שאלון החשיפה, כל פעם שהם כתבו שהם נחשפו לאירוע הם היו צריכים לציין באיזה מידה הם פחדו, מ-1 (לא פחדתי בכלל) ועד 4 (פחדתי מאוד).
אביטל לאופר: זה היה מבחינתנו ממד סובייקטיבי לחשיפה.
אביטל לאופר: בדקנו את רמת החשיפה וראינו שאין קשר בין רמת החשיפה של הילד ובין רמת הפחד שלו.
אביטל לאופר: זאת אומרת, העובדה שילד היה חשוף לאירועי טרור רבים לא גרמה לילד לפחד יותר ומצד שני לא גרמה לו לאיזה שאננות או הסתגלות.
אביטל לאופר: אבל גם ילדים שלא היו חשופים לאירועי טרור זה עדיין לא אמר שהם לא דיווחו על פחד.
אביטל לאופר: אלה שני ממדים נפרדים לחלוטין שאין ביניהם שום קורלציה, שום מתאם.
אביטל לאופר: הקורלציה היתה קרובה לאפס.
רות פת-הורנצ'יק: אנחנו מצאנו קורלציה, וגם בספרות יש קורלציה.
יעקב פוליקביץ': מה היו הממצאים לגבי מרחק הזמן שעבר מאז פיגוע?
אביטל לאופר: בשאלון החשיפה אנחנו ביקשנו מהם קודם כול לרשום איזה אירוע שהשפיע עליהם.
אביטל לאופר: אנחנו לא ביקשנו מהם ללכת על אירוע ספציפי.
יעקב פוליקביץ': לא משנה, אבל עדיין מבחינת החוויה של הקרבה לאירוע זה משמעותי.
אביטל לאופר: אני אתייחס לזה מייד.
אביטל לאופר: לא מצאנו קשר לכמות האירועים.
אביטל לאופר: זה גם תלוי מאוד באופן שאנחנו בודקים פחד ובאופן שאנחנו בודקים חשיפה.
אביטל לאופר: יכול להיות שזה חלק מההסבר.
אביטל לאופר: אבל סוג האירועים כן היה קשור.
אביטל לאופר: סימנתי את האירוע "ירו עלי", שזה מן הסתם האירוע שנראה לנו הכי מפחיד.
אביטל לאופר: 45% מהילדים שדיווחו שירו עליהם דיווחו שהם פחדו או פחדו מאוד אבל אחוז גבוה יותר מהילדים שחששו לקרוב משפחה דיווחו על דאגה.
אביטל לאופר: הקטגוריה "אחֵר" שבה 70% מהילדים דיווחו שהם פחדו או פחדו מאוד היא קטגוריה מעניינת מכיוון שהיא היתה קטגוריה פתוחה.
אביטל לאופר: אנחנו אפשרנו לילד לרשום איזה אירוע טרור אחר שבו הוא היה מעורב שלא היה כלול ברשימה.
אביטל לאופר: בדקנו מה הם כתבו ואני אספתי כמה תשובות שהן חלק ממגוון רחב.
אביטל לאופר: אני לא אקרא אותן אבל אתן לכם זמן לעיין בהן.
קריאה: למשל אחת התגובות היא: "חשבתי שסבא שלי היה בפיגוע בשוק".
קריאה: זה נורא חשוב.
אביטל לאופר: או "ברחתי ממישהו שחשדתי שהוא מחבל", "פספסתי פיגוע בחצי שעה", "ראיתי תמונות מזעזעות בטלוויזיה", "אחותי גרה ליד מקום שיש בו פיגועים", "אני וחברה שלי חיפשנו את ההורים בזמן שהיה פיגוע ולא הצלחנו לתפוס אותם בפלאפון", "פעם התפוצץ גלגל באוטובוס וכולנו חשבנו שזה פיגוע".
אביטל לאופר: הממצאים הללו מראים לנו את התחושה של חוסר ביטחון שאיננה קשורה למה שאנחנו היינו מגדירים כאירוע טרור.
ברנד: האחרון הכי חמור: "אני כל הזמן מפחדת שמישהו ימות".
אביטל לאופר: זה דומה מאוד למה שמצאנו קודם, ש-70% מהילדים מוותרים על פעילות כי הם מפחדים מפיגועי טרור.
אביטל לאופר: מבין כל המשתנים שבדקנו במחקר, ואני לא עוברת על כולם, המשתנה החזק ביותר שהיה קשור לסימפטומים פוסט-טראומטיים הוא תחושת הפחד של הילד.
אביטל לאופר: למעשה ילדים שדיווחו שהם פחדו או פחדו מאוד היו בסיכון גבוה פי שניים להיות ברמה קלינית של פוסט-טראומה.
אביטל לאופר: זאת אומרת, תחושת הפחד היא הדבר המשמעותי ביותר.
אביטל לאופר: תחושת הפחד יכולה לנבוע מהרבה דברים שנראים לנו כאילו טריוויאליים.
אביטל לאופר: יש מחקר על ילדים פלשתינאים של Thabet and Antab שגם בדק את השפעה של פחד ואינתיפדה, כמובן מהצד הפלסטיני.
אביטל לאופר: הוא מצא שילדים שהיו חשופים לאינתיפדה באופן ישיר, שראו את אירועי האינתיפדה, פחדו פחות מילדים פלסטינים שראו את אירועי האינתיפדה בטלוויזיה או דרך תגובות ההורים והם היו דווקא יותר במצוקה.
אביטל לאופר: זאת אומרת, כאשר נראה לנו כאילו ילד לא חשוף אין זה בהכרח מעיד על חוסר חשיפה.
אביטל לאופר: אני אסכם את כל הממצאים שמצאנו שלא עברתי עליהם פה.
אביטל לאופר: במחקר שלנו מצאנו שרמת הסימפטומים הפוסט-טראומטיים נוטה להיות גבוהה יותר אצל ילדים צעירים, כמו שד"ר רות פת-הורנצ'יק אמרה; היא גבוהה יותר אצל ילדים שנחשפו למספר רב של אירועי טרור, בעיקר אם הם מסורתיים או חילוניים.