GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכאל מלכיאור: האם עשיתם בדיקה אם האנשים שלכם יודעים?
יאיר עמית: כל הזמן עושים את הבדיקה הזאת, כי כל הזמן אנשים פונים לקבל החזרים מחדר מיון.
יאיר עמית: על סמך התשובות שאנחנו מקבלים מאנשים אנחנו מפיקים לקחים.
רפאל קים: לכל הקופות יש אינטרס מובהק לפרסם את זה.
רפאל קים: אפילו על האוטובוסים קופת חולים לאומית פירסמה שט.ר.מ זה חינם.
רפאל קים: אנחנו מעודדים אנשים ללכת למר"מים, ללכת לט.ר.מ.
רפאל קים: לפני שנתיים או שלוש משרד הבריאות יצא עם חוברת לכל מבוטח במדינת ישראל.
רפאל קים: היה כתוב שם את 11 הקריטריונים.
מיכאל מלכיאור: זה לא נמצא בתודעה של הישראלי.
רפאל קים: השאלה היא איך להעביר את המידע יותר טוב.
מיכאל מלכיאור: יש אנשים שמומחים בזה.
נתן אפלבאום: ט.ר.מ עובד באזור ירושלים, מעלה אדומים, בית שמש ומודיעין.
נתן אפלבאום: באזורים האלה היו כ- 125 אלף ביקורים.
נתן אפלבאום: אני לא חושב שהציבור לא יודע שהוא יכול לבוא.
נתן אפלבאום: יש ערים אחרות כמו באר-שבע או אשדוד שאין שם תשובה ולכן האנשים חייבים להגיע לחדר מיון.
נתן אפלבאום: בט.ר.מ יש את כל השירותים שיש בחדר מיון, אם זה מעבדה מלאה, רנטגן, אולטרה-סאונד, אורטופד, גינקולוג.
נתן אפלבאום: אנשים יודעים שאפשר לעשות את כל הטיפול אצלנו.
נחום קובלסקי: אולי אפשר להציע שיהיה מספר טלפון אחד בכל אזור ואזור כך שכל הקופות יוכלו להעביר אליו מידע לגבי האפשרויות לפנות.
מיכאל מלכיאור: נשמע רעיון טוב.
מיכאל מלכיאור: זה מקובל?
מוריה אשכנזי: כן, אבל שיהיו בכל המקומות.
יאיר עמית: לכל אחת מהקופות.
יאיר עמית: .
יגאל יאסינוב: אני חושב שהפתרון הוא שכל אחד יוכל להתקשר לטלפון אחד.
נחום קובלסקי: אפשר לעשות 1101 מכבי, 1102 לאומית, 1103 וכו'.
נחום קובלסקי: הרעיון של ט.ר.מ היה לבנות משהו שהוא בין הקופות לחדרי מיון.
נחום קובלסקי: הגענו למצב שבירושלים אנחנו צריכים להיות פתוחים 24 שעות ביממה עם כל השירותים.
נחום קובלסקי: יש לנו את המוקדים שלנו במודיעין, מעלה אדומים, בית שמש.
נחום קובלסקי: אם מישהו בבית שמש צריך בדיקת אולטרה-סאונד מעבר ליכולת שלנו לתת לו, אנחנו מפנים אותו לירושלים.
נחום קובלסקי: הרעיון הוא של שלבים.
נחום קובלסקי: יש לנו שכבות של טיפול.
נחום קובלסקי: צריך להתאים את השירות לכל מקום ומקום.
נחום קובלסקי: אחד הרעיונות של ד"ר אפלבאום היה של מוקד אחד שנותן מענה לכל הקופות.
נחום קובלסקי: אם יש לך בדיוק אותו דבר לכל קופה וקופה בנפרד, זה לאו דווקא הכי מתאים.
יגאל יאסינוב: מה קורה אם יש מוקד בישוב כלשהו ששייך לקופה אחת?
יגאל יאסינוב: האם האדם שמבוטח בקופה אחרת וגר שם יכול לקבל טיפול?
יגאל יאסינוב: מה לגבי התשלום במקרה הזה?
מיקי דור: אנחנו עומדים על זה שבמקומות שיש בהם שירות של קופה אחת יתנו שירותים לכל הקופות.
מיקי דור: יש הסדרים בין הקופות על החזרים כספיים.
מיקי דור: במקרה של מריבה מיוחדת זה מגיע אלי ואני מטפל.
מיקי דור: לאחרונה טיפלתי במקרה מקריית-ארבע.
יגאל יאסינוב: את הדבר הזה צריכים לפרסם באותם יישובים ספציפיים, לא בכל היישובים.
יגאל יאסינוב: זה חלק מהעניין ההסברתי.
יגאל יאסינוב: אתם מפרסמים בחוברת עבת כרס שקשה להבין.
יגאל יאסינוב: אפשר לשלוח את אותו עלון הסברה מיוחד לאלה שיש להם ילדים.
זאב חורב: הבעיה היא לא רק מידע.
זאב חורב: יש אנשים שאפילו אם הם יודעים על המוקדים הם מעדיפים ללכת למקום שיש לו את ההילה של הידע והפיקוד.
מוריה אשכנזי: אני רוצה להתייחס לתאונות במערכת החינוך.
מוריה אשכנזי: אחיות בקושי מצויות בבתי הספר.
מוריה אשכנזי: שומר יש בשער ותודה לאל פיגועים לא היו בבתי ספר, אבל תאונות שחוזרות על עצמן יום יום ושעה שעה אין להן שום מענה.
מיכאל מלכיאור: האם כשקורה לילד משהו בבית ספר הנהלת בית הספר פונה למרפאת הילדים המקומית, או שהיא מביאה את הילד למיון?
מוריה אשכנזי: הם יזעיקו את ההורים.
זאב חורב: בתי הספר פתוחים בשעות שהמרפאות פתוחות.
מיכאל מלכיאור: זה ברור שכשאין אחות אין גם אפשרות לטפל.
מיכאל מלכיאור: איך יכול להיות שט.ר.מ רק עובד בירושלים?
נחום קובלסקי: אנחנו חברה פרטית.
נחום קובלסקי: יש לנו הסכמים עם כל הקופות .
נחום קובלסקי: אנחנו מאוד רוצים להתפתח, זה רק עניין של זמן, צוות ויכולת.
נתן אפלבאום: הבעיה הגדולה היא הרופאים.
נתן אפלבאום: הרופאים שמתאימים לעבודה הזאת אלה רופאים לרפואה דחופה.
נתן אפלבאום: אין הרבה רופאים כאלה בארץ, זאת גם מומחיות שלא קיימת בארץ.
נתן אפלבאום: הבעיה הגדולה שלנו היא רופאים.
נתן אפלבאום: אם יהיו לנו 15 מומחים ברפואה דחופה שמוכנים לעבוד מחר בבוקר, אפשר יהיה לפתוח בכל עיר בארץ.
מיכאל מלכיאור: אני מניח שזה גם עניין של מדיניות.
נתן אפלבאום: רוב הרופאים בחדרי מיון לא מתאימים לעבוד אצלינו.
נתן אפלבאום: התקשר אלינו בשבוע האחרון רופא.
נתן אפלבאום: כששאלנו אותו במה הוא מתמחה, הוא אמר שהוא רופא פנימי.
נתן אפלבאום: כששאלנו מה הוא יכול לעשות, הוא אמר שהוא יכול לטפל בכאבים בחזה, בדלקת ריאות, אבל בילד לא, לתפור גם לא ובחשש לשבר גם לא.
זאב חורב: לפני שנים עבדתי בחברה שעוסקת בביקורי בית.
זאב חורב: לחברה הזאת יש הסכם עם הקופות לגבי ביקורים בבית הלקוח.
זאב חורב: בהתחלה השאיפה היתה להעסקה של רופאים מומחים בתחומים מסיימים.
זאב חורב: בגלל הקושי של החברה להשיג רופאים היא נאלצה להעסיק רופאים פחות מיומנים.
זאב חורב: השירות הזה לא תמיד משביע רצון.
זאב חורב: כשלאנשים יש את האופציה להשתמש בשירות של ביקור רופא או לפנות למיון, הם יעדיפו לפנות למיון.
מוריה אשכנזי: הרופא הזה שמבקר בבית לא יגיע לכל בית בישראל.
זאב חורב: הוא יגיע לכל בית.
זאב חורב: החברה פרוסה בכל רחבי הארץ.
מוריה אשכנזי: לא נכון.
מוריה אשכנזי: תצא לפריפריה ותראה לאן מגיע אותו רופא.
מיכאל מלכיאור: ראינו בדיון שאין סיבה אובייקטיבית לכמויות הפניות שיש לחדר מיון.
מיכאל מלכיאור: הייתי מציע למשרד הבריאות לעשות בדיקה כדי לדעת אם אנשים יודעים או לא יודעים.
מיכאל מלכיאור: בהנחה שאנשים לא יודעים, אז צריך לשבת מחדש כדי לראות איך להגיע עם המידע הנכון לאנשים.
מיכאל מלכיאור: שמענו פה הצעה שיהיה מוקד אחד.
מיכאל מלכיאור: להכניס לתודעה זה דבר שלוקח זמן.
מיכאל מלכיאור: עובדה שבירושלים הרבה אנשים שינו את דפוס ההתנהגות והם יודעים שהם הולכים לט.ר.מ.
מיכאל מלכיאור: להכניס מספר טלפון כמוקד זה קמפיין די פשוט.
מיכאל מלכיאור: אם יהיה גם מידע מספיק טוב דרך אחיות טיפת חלב.
מוריה אשכנזי: אנחנו מעבירים קורסים של החייאה.
מיכאל מלכיאור: אני נוטה מאוד להמליץ על הסברה הרבה יותר אינטנסיבית.
מיכאל מלכיאור: אני מבקש שתדווחו בחזרה לוועדה מה עשיתם בנידון.
מיכאל מלכיאור: כמעט בכל ישיבה שאנחנו עוסקים בנושא של רפואה, אנחנו מגיעים למסקנה שהשירות לציבור בקהילה הוא שירות חשוב.
מיכאל מלכיאור: לגבי צמצום שעות הפעילות של המרפאות ואי העסקת אחות בבית ספר הייתי מוציא מכתב.
זאב חורב: זה מה שסלסלת הבריאות מאפשרת.
מיכאל מלכיאור: אנחנו לא אומרים את זה כלפי הקופות, אלא כלפי משרד הבריאות ומשרד האוצר.
יגאל יאסינוב: אני חושב שלא יהיה רע להמליץ על הקמת מוקד טלפוני אחיד.
מיכאל מלכיאור: המלצנו את זה.
רפי קיים: בעוד 10, 15 שנה יהיה חוסר ברופאים בארץ, צריך גם לטפל בעניין הזה.
מיקי דור: יש צפי של יציאה לפנסיה של כמות גדולה של רופאים.
מיכאל מלכיאור: רק 7% ממי שמתבקש להתקבל מתקבל.
מיכאל מלכיאור: אם הייתם מגדילים את זה מ7%.
מיקי דור: הכשרה של רופא עולה לנו 200 אלף דולר ל-7 שנים.
מיכאל מלכיאור: אם יהיו חסרים רופאים, זה יעלה יותר.
מיקי דור: יש פוטנציאל בבתי ספר לאפשר הרבה יותר.
מיקי דור: כל העניין הוא כספי.
מיכאל מלכיאור: תודה רבה ,הישיבה נעולה.
מיכאל מלכיאור: שלום לכולם, אנחנו מקיימים את הישיבה הזאת על רקע פנייה של חבר הכנסת אבו וילן.
מיכאל מלכיאור: אני שמח שהגיעו אורחים שונים.
מיכאל מלכיאור: אני מבין שהנושא טעון.
מיכאל מלכיאור: אני מקווה שכפי שדנו בוועדה לגופו של עניין, כך נדון בלי החלוקות הפוליטיות המקובלות בבית הזה, ובנושא שנטפל היום נוכל להועיל ולשפר את המצב כפי שהוא.
מיכאל מלכיאור: אני מציע שחבר הכנסת אבו וילן, שהיוזמה היתה שלו, יפתח את הדיון.
מיכאל מלכיאור: גם חבר הכנסת אורי אריאל שלא יכול להישאר לאורך הדיון בגלל דיון מיוחד בוועדת חוץ וביטחון.
מיכאל מלכיאור: אמנם אנחנו ועדה יותר חשובה מחוץ וביטחון, אבל היום זה חוץ וביטחון.
מיכאל מלכיאור: מייד אחרי חבר הכנסת אבו וילן, חבר הכנסת אורי אריאל יאמר את דברו, ויישאר כמה שיוכל.
אבשלום וילן: תודה אדוני היושב ראש.
אבשלום וילן: אני אקצר ואני רוצה שחגית בק ממחסום WATCH תציג את השתלשלות האירועים, כדי להסביר את הבעיות ברמת השטח במה מדובר.
אבשלום וילן: אני מקבל את ההגדרה שלך מראש, שהישיבה הזאת בוועדה איננה פוליטית, היא עוסקת בעיקר בנושא זכויות הילד במובן הרחב, מייד אפרט.
אבשלום וילן: במאמר מוקדם אני יכול להגיד שאני כבן אדם, ללא קשר להשקפותיי הפוליטיות, מעולם לא הבנתי איך יכול להיות שאיש שמאל צריך להיות רגיש לדברים מסוימים, ואיש ימין גם בהשקפתו הפוליטית לא יהיה רגיש לאותם דברים.
אבשלום וילן: לדוגמה, כשמתעללים על לא עוול במוסקי זיתים, אני מצפה לגינוי גורף מכל חלקי הבית ולטיפול בנושא.
אבשלום וילן: שלא יעלה על הדעת שחקלאים תמימים שבאים לעבוד למחייתם, מוסקים זיתים, מתעללים בהם.
אבשלום וילן: דוגמה שנייה, והיא הרלבנטית לדיון, זה מה שקורה עם הילדים שבאים מכפר אום טובה לחירבאת טוואני.
אבשלום וילן: קיבלתי טלפון מאנשי תאיו"ש, שבזמן אמת לקחו את הילדים תוך כדי הליכתם, סיפרו את הסיפור די במהירות.
אבשלום וילן: התקשרתי מייד לאלוף הפיקוד, לזכותו ייאמר שאלוף הפיקוד התערב והצבא ניסה למצוא פתרון.
אבשלום וילן: כדי להבהיר במה דברים אמורים, יש שם דרך קצרה שהיא שני קילומטר, יש דרך עוקפת שהיא שבעה קילומטר, יש דרך ביניים שהצבא הקצה אותה והיא חמישה קילומטר.
אבשלום וילן: מדובר על ילדים בגילאי 7-11 שצריכים ללכת לבית ספרם.
אבשלום וילן: הבעיה היא שהדרך הקצרה עוברת מייד בשולי חוות מעון.
אבשלום וילן: אני לא רוצה להיכנס פה מה הסטטוס החוקי של חוות מעון, יש שם יישוב מאושר שנקרא מעון, אבל זה לא רלבנטי לצורך הדיון.
אבשלום וילן: לצורך הדיון, העובדה היא שהיו התעללויות פיזיות.
אבשלום וילן: התפרסמו ידיעות בעיתונות שהמלווים שהלכו עם הילדים הוכו בצורה שהם נאלצו להיות מאושפזים בבית חולים.
אבשלום וילן: לאחר שכבר הגענו להסדר עם הצבא שהילדים יוכלו ללכת בדרך ביניים, מייד חגית תפרט, הסתבר ששוב פעם בשבת אחת שהלכו ללימודים, היתה התקפה.
אבשלום וילן: הגיעו רעולים בסגנון המערב הפרוע, אנשים שמחופשים לרעולי פנים שלא יזהו אותם, באים ומכים עם שרשרות וברזלים את המלווים.
אבשלום וילן: ילדים בני 7-11 צריכים לראות איך המלווים מוכים, ואחר כך הם יגדלו ללא עכבות נפשיות, שמחים וטובי לב, ובא לציון גואל, וזוהי הציונות בהתגלמותה.
אבשלום וילן: התקשרתי לשר גדעון עזרא, השר לביטחון פנים, וביקשתי ממנו להיכנס מייד לעובי הקורה.
אבשלום וילן: אמרתי שהיו תלונות במשטרה.
אבשלום וילן: איך יכול להיות שאנחנו, אני אומר את זה לזכות, השב"כ וגורמי הביטחון, כשצריכים לעלות על מי שמוציא פיגועים, יש לנו מודיעין אדיר, אנחנו פועלים יפה מאוד, אני בא מהתחומים האלה.
אבשלום וילן: אבל כאשר אנשים מיישוב מאוד מסוים, אין פה הרבה אפשרויות, פעם אחרי פעם, מתנהגים כמו המערב הפרוע.
אבשלום וילן: כיצד ייתכן שמשטרת ישראל לא שמה את ידה, עוצרת אנשים לחקירה, מתחילה לפעול כמו שצריך, עושה לזה סוף.
אבשלום וילן: על מי מדובר?
אבשלום וילן: מדובר על ילדים.
אבשלום וילן: השר נתן לי את העוזר שלו, הוא הפנה אותי לאחראי, הבטיחו שהחקירה בעיצומה, תוך מספר ימים יהיו תוצאות ויעדכנו אותנו.
אבשלום וילן: עדיין לא קיבלתי עדכון, אבל באמת לא חשוב העדכון שלי.
אבשלום וילן: חשוב מדוע לא מצליחים לשים יד על אנשים שלוקחים את החוק לידיהם, מתעללים בילדים מסכנים שצריכים ללכת ללמוד, זאת נקודה ראשונה.
אבשלום וילן: נקודה שנייה, איך מוצאים פתרון לאותם שבעה, תשעה, אחד עשר ילדים, כל פעם זה יורד, בגלל המכות והארועים.
אבשלום וילן: הילדים פוחדים ללכת לבית הספר.
אבשלום וילן: לא מוצאים לזה פתרון שיילכו את שני הקילומטר, גם זה לילד לא מעט.
אבשלום וילן: צריך חמישה, צריך שבעה.
אבשלום וילן: אדוני היושב ראש, אם הייתי איש התנחלות, הדבר האחרון שהייתי רוצה זה לבנות לעצמי את הדור הבא של האויבים.
אבשלום וילן: ופה אני אומר אמירה פוליטית, בנושא של זכויות אדם, בעזרה לזכויות ילד, מי שפוגע בצורה כל כך גסה בגילים האלה, בסופו של דבר מגדל לו את הדור הבא, לא אגיד מתאבדים, אבל אנשים רוויי שינאה שמעולם לא נוכל לחיות איתם בשכנות נורמלית.
אבשלום וילן: לכן, על פי כל קריטריון, ימני, שמאלי, צפוני, דרומי, זכויות אדם, זכויות אזרח, מתנחלים, אנטי מתנחלים, כל מה שאתה לא רוצה.
אבשלום וילן: אינני מבין את הסיבה, מדוע לא מוצאים פתרון אלמנטרי שהילדים האלה יילכו לבית הספר בדרך של שני קילומטר, והבעיה הכאובה הזאת תיפתר.
חגית בק: שלום, אני ממחסום WATCH בדרום.
חגית בק: אני גרה בעומר.
חגית בק: יש לי שני ילדים, הילד שלי בקורס טיס.
חגית בק: מתרגשת להיות כאן.
חגית בק: אני רוצה להראות לכם את התמונה.
חגית בק: היא מתארת יותר מכל את מה קורה לילדים בכיבוש.
חגית בק: אני מדברת על הילדים כאמא, אולי עוד מעט כסבתא אם ירצה השם.
חגית בק: עכשיו אני רוצה להגיד שמה שקורה בחירבאת טוואני זה מקרה פרטי שמייצג את כל מה שקורה לילדים בתוך הכיבוש.
חגית בק: נמצא איתנו לשמחתי הרבה והגדולה, אם היושב ראש לא מתנגד, סאבר, שהוא מוכתר הכפר של חירבאת טוואני, יספר את סיפור הילדים כי הוא בקשר יומיומי איתי, אבל הוא במקור ראשון, וזה קורה לו.
אורי אריאל: סליחה, מה התמונה הזאת?
חגית בק: התמונה הזאת של הילדים במחסום קלנדיה.
חגית בק: כך נראה כל מחסום כל יום.
אורי אריאל: איך הגענו לקלנדיה?
חנה ברג: זו רק דוגמה מה קורה לילדים.
אורי אריאל: סליחה, אתם הגדרתם את נושא הדיון, איך הנושא נקרא?
מיכאל מלכיאור: הנושא הספציפי, זה אכן הצעה לדיון של חבר הכנסת אבו וילן לגבי ההתנכלות באזור דרום הר חברון.
מיכאל מלכיאור: אם יישאר זמן בסוף הישיבה, נוכל לגלוש גם לנושא כללי של מה שקורה במחסומים.
מיכאל מלכיאור: העילה הספציפית לישיבה היא אכן המצב דרום הר חברון.
סאבר אל הריני: שלום לכם, ראש מועצה מקומית בא-טוואני בדרום לחברון.
סאבר אל הריני: בכפר יש לנו בית ספר עד כיתה ו'.
סאבר אל הריני: יש לנו ילדים מטובה, מפאקרה, מא-טוואני, מרייר עביד.
סאבר אל הריני: האנשים האלה גרים בתוך ח'ירבות, מערות.
סאבר אל הריני: הדרך הקרובה לבית הספר של הילדים מטובה, היא שני קילומטרים.
סאבר אל הריני: הולכים ברגל על חמורים לבית הספר.
סאבר אל הריני: בזמן שהיו המתנחלים של חוות מעון, ישבו שלוש שנים וסגרו את הדרך של הילדים האלה.
סאבר אל הריני: הסתובבו מהבית שלהם עד לבית הספר תשע קילומטר.
סאבר אל הריני: הם רוצים שיקומו בבוקר בשעה חמש וחצי, ויגיעו לבית הספר שלהם בשעה שבע וחצי עשרים לשמונה.
סאבר אל הריני: כך החיים שלהם כל הזמן.
סאבר אל הריני: באו אנשים לעזור לילדים מ"שלום עכשיו" ישראלים ובין-לאומיים, כדי לעזור לילדים בדרך, אך המתנחלים לא רוצים שייכנסו בדרך הקצרה הזאת.
סאבר אל הריני: הם רוצים שיילכו בדרך ארוכה.
סאבר אל הריני: המתנחלים מפחדים מילדים בגיל שש.
רן כהן: מה הצבא אמר?
סאבר אל הריני: אתמול הלכתי בעצמי עם הילדים על הבוקר, כל המתנחלים רצו אחריי עד שהגעתי לחורשה של הבית שלי.
סאבר אל הריני: הם הגיעו עם הצבא ועם המשטרה, בגלל שהבאתי את הילדים מהדרך הזאת.
סאבר אל הריני: הדרך שלהם היא רק מסביב החורשה.
סאבר אל הריני: אני חושב שהסיבוב של החורשה הוא לכל האנשים פה.
סאבר אל הריני: בסיבוב של החורשה גרים מתנחלים בתוך החורשה.
סאבר אל הריני: לפני ארבעה ימים הם שלחו את הכלבים להתנפל על הילדים.
סאבר אל הריני: הילדים פחדו.
סאבר אל הריני: שלחו רופאים לבדוק את הילדים אפילו בבית ספר.
סאבר אל הריני: אלה החיים של הילדים האלו.
סאבר אל הריני: מה מפריע לאנשים או למתנחלים שיעברו בדרך הקצרה שני קילומטר?
סאבר אל הריני: מה מפריע?
מיכאל מלכיאור: חבר הכנסת רן כהן, שואל אותך מה הצבא הציע לילדים.
סאבר אל הריני: כלום.
רן כהן: למה הם עברו משני קילומטרים לתשעה?
רן כהן: קראתי בחומר של אבו וילן, הדרך הקצרה היא שני קילומטר.
רן כהן: אמרת שהילדים עברו לדרך יותר ארוכה, פה כתוב שבע, אתה אומר תשע.
רן כהן: מי העביר את הילדים משני קילומטר לתשעה קילומטר.
רן כהן: אותי מעניין לתפוס מה הצבא אמר.
רן כהן: הצבא אמר לעבור משני קילומטר לתשעה קילומטר?
סאבר אל הריני: מי שהחליט שהילדים יילכו בדרך הארוכה אלו המתנחלים.
סאבר אל הריני: הם סגרו את הדרך, והיו מרביצים כל יום לילדים.
סאבר אל הריני: ילדה בת שמונה קיבלה אבן בראש, הלכה לקופת חולים בכפר יאטה.
חגית בק: יש שם שלוש דרכים.
חגית בק: יש דרך אחת שהיא על יד הגדר של התנחלות מעון, היא הדרך הקצרה.
חגית בק: מגיעים לצומת, משם מתחילה הדרך הבינונית שהיא בין חמישה לשבעה קילומטר, נטיעות של חורשת של הקרן הקיימת.
חגית בק: בתוך החורשה הזאת, גרים מתנחלים בלתי חוקיים, מקראוונים, מכל מיני, זאת לא התנחלות מעון, זה כל מיני משוגעים, בגרשיים.
חגית בק: הדרך היותר ארוכה היא מחוץ לתמונה, היא שבעה קילומטר, ואותה הולכים הילדים עם חמורים.
חגית בק: הצבא הציע את דרך האמצע, מול המתנחלים על יד החורשה.
חגית בק: ולמה?
חגית בק: בשיחה עם מח"ט חברון, כאשר פגשתי אותו על אם הדרך בעידנה, הוא אמר לי כך, וגם בשיחה טלפונית עם דני תוויזר הסמח"ט.
חגית בק: הם אמרו לי כך: הליכה יום יום של השבעה או העשרים ילדים האלה על יד הגדר של התנחלות מעון, מסכנת את התנחלות מעון בגלל איסוף נתונים, הם קראו לזה מל"מ.
חגית בק: אני נפגשתי שם בתוך הדרך הזאת עם הרב"ש של התנחלות מעון.
חגית בק: הרב"ש של התנחלות מעון מתוקף תפקידו מחובר לרשת של הצבא ושל המשטרה.
חגית בק: כל פעם כשמגיע מישהו לראות מה קורה עם האנשים, מייד הצבא והמשטרה באים ומכריזים על המקום כשטח צבאי סגור, בשביל שאני לא אראה בעיניים שלי מה קורה.
מיכאל מלכיאור: הבטחתי לחבר הכנסת אורי אריאל לדבר, בגלל דיון שלו בוועדת חוץ וביטחון.
אורי אריאל: שלום לכולם, אני מודה לאבו וילן, שהעלה את הנושא הזה.
אורי אריאל: אתה אומר לא פוליטי, אבל כנראה שיש בעיה לעשות את זה כך שיהיה נקי.
אורי אריאל: אני לא מתחרה לא איתך, ולא עם אף אחד בהומניות.
אורי אריאל: אני לא חושב שאני פחות ממך, אני לא חושב שאני יותר ממך, עם כל הכבוד.
אורי אריאל: אם מישהו לא סומך על הצבא בהנחיות שלו לגבי מסיק הזיתים, אז זו זכותו.
אורי אריאל: אני לא אומר שצריך להגיד אמן על כל מה שהצבא אומר, גם לא כל מה שהמשטרה אומרת.
אורי אריאל: אם המשטרה לא מביאה לחקירה אנשים שחשודים, אז צריך לשאול.
אורי אריאל: הם נמצאים פה, ובטח יש להם תשובות.
אורי אריאל: מכל האמירות הם בולעים שינאה, כן חוקי, לא חוקי, לא אתם קובעים, לא אתה, גם לא אני, גם לא הגברות המכובדות פה, עם כל הכבוד לכולם.
אורי אריאל: יש דיון ידוע, כולם משתתפים בו.
אורי אריאל: בהקשר לעניין עצמו, הרי אין פה מישהו שיודע להצביע מי הם האשמים, ואם מישהו יודע, אדרבה שיגיד.
אורי אריאל: אבל לא כהערכה, ולא כמשאלת לב, ולא דבר מתוך דבר.
אורי אריאל: אם הוא יודע באמת שיביא את ההוכחות למשטרה.
אורי אריאל: בעניין הזה צריך להיות דבר אחד ברור, אין אישור ולא יכול להיות מצב שמכים לא יהודים ולא ערבים, לא ילדים ולא מבוגרים, ולא אף אחד.
אורי אריאל: הדבר הזה מוטל על כוחות הביטחון.
אורי אריאל: פעם אחת על הצבא מתוקף תפקידו שהוא הריבון בשטח, והם נמצאים פה בהרכב מכובד מאוד.
אורי אריאל: פעם שנייה על המשטרה.
אורי אריאל: בגלל קוצר הזמן, אדוני היושב ראש, אני מציע שנישאר בעניין עצמו, ולא נגלוש לכל הכיוונים.
אורי אריאל: אפשר לדבר פה על הכל, גם על המחסומים ועל הכיבוש ועל ההתנחלויות, ועל הערבים.
אורי אריאל: מי שרוצה שיעשה זאת.
אורי אריאל: נושא הדיון הוא מספיק חשוב וענייני.
אורי אריאל: יש מצב שחוזר על עצמו פעם אחר פעם, אני מציע שהוועדה תדרוש מכוחות הביטחון, קרי צבא ומשטרה ומינהל אזרחי, לעשות את מה שמתבקש.
אורי אריאל: אני בכוונה לא אומר, יכול להיות שהצבא צודק.
אורי אריאל: אנשים שעברו בדרך אחת, דרך שנייה, אני לא בוחן את המקרה.
אורי אריאל: אני מציע שהסיכום יהיה שדורשים את זה מהצבא, דורשים דיווח תוך שבוע.
אורי אריאל: אני לא הייתי נותן הרבה זמן, כי זה כבר נמשך הרבה זמן.
אורי אריאל: אני חושב שיש להם תשובות, ואם אין להם, תוך שבוע הם יכולים לספק תשובות אחרות שמשפרות את המצב, שלא יהיה מצב של אלימות בשטח, זה לא דבר נסבל משום צד על שום צד.
אורי אריאל: ועל זה אין הבדלים.
אורי אריאל: אם יישאר הדיון בזה, אני חושב שאפשר יהיה גם בהסכמה.
אורי אריאל: אם זה יילך לכל הכיוונים, זה יגיע לכיוונים שאין בהם לא ידיים ולא רגליים.
רן כהן: ממה שלמדתי בעניין הזה, אני מכיר אותו די הרבה חודשים וגם שנים קודמות, כל האחריות פה על הצבא.
רן כהן: אם הצבא לא רוצה להבטיח את המסלול של הילדים האלה, שיש להם כל הזכות להגיע לבית הספר בדרך הכי קצרה, הוא רוצה דרך ארוכה, בבקשה, שיסיע אותם.
רן כהן: שיעשה את כל הסידורים.
רן כהן: לא יכול להיות מצב שבו הצבא שהוא הריבון בשטח, לא יבטיח את האינטרס האלמנטרי של הילדים האלה להתקיים.
רן כהן: יהיו כל הסיבות אשר יהיו בעולם.
מיכאל מלכיאור: אני שמח על ההסכמה מקיר לקיר, אנחנו דנים בעניין כל כך בסיסי לגבי זכויות הילד.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להדגיש שזה התפקיד של הוועדה.
מיכאל מלכיאור: קודם כל אנחנו מסתכלים על זכויות הילד, זה לא משנה איזה ילד, ולא משנה באיזה מצב.
מיכאל מלכיאור: זה הדבר הבסיסי ביותר.
מיכאל מלכיאור: ילדים שצריכים ללכת לבית הספר, אנחנו אמונים על הדאגה שהילדים האלו יגיעו בביטחה לבית ספר בדרך נורמלית, בדרך הכי סבירה.
מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה להזכיר, מותר לי לומר מילה.
מיכאל מלכיאור: בפרשת השבוע בדיוק אחרי שאברהם אבינו הגיע להתבדלות ובשיא הכושר שלו בנבואה, אחרי ברית המילה שלו, והשכינה היתה אצלו, אז כשהוא ראה ששלושה מלאכים ניגשים אליו, הוא עזב את השכינה, את הנבואה, ועזב את הכל ובא לקראת שלושת המלאכים, רק הוא לא ידע שהם מלאכים, הוא חשב שהם ערבים בדואים, והוא עזב את הכל בשביל להגיע לדברים הכי בסיסיים לגבי זכותם.
מיכאל מלכיאור: כך למדנו ודרשנו השבוע.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שזה שייך, אף על פי שהם לא היו ילדים, הם היו מבוגרים.
מיכאל מלכיאור: חגית, לגבי העניין הזה, את הסברת את הנושא, קיבלנו גם חומר כתוב, זה מכוסה.
מיכאל מלכיאור: נשמע את כוחות המשטרה והביטחון.
חגית בק: אני לא חושבת שהעניין מכוסה עד הסוף.
חגית בק: החבר'ה של הצבא, חלקם הגדול עם כוונות טובות, מגיעים לפעמים כל פעם.
חגית בק: אורי אריאל דיבר שאין עניין של צדדים, ושלא להכניס את הפוליטיקה.
חגית בק: מכיוון שהמתנחלים גרים שם, ומכיוון שהיו הרבה מאוד מצבים שהצבא היה שם, חבר'ה נחמדים מגדוד לביא היו שם, המג"ד היה ונתן הוראות, מול המתנחלים שעומדים שם, מול החברה המשוגעים, שמתי גרשיים, שיוצאים מתוך החורשה ומתקיפים.
חגית בק: המשטרה וגם הצבא לא מפעילים ממש את הכוח.
חגית בק: זה נהפך לסוג של הצהרות, בלי עניין של התחייבות בשטח.
חגית בק: אני לא מבינה דבר נוסף, אני שמחה להיות אני, אבל אני לא צריכה להיות איש הביניים.
חגית בק: אני לא יכולה שיימשך מצב שבשבע ועשרה בבוקר, סאבר מרים אלי טלפון, ואומר, חגית, הילדים כבר פה.
חגית בק: בצומת הזאת של ללכת או בדרך הקצרה או בדרך הבינונית, והצבא איננו.
חגית בק: המתנחלים עוד פעם שיסו את הכלבים.
חגית בק: מהר צלצלתי למבצעים יהודה, ואמרתי, מיכלי, הצבא מאחר.
חגית בק: אז מיכלי ממבצעים של חטיבת יהודה שולחת את הצבא מהר ואז הצבא בא.
חגית בק: הצבא הבטיח שבצהריים הם יהיו בזמן.
חגית בק: אז אם אין אותי מתאמת עוד פעם, לצלצל למבצעים בצהריים בשעה אחת כשהצבא איננו?
חגית בק: נורא קל לצאת עם הצהרות כלליות שזה התפקיד של הצבא.
חגית בק: הצבא יכול היה שלא להתערב שם, וסליחה אם אני פוליטית.
חגית בק: אם היו אוכפים את החוק מספיק חזק, שהחבר'ה היושבים בתוך החורשה לא יגורו שם.
חגית בק: סאבר סיפר לי יותר מפעם אחת, שכאשר היתה התנחלות מעון חוקית, היו להם סכסוכי קרקעות כמובן, אבל היו יחסי שכנים סבירים, בגרשיים.
חגית בק: כרגע זה פשוט בלתי נסבל.
מיכאל מלכיאור: אני באמת חושב שגם לעניין עצמו, אנחנו בהחלט פוליטיים.
מיכאל מלכיאור: מותר להגיד הערות פוליטיות על זה, אבל אנחנו מדברים על עניין אנושי.
מיכאל מלכיאור: כן, שמחתי על מה שאמר אורי אריאל, כי הוא אמר דבר נכון ביותר, שזה בלתי נסבל, גם מההיבט שלו שהוא חבר כנסת שמאוד תומך בהתנחלויות.
מיכאל מלכיאור: מה שקורה שם בלתי נסבל, זה בלתי אפשרי.
מיכאל מלכיאור: אנחנו צריכים לעשות כל דבר, ולדרוש ממי שצריך לדרוש להפסיק את העניין הזה.
מיכאל מלכיאור: זה לא המתנחלים שגרים שם, אלא גרה שם קבוצה של אנשים שהם מתנחלים.
מיכאל מלכיאור: לצורך הדיון חשוב שנוכל להגיע לפתרונות, כי בסך הכל זו המטרה.
עזרא יצחק נאווי: במרץ 2003 התחלנו לטפל בזה בצורה יותר מסודרת.
עזרא יצחק נאווי: סאבר אל הריני פנה לאגודה להגנת הילד של קדמן, ומאז יש תכתובות.
עזרא יצחק נאווי: יש פה מסמך מאלף, שמגיע מלשכת אלוף פיקוד מרכז, הייתי רוצה שתראה את זה.
עזרא יצחק נאווי: הדרך הזאת היתה פתוחה מאז ומתמיד.
עזרא יצחק נאווי: יום אחד היא נסגרה.
חגית בק: יושב איתנו פה תאופיק שהוא פסיכיאטר לילדים, הוא ראיין את הילדים מבית הספר טוואני, ורוצה לספר מה היה איתם.
חגית בק: הוא יספר באנגלית, וחנה תתרגם.
תאופיק סולימאן: שלום לכולם, אנחנו עובדים בשיתוף עם רופאים לזכויות אדם הישראלים כבר שנתיים.
תאופיק סולימאן: יש לנו מרכז נייד לטיפול במקרים פסיכיאטריים בשטחים לעזור לילדים שיש להם טראומה מהמצב.
תאופיק סולימאן: נשארים שלושה-ארבעה חודשים באזור.
תאופיק סולימאן: היינו בבית לחם, בחברון וביריחו, אבו דיס, עכשיו אנחנו ברמאללה.
תאופיק סולימאן: עובדים בעיקר עם ילדים שעברו טראומה, הילדים גדלים והבעיות גדלות עוד ועוד.
תאופיק סולימאן: אנחנו צריכים צוותים גדולים של פסיכולוגים ועובדים סוציאליים בשביל לעבוד עם הילדים.
תאופיק סולימאן: כפסיכיאטר אני יודע שיש ילדים עם טראומה בשני הצדדים, ישראלים ופלסטינים, בגלל מה שקורה בשטח בארבע השנים האחרונות.
תאופיק סולימאן: כמקצוען אני מקווה למנוע את האירועים האלה ולחיות בשלום בין שני הצדדים.
תאופיק סולימאן: עכשיו הם מתרכזים במקומות שאנחנו מדברים עליהם.
תאופיק סולימאן: הוא ראה חמישה ילדים ממקומות אלה, שהיו תחת טראומה די גדולה כתוצאה מהאירועים שקורים להם בדרך לבית הספר.
תאופיק סולימאן: אמרתי להם אני פסיכיאטר אני רוצה לעזור לכם ללא קשיים.
תאופיק סולימאן: הם צחקו ממני, ואמרו, אם אתה רופא מה אתה יכול לעשות בשבילנו?
תאופיק סולימאן: אם אתה יכול לעזור לנו לעבור בדרך, לעבור כל יום לבית הספר ולחזור הביתה.
תאופיק סולימאן: הוא אמר להם שהדבר הכי חשוב שבית הספר ימשיך לפעול וגם ננסה לעזור לכם שהילדים יוכלו לעבור בדרך בביטחון.
תאופיק סולימאן: אחרי שבדקנו אותם במשך שעה, נתנו להם לשחק ולצייר, התברר לנו שהם סובלים מטראומות ומחלומות בלילה, מקשיי לימוד, ביעותי לילה, פחדים, וסימני תוקפנות.
תאופיק סולימאן: הם חזרו להרטיב.
תאופיק סולימאן: אין להם אמון בחברה, וגם אין להם בנו כרופאים שבאנו בעצם לעזור להם.
תאופיק סולימאן: אמרתי להם שיש חיילים שרוצים לעזור להם לעבור בדרך בביטחון, אז הם אמרו לא, גם החיילים לא יוכלו לעזור לנו כי הם לא עוזרים לנו לעבור בדרך בביטחון.
תאופיק סולימאן: זה לא נכון רק לאזור הזה, אלא בכל האזורים שאנחנו עובדים בהם, אנחנו מגלים את אותן הבעיות עם הילדים.
תאופיק סולימאן: הם סובלים, והם מתפתחים עם הבעיות שמלוות אותם לאורך כל הדרך.
תאופיק סולימאן: מה אנחנו מצפים מהילדים האלה היום, מחר, ובעתיד כאשר הם יהיו מתבגרים?
תאופיק סולימאן: הם גדלים עם שינאה ועם מדיניות הרובה, ואין להם שום כלים אחרים להתמודד עם המצב.
תאופיק סולימאן: הכוונה שלנו להמשיך, שהילדים יוכלו להמשיך את חייהם בשמחה.
ג'יהאן סאלם: אני רק רוצה לחדד את הנושא מההתכתבויות שלנו עם הצבא, וגם עם משטרת ישראל, קיבלנו תשובה שהדרך הזאת אינה סגורה להולכי רגל, ואף פעם לא נסגרה להולכי רגל.
ג'יהאן סאלם: זוהי דרך של שני קילומטר.
ג'יהאן סאלם: השאלה היא למה הגענו למצב כזה?
ג'יהאן סאלם: בעצם, המשטרה העבירה את הטיפול לחטיבת חברון.
מיכאל מלכיאור: אותו דבר היה כתוב במסמך.
עלי זמיר: אני ממ"ר חברון.
עלי זמיר: אגע בחלק החקירתי שנמצא בתחום אחריות המשטרה.
עלי זמיר: מה הפעולות שננקטו?
עלי זמיר: כמובן שלא אוכל להציג את כל הפעולות שננקטו, יש עדיין פעולות במישור המודיעיני, שמטבע הדברים אי אפשר לציין אותן.
עלי זמיר: האירוע החמור הראשון שדיווחנו היה ב-29 בספטמבר, כאשר תקפו את המלווים, ואז קיבלנו דיווח ששניים נפגעו ופונו לבית החולים.