GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ליבי רייכמן: דיברתי איתה, והבנתי מהעובדת הסוציאלית שאני הייתי המבקרת השנייה מתוך חודשיים שהיא נמצאת שם.
ליבי רייכמן: אפילו פקיד הסעד שהוא האדם היחיד שיש לה בחיים, לא טרח להגיע בחודשיים האלו.
ליבי רייכמן: אין לה אפוטרופוס בכלל, אז דברים כמו טיפול שיניים, מקבלים מביטוח לאומי, היא הרגישה מופקרת לגמרי.
ליבי רייכמן: אחרי שביקרתי אצלה, מייד אמרתי שאני חייבת למצוא מישהו שיבקר אצלה.
ליבי רייכמן: לגמרי במקרה, אולי בגלל שאני מנכ"לית לעמותה כזאת של מתנדבים, שבוע אחר כך מצאתי מתנדבת שהיתה מוכנה לבוא ולבקר אצלה כל שבוע.
ליבי רייכמן: צלצלתי למסילה לומר להם שמצאתי מתנדבת, אמרו לי שהיא ברחה.
ליבי רייכמן: איך היא ברחה?
ליבי רייכמן: היא יצאה לפיקניק עם המדריכה האישית שלה במושב אורה, ובאיזה שהוא שלב היא קמה באמצע הפיקניק, היא אמרה זה לא משהו אישי, אבל אני חייבת, היא רצה וברחה.
ליבי רייכמן: שאלתי את העובדת הסוציאלית מה אתם עושים, היא אמרה, דיווחנו למשטרה.
ליבי רייכמן: הדיווח היה טלפוני שבו אמרו למשטרה היא ברחה.
ליבי רייכמן: הייתי מבוהלת, היא דיברה קצת על מושב שורש, ואז אמרתי להם איפה לחפש.
ליבי רייכמן: העובדת הסוציאלית אמרה שהם לא יחפשו אותה.
ליבי רייכמן: הלכתי למסילה כדי לנסות לברר יותר מה קורה, מה הנוהל.
ליבי רייכמן: אמרו לי, תשמעי, המשטרה מתייאשת מאיתנו.
ליבי רייכמן: הם מחזירים לנו בנות והבנות בורחות, כבר לא כל כך מתייחסים.
ליבי רייכמן: הבנות נופלות בין הכיסאות, זה מצב מאוד עצוב.
ליבי רייכמן: שאלתי אותם האם מסרתם כתובות?
ליבי רייכמן: תמונה לא מסרו למשטרה, הם לא ידעו שיש תמונה, וגם העובדת סוציאלית לא ידעה שיש תמונה.
ליבי רייכמן: אני לא מבינה איך בתיק של הילדה במעון אין תמונה.
ליבי רייכמן: העובדת הסוציאלית לא ידעה שיש תמונה של הילדה.
ליבי רייכמן: המדריך הלך ליד המיטה שלה ומצא המון תמונות.
ליבי רייכמן: אני לקחתי חלק מהן, ובעידוד של הבחור במסילה, הלכתי למשטרה גם עם תמונה וגם עם כתובת ממכתב שאני חושבת שיכול להיות קצה חוט היחיד שיש.
ליבי רייכמן: אז גם לא כתובת מסרו, גם לא מסרו תמונה.
ליבי רייכמן: כאשר ניסיתי לעקוב ולבדוק, שאלתי האם שלחו ניידת לכתובת הזאת.
ליבי רייכמן: הם ענו, אנחנו יודעים, אנחנו מסרנו את הפרטים לתל-אביב, ואנחנו מניחים שהם יטפלו בזה.
ליבי רייכמן: אני מבינה מכל הצדדים שכל אחד צודק.
ליבי רייכמן: כמו מצד המשטרה, לחפש ילדה שבורחת, אני מבינה שזו עבודה סיזיפית.
ליבי רייכמן: במסילה זו עבודת קשה ומאוד קשה.
ליבי רייכמן: הבחורה בסך הכל בת 13.
יעקב מרגי: מה זה בחורה, ילדה.
ליבי רייכמן: ממש ילדה.
יעקב מרגי: אני לא מבין שמישהו עמוס ושהעבודה סיזיפית.
יעקב מרגי: זו ילדה שאין לה אמא, ולא אף אחד בעולם.
יעקב מרגי: אז בגלל שלא קמו ארבעה אמהות בטלוויזיה ובכו, ולא היו מאות מתנדבים – זו התחושה במדינה.
יעקב מרגי: שמי שיש לו אבא יחיה, ומי שאין לו אבא ימות.
מיכאל מלכיאור: ליבי, תודה.
מיכאל מלכיאור: אני מזכיר שבפעם שעברה היה סיפור על בחור בדרום שהחזיק אותה עם סמים וזנות.
סוזי בן-ברוך: רק לציין הערה קטנה לגבי ההודעה הזאת.
סוזי בן-ברוך: ב-26 בספטמבר נשלחה ניידת משטרה לכתובת בתל-אביב.
סוזי בן-ברוך: הודיעו להם שהאמא נפטרה והילדה מזה זמן רב לא נמצאת שם.
סוזי בן-ברוך: זאת אומרת, ההודעה שלכם כן חשובה.
סוזי בן-ברוך: כל מידע שמגיע חייבים לבדוק אותו גם על פי חוק, אנחנו לא משחקים עם זה.
סוזי בן-ברוך: נשלחה ניידת במיוחד כדי לבדוק את הנושא.
סוזי בן-ברוך: אותה מדריכה שאמרה את מה שאמרה לך, אני מקווה מאוד שהבנת אותו לא נכון, כי אם הבנת אותו נכון, זה חמור מאוד.
סוזי בן-ברוך: בכל אופן, כל מידע שמגיע אלינו, אנחנו בודקים אותו.
ליבי רייכמן: אני אמרתי שהרמז איפה היא נמצאת זה בשורש, כי אני חשבתי שאם לא מחפשים אותה מייד, יש סיכוי שהיא תברח למקום מוכר והוא שורש.
ליבי רייכמן: אם הם לא יבדקו בשורש, אז היא תיעלם.
סוזי בן-ברוך: כל מה שעובר אלינו נבדק.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להבין נקודה נוספת מתוך הסיפור הזה.
מיכאל מלכיאור: אולי אשאל אותך מרים פבר.
מיכאל מלכיאור: את יכולה להתייחס לנתון הזה של ילדה שאין לה הורים, ושיש פקידת סעד שהיא אחראית עליה, והיא לא הגיעה אליה אפילו פעם אחת במשך החודשים הללו.
מרים פבר: אני לא יכולה לענות בשמה, אני צריכה לבדוק, אני לא מכירה את העניין.
יעקב מרגי: בלוד יש כל כך הרבה מקרים עם פקיד סעד אחד.
יעקב מרגי: הפקיד לא קיבל משכורת במשך חצי שנה, יכול להיות סביר שחודשיים הוא לא היה אצל אותו נער או נערה.
מרים פבר: מאוד מצער שלא ביקרו אותה במשך כל התקופה הזאת.
מרים פבר: אבל כאשר צריך לבוא מחולון לבקר את כל החסויים, פקידי הסעד לא עומדים במעמסה לבקר בכל הפנימיות.
מרים פבר: ילדה שאין לה אף אחד בעולם, היה ראוי למנות לה ידיד, אפוטרופוס, מישהו שיבקר אותה.
מרים פבר: את זה צריך לבדוק.
מרים פבר: בשביל זה יש מועצה לילד החוסה.
מרים פבר: ויש עוד כל מיני דרכים שיהיו אפוטרופסים לילדים כאלה.
מרים פבר: אני חושבת שילדים שאין להם אף אחד הם בודדים, זה לא הרבה ילדים שאין להם אף אחד.
מיכאל מלכיאור: מה קורה כאשר אין להם אף אחד, איך התהליך?
מיכאל מלכיאור: מי אחראי למצוא לה אפוטרופוס?
מיכאל מלכיאור: מי לוקח אחריות בכל המערכת?
מרים פבר: זה בין פקיד הסעד למקום החסות.
לימור סולומון: זה באחריות פקיד הסעד.
לימור סולומון: מבחינה חוקית היא הוצאה ממשמורת ההורים שלה, והיא באחריות פקיד סעד, כך כתוב בהחלטה של בית משפט.
לימור סולומון: מרגע שבית משפט שלח אותה לאן שהוא שלח אותה, היא באחריות פקיד סעד.
מיכאל מלכיאור: מי האפוטרופוס שלה?
לימור סולומון: אין לה אפוטרופוס.
יעקב מרגי: פקיד הסעד.
יעקב מרגי: אם הוא באחריות, זה לא מינוח משפטי.
יעקב מרגי: הרי הורה שהתרשל בטיפול ילדיו, לוקחים לו הילדים, שוללים ממנו את תעודת ההורה.
יעקב מרגי: הוא כבר לא הורה, אני מכיר מקרים שלקחו להם את הילדים.
יעקב מרגי: אני אומר שצריך לשלול לפקיד הסעד את התואר ואת העיסוק בדבר כזה, זו רשלנות פושעת.
מרים פבר: יש עומס גדול עליהם.
יעקב מרגי: תצעקו, תתפטרו.
יעקב מרגי: אם תשתקו הבעיה לא תטופל.
מיכאל מלכיאור: חבר הכנסת מרגי ציין שאנחנו יודעים בדיוק, כי עקבנו במשך התקופה הזאת מה קורה עם פקידי הסעד, ובאמת זה דבר בלתי נסבל, יש להם עומס.
מיכאל מלכיאור: השבוע הייתי בארצות הברית, אפילו אצל הנשיא בוש שלא ידוע בעמדות החברתיות המתקדמות - אני לא מתערב בבחירות במדינות אחרות - הוא הולך עכשיו עם סיסמה שמכסה את כל ארצות הברית: "לא משאירים אף ילד מאחורה".
מיכאל מלכיאור: מה שאנחנו שומעים פה, זו פשוט מדיניות שאי אפשר לסבול אותה, שיש קבוצה גדולה של ילדים שהם הכי בסיכון מכל הילדים בסיכון, לא רק נופלים בין הכיסאות, אלא יש פשוט הרגשה של הפקרות מוחלטת.
מיכאל מלכיאור: כשאני שומע מליבי סיפור כזה - במקרה היא הגיעה - בגלל שהבן שלה מדריך, אחרת אני בטוח שזה לא היה מגיע גם לשולחן הזה.
מיכאל מלכיאור: אני מניח שמאז שהיא ברחה, פקיד הסעד הזה לא עשה דבר.
מרים פבר: אני לא יודעת, בלי בדיקה אני לא רוצה לענות.
מרים פבר: אני רוצה להתייחס לנושא הבריחות, ונאמרו כאן דברים שדרכם של ילדים לברוח, והם מנסים לברוח.
גילה פינקלשטיין: גם כשטוב להם?
גילה פינקלשטיין: אם טוב אז לא בורחים.
מרים פבר: אין זה אומר שטוב או רע.
מרים פבר: הבאתי נתונים על בריחות, לא רק מילדים בחוק הנוער.
מרים פבר: בשנה שעברה בשנת 2003 מתוך 5680 של ילדים בפנימיות טיפוליות שיקומיות, אני לא מדברת על כל יתר הפנימיות, היו 691 בריחות, אבל 75% חזרו לבד.
מרים פבר: לכן אני אומרת "זו דרכם של ילדים".
מרים פבר: ..
מרים פבר: קודם הם מנסים מסגרת, הם רוצים חופש, הם בורחים, הם חוזרים.
מיכאל מלכיאור: זה דבר מובן, זה לא מפריע.
מיכאל מלכיאור: מה שמפריע זה מה עושים עם כל המקרים הקשים הללו.
מיכאל מלכיאור: יש אחוז מאוד גבוה שלא אותרו.
מיכאל מלכיאור: ישנם 66 ילדים שלא אותרו בכלל במשך כל התקופה הזאת.
סוזי בן-ברוך: ועוד 15 מהשנה שעברה, לא נשכח אותם.
מיכאל מלכיאור: גם שאלה שאותרו וחוזרים, השאלה מה עושים אחרי שהם חוזרים, איזה טיפול יש?
מיכאל מלכיאור: איזו התייחסות מיוחדת יש כדי לעזור לילדים הללו.
מרים פבר: ילדים שנמצאים בחסות בחוק נוער או לא בחוק נוער, או בפלילי, הילדים שבחסות או בפנימיות הטיפוליות הקשות, אלו ילדים מאוד אומללים.
מרים פבר: לא קל לעזור להם.
מרים פבר: לפעמים באים אליי פקידי סעד ואומרים, מיצינו הכל, ניסינו הכל.
מרים פבר: אנחנו רוצים לפנות לבית משפט ולבקש רשות להסיר אחריות, להסיר צו.
מרים פבר: לפני שנים הוצאתי הנחייה.
מרים פבר: אין לבקש מבית משפט להסיר צו מקטין, מכיוון שאין לנו יותר מה לעשות בלי רשות שלי.
מרים פבר: שעוד פעם נבדוק אולי יש עוד משהו לעשות איתו.
מרים פבר: מינה בת 17 ועשרה חודשים אז אנחנו כבר מרימים ידיים.
מיכאל מלכיאור: את חושבת שיש מקום להצעה של סוזי?
מיכאל מלכיאור: סוזי אמרה דבר שלדעתי נשמע מאוד נכון.
מיכאל מלכיאור: שמענו את הצעקה גם על מאות ילדים, אולי 500 ילדים שהם בתור כדי להיכנס למעונות החסות, ושאין להם שום מקום ללכת.
מיכאל מלכיאור: הרי זה לא רלבנטי לשים ילד או ילדה שנה אחרי הסיפור הזה, או שהילד כל כך הידרדר במשך השנה הזאת, או שאולי השתקם ואז המעון גם לא רלבנטי.
מיכאל מלכיאור: מה אתם עושים עם כמות כזאת של ילדים, לא מדובר בבודדים שמחכים כמה ימים.
מיכאל מלכיאור: מה אתם עושים עם העניין הזה, והאם יש מקום להקמת ועדת חירום עכשיו לבדיקת המצב של הילדים הללו, ולמצוא להם פתרון.
מיכאל מלכיאור: פה לא מדובר על בריחות.
מרים פבר: אני לא יודעת אם ועדה תפתור את זה.
מרים פבר: אבל צריכה לקום צעקה שצריך עוד צופיה ועוד מסילה.
מרים פבר: כולנו יודעים שאין מקומות השמה לבנות הקשות ביותר.
מרים פבר: המסגרות האלה לא צריכות להיות בית סוהר.
מרים פבר: הם צריכות להיות מסגרות טיפוליות מתוך הנחה.
סוזי בן-ברוך: אולי כפר נוער.
סוזי בן-ברוך: בית סוהר לקיצוני ביותר.
מרים פבר: הם צריכים כן מסילה וצופיה שזה חצי נעול, לתקופה מסויימת נעול, לתקופה אחרת פתוח, כי בסך הכל מנסים לשקם את הנערות הללו.
מיכאל מלכיאור: את לא מתנגדת להצעה כזאת.
מרים פבר: אם זה יביא עוד שתי מסגרות חדשות, תבורכו.
יעקב ראובן: רציתי להציע שלא להקים עוד ועדה, אלא לאמץ את הפרק הראשון של ועדת צופיה, היא היתה נהדרת.
יעקב ראובן: עברנו על זה בוועדה הקודמת, הם פירטו בדיוק את כל המסגרות שחסרות היום לאוכלוסייה המיוחדת.
מיכאל מלכיאור: אף אחד לא יאמץ את זה.
יעקב ראובן: השר שלנו אימץ את זה ברמה העקרונית.
יעקב ראובן: השאלה היא אם לא צריך פה מאמץ מרוכז של כמה גופים להעלות את זה על סדר היום, בשילוב עם משרד הבריאות.
יעקב ראובן: כמה משרדי ממשלה שביחד יכולים לעגן משאבים.
יעקב ראובן: יש פה אוכלוסיית גבול מכמה משרדים שצריך למצוא לה פתרון.
מרים פבר: זה תקציבים, אין מה לעשות.
מרים פבר: אם ועדה תביא תקציבים – ועדה, כל דבר שיביא תקציב.
יעקב ראובן: אני רוצה להתייחס לדברים של יואב ושל סוזי, ולהגיד שהדברים הם לא כך כך פשוטים.
יעקב ראובן: אני חושב שאתה אמרת את זה בחלק מהדברים שלך.
יעקב ראובן: אני רוצה לתאר לכם את המצב שאנחנו נמצאים בו היום, ואת ההחלטות שאנחנו צריכים לקבל.
יעקב ראובן: למשל נכון להיום, מתוך 25 בורחים, 5 הם נערים שברחו.
יעקב ראובן: צדקה פה הגברת שאמרה שזה יותר אופייני לבנות.
יעקב ראובן: רוב הבורחות נערות, ברחו במהלך טיפול רפואי, או של שיניים, או טיפול גניקולוגי שאנחנו חייבים לתת אותו מחוץ למעון, אין מרפאות כוללניות בתוך המעונות.
יעקב ראובן: הבנות האלה יוצאות לטיפול השוטף, אגב, לא טיפול חירום, טיפול של שיקום פה או כל מיני דברים כאלה שאנחנו חושבים שזה חיוני לטיפול ולדימוי העצמי וכו', בורחות במהלך טיפול כזה.
יעקב ראובן: מדריך שמלווה, על פי חוק אסור לו לאחוז אותה אפילו ביד ולהגיד לה, את לא זזה מפה עכשיו.
יעקב ראובן: מדריך כזה אסור לו על פי חוק לשים לה אזיקים ולהכניס אותה לאוטו, כל מיני סמכויות שיש לשוטר.
יעקב ראובן: אז הוא נמצא בחוסר אונים, כמו המדריכה שיצאה לפיקניק עם הנערה הזאת, שיש לה אפטר, מה שיש פה זה רק את הרצון הטוב.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שהדבר הזה מובן לכולנו.
מיכאל מלכיאור: בוא נתמקד באיפה שהבעיה כן.
מיכאל מלכיאור: הבעיה של הבחורה הזאת היא לא נקודת הבריחה.
מיכאל מלכיאור: הבעיה של הבחורה הזאת היא שאין אחריות עליה.
מיכאל מלכיאור: בחורה בת 12 בלי הורים, האמא התאבדה.
מיכאל מלכיאור: כשהתחלנו את הסיפור היא היתה בת 12, היום היא בת 13.
יואב בר: ילידת אפריל 1990.
יעקב ראובן: אני רוצה להציע פתרון לילדה כזאת.
יעקב ראובן: יש אחוז לא קטן של בנות כאלה, לא כל הנערות, ולא יעזור כלום סוזי.
יעקב ראובן: 90% מהנערות הן לא עברייניות.
יעקב ראובן: לא תהיה שום סמכות ושום עילה לפתוח בית כלא לנערות האלה.
יעקב ראובן: כדי להכניס אדם לכלא הוא צריך לעבור על החוק.
יעקב ראובן: הבנות האלה לא עוברות על החוק, הן רק מסוכנות.
סוזי בן-ברוך: לא מדובר עליהן.
סוזי בן-ברוך: מדובר על הגבוליות שגם עוברות על החוק וגם אין פתרון.
סוזי בן-ברוך: הכלא הוא לא פתרון שהצעתי.
יעקב ראובן: אני אומר שנערה כזאת למשל על פי תפיסתנו, וזו תפיסה טיפולית גרידא, היא אנטי מימסדית, היא לא מסוגלת.
יעקב ראובן: השהייה בתוך מערכת מימסדית לא עושה לה טוב.
יעקב ראובן: היא דווקא תתחבר למערכות לא פורמליות, כמו מתנדב בקהילה, או שירותים כאלה לא פורמליים וכו'.
יעקב ראובן: לפעמים צריך להציע לבנות האלה, פתרונות לא כופים.
יעקב ראובן: פתרונות כמו שאמרה מרים של משפחה אומנת, משפחה מארחת, איזשהו גוף בקהילה שכן יסכים להיות איתה באיזשהו קשר.
יעקב ראובן: הבעיה שלנו היא כזאת – אנחנו באים לבית משפט ואומרים: ניסינו ארבע, חמש שנים, היא כל הזמן בורחת, היא לא משתפת פעולה, הטיפול הכופה הזה לא טוב לה.
יעקב ראובן: אז פקיד הסעד אומר, כי יש הנחיה של מרים בצדק, לא להוציא צו מקטין שעוד לא מלאו לו 18.
יעקב ראובן: אז בא שופט ואומר, אני לא יכול להרשות למצפוני להסיר צו מנערה שהיא בת 15, ואנחנו כל הזמן בתוך המעגל הזה.
יעקב ראובן: ואז המשטרה מתוסכלת, והילדה מגיעה ובאותו יום בורחת.
יעקב ראובן: כולנו בתוך המעגל הזה.
מיכאל מלכיאור: משהו מפריע לי בסיפור הזה.
מיכאל מלכיאור: יש לי הרגשה שלילדה הזאת כפי שהבנו, שאין גוף או מישהו שיושב וחושב.
מיכאל מלכיאור: כל כך טיפלנו בעניין הזה, ועדיין אני לא רואה שבאמת איכפת למישהו.
מיכאל מלכיאור: האם יש מישהו אחד בעולם, חוץ מהשוטר המסכן ששולחים אותו לאיזה מקום לחפש אותה.
מיכאל מלכיאור: אבל אחרי שהוא כותב שהוא היה באותו כתובת, נגמר הסיפור.
מיכאל מלכיאור: האם יש מישהו שחושב שאולי יש מסגרת אחרת יותר טובה בשבילה.
שלמה שוהם: אני מנהל מעון מסילה.
שלמה שוהם: אני רוצה להגיד קודם כל ליואב ולסוזי שהם צודקים במאה אחוז.
שלמה שוהם: העומס שמטילות הבורחות ממסילה על מיחלק הנוער של מרחב מוריה הוא פשוט בלתי נסבל ולא צודק.
שלמה שוהם: אבל מה לעשות שאנחנו המעון הארצי היחיד, וכל הבנות הכי בורחות מגיעות לאורה, והוא אחראי על אורה, אז זה נופל עליו.
שלמה שוהם: היה יכול להרוויח בפיס, הרוויח את מסילה במקום זה.
יואב בר: שיהיה ברור, אני לא התלוננתי על העבודה שלי.
יואב בר: אני מתלונן על הקלות הבלתי נסבלת של הגופים המטפלים, זה הכל.
שלמה שוהם: ישנן ארבע סיבות לאי חזרות מבריחה, או בריחות - - -
מיכאל מלכיאור: הוא אמר שהוא כתב לכם עשרות פניות, והוא לא הרגיש שהוא קיבל מענה.
שלמה שוהם: לא, אני לא חושב שהוא כותב עלינו שהוא לא קיבל מענה.
שלמה שוהם: כל הזמן אנחנו בתקשורת.
יואב בר: יש לי פה את כל התכתובת.
יעקב ראובן: כל הזמן יש דיאלוג עם המשטרה.
שלמה שוהם: אני לא חושב שהכוונה היא אלינו.
מיכאל מלכיאור: כך הוא אמר.
סוזי בן-ברוך: הדיאלוג שלי ושלך, זה לא שלו ושלו.
יגאל יאסינוב: כל אחד מדבר מה שהוא רוצה, אז שלא יקרה פה אותו דבר.
סוזי בן-ברוך: התשובה בכתב לא ניתנה.
סוזי בן-ברוך: רק לסבר את האוזן, התקשורת היום מתקיימת מכוח המציאות העלובה הזאת.
סוזי בן-ברוך: התקשורת לא רק מתקיימת דרך ראובן ולא רק על מסילה, אלא על כל מה שקורה בארץ.
סוזי בן-ברוך: הנתונים הם נתונים ארציים, והתקשורת היום יומית של מוריה, זאת נקודה הכי כואבת בארץ היא קיימת טלפונית.
סוזי בן-ברוך: אבל כשכותבים מכתב מן הראוי לקבל תשובות בכתב, כדי שאפשר יהיה ליישר את ההדורים אחר כך יותר טוב.
שלמה שוהם: לפי דעתי, הנערה שאנחנו מדברים עליה, המקום שלה הוא אכן במסילה.
שלמה שוהם: מסילה היא המסגרת שאם יש סיכוי לנערה הזאת שבמשך התקופה שעוד אפשר לעבוד איתה, בצד טיפול והשגחה, קרי שלוש וחצי שנים, זאת המסגרת שלנו.
שלמה שוהם: והיא אכן בלי ספק צריכה להתחיל במרחב הנעול, ובמשך הזמן להתקדם ולעבור למרחב הביניים, ואחר כך לעבור למרחב הפתוח.
שלמה שוהם: יש תקווה, זה לא מקרה אבוד.
שלמה שוהם: ביציאה הראשונה אחרי חודשיים, היא היתה במסגרת נעולה לגמרי חודשיים.
שלמה שוהם: יצאה רק פעם אחת, הפעם היחידה שאפשר היה להוציא אותה בליווי שני מדריכים.
שלמה שוהם: היא יצאה לטיפול שיניים חירום, ואז היא לא ברחה כי היו שני מדריכים.
שלמה שוהם: פעם שנייה היא יצאה לאפטר עם המדריכה האישית שלה, בדיוק במקום הזה שמנסה ליצור איתה קשר, לתת לה את התחושה שהיא לא לבד בעולם.
שלמה שוהם: ישנן ארבעה סיבות שאני יכול להצביע עליהן למה אנחנו לא מצליחים לצמצם את תופעת הבריחות, והעומס נופל על המשטרה, וכפי שאמרתי הם מאוד צודקים.
שלמה שוהם: הסיבה הראשונה שיש אצלנו לא מעט נערות שלא צריכות להיות אצלנו, אלא צריכות להיות במערכת הפסיכיאטרית.
שלמה שוהם: ומכיוון שהמערכת הפסיכיאטרית היא זאת שמגדירה את מי היא מקבלת, ולא מקבלת, אנחנו לא יכולים להגדיר את זה.
שלמה שוהם: הבנות שנמצאות שם גם מגדילות את מצבת הבורחות אם אפשר לקרוא לזה, וגם מונעות כניסה של נערות שכן נוטים לטפל בהן, כמו הנערה הספציפית שאנחנו מדברים עליה.
שלמה שוהם: סיבה שנייה צויינה קודם על ידי ראובן, נערות בעליל שכבר אין מה לעשות איתן, ושמסגרת כפייתית רק תרע את מצבן.
שלמה שוהם: אי אפשר להוציא אותן.
שלמה שוהם: מערכת בתי המשפט, פקידי הסעד, החוק לא מאפשר להוציא אותן, ושוב הן נשארות, ממשיכות לברוח, ונערות אחרות לא יכולות להיכנס.
שלמה שוהם: סיבה שלישית, מכיוון שזה לא בית סוהר, זאת מערכת טיפולית.
שלמה שוהם: אלה נערות שחייבים, חייבים, אי אפשר בלי זה להוציא אותן לאיוורור, להוציא אותן לחופשה.
שלמה שוהם: עברו 3- 4 חודשים מאז שהיא הוחזרה מבריחה, היא צריכה לצאת באיזה שהוא אופן, והרבה פעמים היא תמשיך לברוח.
שלמה שוהם: אבל זאת מסגרת שמוכרחים להוציא אותן עם יותר כוח אדם של ליוויים, למסגרות רפואיות וביקורי בית, כך היו מצמצמים קצת את הבריחה.
שלמה שוהם: הסיבה האחרונה – מגיעות אלינו נערות אחרי בריחה מאוד ממושכת, מגן – המרחב הנעול שלנו, התקן הוא 22.
שלמה שוהם: הגענו גם ל-28 בנות במגן.
שלמה שוהם: מביאים עכשיו אורחת שברחה לתקופה מאוד ארוכה, היא לא יכולה להיות ה-29.
שלמה שוהם: אין לנו ברירה, אנחנו צריכים להחזיק אותה במקום שממנו היא שוב יכולה לברוח.
שלמה שוהם: במסגרת כל כך קטנה, כאשר יש שתי נערות מעל התקן, אלה נערות שאין להן ארון, נערות שישנות על מזרון, נערות שהחברות שלהן לחדר כועסות כי עכשיו יש יותר לחץ על המקלחת, יותר לחץ על השירותים.
שלמה שוהם: אם זאת מסגרת טיפולית, אתה יכול להוסיף עוד אחת או שתיים, אבל לא יותר.
לימור סולומון: סוזי העלתה את כל הבעיות בחמש דקות שיש בנושא הזה.
לימור סולומון: הבעיות מוכרות לכולן, וכל אחת מהן דורשת טיפול והתמקדות בה.
לימור סולומון: אם אנחנו רוצים לנסות לקדם משהו, צריך אולי להתמקד בדברים שמאפשרים טיפול.
לימור סולומון: אני הבנתי שהישיבה היום מתמקדת בנושא הזה של איתור נערות שבורחות או לא חוזרות.
מיכאל מלכיאור: לא איתור, אלא אחריות.
לימור סולומון: הדברים קשורים אחד לשני, אבל בוא נתחיל בדבר כביכול הכי קל, שקודם כל בוא נמצא אותה.
לימור סולומון: ראיתי שהוצאת נוהל, שאני חושבת שאם הנוהל הזה היה מכובד על ידי כל המעונות, אז קודם כל היינו מנסים לפתור את הבעיה של למצוא את הנערות האלה.
לימור סולומון: הבעיה של האחריות על נערות אלה, היא בעיה מאוד קשה.
לימור סולומון: לכאורה, על פי החוק, פקידת סעד אחראית לכל קטין שהוצא ממשמורת ההורים שלו.
לימור סולומון: בתור מי שאחראית – רשות הרווחה צריכה לדאוג לכל ההיבטים.
לימור סולומון: יש עומס על פקידי סעד, יש עומס על מעונות, ולכן זאת בעיה גדולה בפני עצמה.
לימור סולומון: הבעיה של חוסר במסגרות לבני נוער שעלתה כאן, היא בעיה מאוד קשה.
לימור סולומון: אותה שאלה שהעלה חבר הכנסת – הם לא צועקים.
לימור סולומון: אנחנו גם שואלים, למה אתם לא צועקים?
לימור סולומון: הבעיה עולה אצל פקידי סעד בחסות הנוער, הבעיה עולה גם בשירות מבחן לגבי נערים עוברי חוק שצריכים להגיע למעונות האלה.
לימור סולומון: יש איזושהי מין שתיקה.
לימור סולומון: אני מייצגת נערים כאלה, אז אני רואה את הדברים מהכיוון שלהם שהם מחכים חודשים למעון, ובינתיים מבצעים עוד עבירות או נעלמים, ומה שזה לא יהיה.
לימור סולומון: צריכה לקום כאן צעקה.
לימור סולומון: השבוע הוצאנו את המכתב לשר הרווחה, שחוזר ואומר שצריך לעשות משהו, זה בלתי אפשרי.
לימור סולומון: במעון גילעם שלחו נערים חזרה, סגרו את המעון, כל מיני דברים שאנשים לא יודעים עליהם.
לימור סולומון: אלו דברים שחייבים לזעזע פה את כולם, ולא יודעים עליהם.
לימור סולומון: אני סבורה שצריכה לקום ועדה.
לימור סולומון: המספרים ידועים, הבעיה ידועה, צריך לעשות משהו.
לימור סולומון: בנושא של האיתור, כדאי לסכם כאן את הנהלים, או לעניין הזה לדאוג שתהיה הידברות ועיסוק כמו הנערים.
סוזי בן-ברוך: אפשר לסכם על צעקת חירום, במקום ועדת חירום.
יעקב מרגי: אין מי שישמע.
גילה פינקלשטיין: שמעת על צעקה ששומעים אותה?
נועה הס: אני לא מקבלת את העניין שאין מה לעשות עם נערה.
נועה הס: נערה באשר היא נערה, גם אם היא לא ברת שיקום, יש הרבה מה לעשות איתה.
נועה הס: שיילכו אחריהן ברחוב, יתנו להן משהו ללבוש, מקום להתקלח וכו'.
נועה הס: המדינה לא יכולה לבוא ולהגיד, יש נערה מסויימת שהצענו לה מה שהצענו לה, ואין מה לעשות איתה והתוצאה היא שהיא נמצאת ברחוב.
נועה הס: זה מה שאנחנו לא יכולים לקבל אותו.
נועה הס: שנית, אני רוצה לשים זרקור על האוכלוסייה האתיופית שבורחת.
נועה הס: אנחנו פוגשים עשרות נערים.
נועה הס: מדובר על 30-40 רק ברחובות, מקרים מאוד קשים שאחוז גבוה מהם היו יכולים להגיע בהחלט לשולחן הזה בתמונה כזו או אחרת בדיווח של המשטרה.
נועה הס: מה קורה עם הנערות האלה שהן בנות 18 ויומיים, ופתאום נגמר הסיפור, ואז הם משוטטות בתחנה המרכזית, מזריקות סמים, עובדות בזנות ונגמרה הבעיה.
נועה הס: לפני יומיים הייתי באזור התחנה המרכזית, המשטרה עשתה שם נקיון מאוד משמעותי בפארק.
נועה הס: ירדנו מתחת לאדמה, אני אישית ראיתי כעשר צעירות כאלה מ-17-18 עד 21, מזריקות סמים, עובדות בזנות, נמצאות בהזנחה ובמצוקה נוראית.
נועה הס: גם בוא לא נשכח שבשנה האחרונה מתו שני נערים ברחובות.
נועה הס: לנערה הזאת עדיין יש תקווה, היא לא נמצאת במקום הכי גרוע.
נועה הס: יש נערים שבשנה האחרונה מתו במדינת ישראל כתוצאה מבריחות, הזנחות, התעללויות ונטישות.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה שנגיע לקראת סיכומים.
מיכאל מלכיאור: אני מבקש שנלך לקראת המלצות בדברים שלכם.
מרים פבר: בין המסגרות החסרות, זו מסגרת שניסינו להקים לפני כמה שנים ולא עלה בידינו.
מרים פבר: בעיה של תקציב, גם הסכמה עם משרד הבריאות.
מרים פבר: הבעיות במסילה אלו הבנות עם הבעיות הקשות ביותר, עם מצבים נפשיים קשים ביותר.
מרים פבר: חלק מהן נעות בין בית חולים פסיכיאטרי למסילה.
מרים פבר: לפעמים מתאשפזות וחוזרות.
מרים פבר: אנחנו מתריעים כבר הרבה שנים שצריך מסגרת כזאת שהיא בין אישפוז למסילה.
מרים פבר: המסגרת של מסילה לפעמים לא יכולה להכיל את הנערות האלה.
מרים פבר: לא יכול להיות שהן יהיו בין אישפוז לבין מסילה.
מרים פבר: לא זכינו לזה.
מרים פבר: אנחנו צועקים, מתחננים, משפיעים.
מרים פבר: יש לנו ילדות - - -
מיכאל מלכיאור: איפה צועקים?
מרים פבר: התחלתי את זה עם נער, שאישפזנו אותו ובית חולים פסיכיאטרי סירב לקבל אותו.
מרים פבר: שילמנו 5,000 שקלים לפני חמש שנים.
מרים פבר: משרד הרווחה שילם לבית חולים פסיכיאטרי שיסכים להחזיק אותו, שיהיה לו חונך בבית החולים.
מרים פבר: הנערות האלה, הן כאלה נערות לפעמים.
יעקב ראובן: 50 אלף שקל לחודש.
מרים פבר: שילמנו כדי שמוסד שהוא לא בדיוק מתאים יסכים להחזיק אותה, שיהיה חונך קבוע שם.
מרים פבר: עכשיו יש לנו שלוש פניות חדשות כאלה.
מרים פבר: את כל הקסמים האישיים שלי אני מנסה להשפיע על הגזבר שישלם את זה כדי שהן לא יהיו ברחוב, אחרת יהיו ברחוב.
מרים פבר: מדובר על אוכלוסייה מאוד קשה.
מרים פבר: אני יכולה לומר לכם איזו עבודת קודש נעשית לגבי נערות.
מרים פבר: יש לנו נערה בת 19, ברחה כמה פעמים, עשתה נסיון אובדני, נאנסה באחת הבריחות שלה, ויש לה הורים.
מרים פבר: המקום היחיד לחזור זה מסילה.
מרים פבר: אנחנו משלמים תקציב מיוחד להחזיק אותה אפילו אחרי גיל 18 כי אין לה בית אחר.
מרים פבר: הסיפור של הנערה הזאת ייבדק כי היא יתומה, אבל ליתומה צריך לחשוב אולי על אפוטרופוס.
מרים פבר: מה הוא יעשה?
מרים פבר: יילך אחריה ברחובות?
מרים פבר: לא ילך.
מרים פבר: פורמלית יהיה לה אפוטרופוס.
מרים פבר: אז שמישהו יבקר אותה, חוץ מפקיד הסעד האחראי שנמצא רחוק מירושלים.
מיכאל מלכיאור: שמישהו יידע מה קורה עם הילדה הזאת בעולם.
יעקב מרגי: אם הבת של שרי אריסון היתה נעלמת, היו שותקים או מפרסמים תמונה בעיתון?
יעקב מרגי: אני רוצה את אותו יחס, שיהיה איכפת למישהו שהיא נעדרה ונעלמה.
מרים פבר: תאמין לי שפקידי סעד ואנשי החסות – מחפשים – אני רוצה לבדוק את הסיפור של הילדה הזאת - אם יודעים שאולי היא בבית, אצל דודים, אצל סבים, אצל חברים, אצל חבר סרסור, מחפשים, ועושים את זה עם המשטרה.
מרים פבר: לפעמים לא מגיעים לכולם.
מרים פבר: צריכים להיות פרקטיים.
מרים פבר: חסרה מסגרת בין המחלקה הפסיכיאטרית לבין מוסד טיפולי, חסר משהו משולב.
מרים פבר: חסר עוד מסילה וצופיה, וכל הדיבורים לא יעזרו לנו אם לא נקים אותם.
יעל תלמידה מהוד השרון: צריכים להתמקד בקטע של ארגון שצריך זה וזה, לדאוג שהדברים לא יגררו.
יעל תלמידה מהוד השרון: הדברים מאוד חשובים, אני מתעסקת בחינוך בנוער במצוקה, אני מדריכה.
יעל תלמידה מהוד השרון: אלו בעיות באמת מעניינות.
מיכאל מלכיאור: את מבקשת שיהיו מסקנות ברורות.
יעל תלמידה מהוד השרון: טוב לראות שלכולם איכפת.
אסתר לובוחינסקי: יושבת ראש ועדת השדולה ומתנדבת.
אסתר לובוחינסקי: אני מתנדבת במועצה לילד החוסה.
אסתר לובוחינסקי: יושבת פה חברתי, שתינו מתנדבות.
אסתר לובוחינסקי: עלתה פה המילה מתנדבים.
אסתר לובוחינסקי: לצערי הגדול הממשלה חושבת שמביאים את הכל לכל מיני עמותות ולמתנדבים, והם מתנערים מהאחריות שלהם.
אסתר לובוחינסקי: אחרי הישיבה שהיתה לפני כמעט שנה, עשיתי שני דברים.
אסתר לובוחינסקי: ראשית, היינו בפגישה עם ראש עיריית ראשון לציון, והוא אמר שהוא מוכן להקים בראשון לציון מסגרת לנערות.
אסתר לובוחינסקי: זה היה אחרי שסגרו את הפנימיה היחידה שהיתה, ולא רשות החסות, ולא בית חולים לחולי נפש.
אסתר לובוחינסקי: בתל אביב היתה הפנימיה היחידה, בית הנערה לנערות כאלה מה שדובר.
אסתר לובוחינסקי: בהוד השרון, עיריית תל אביב סגרה את זה.
אסתר לובוחינסקי: כל הזעקות לא הועילו, הפנימיה היחידה שהיתה נסגרה עם כוח מקצועי מעולה, של אנשים שנתנו את הנשמה שלהם.
אסתר לובוחינסקי: ראש עיריית ראשון לציון אמר שהוא מוכן, פניתי למפקחת המחוזית, היא אמרה אין צורך, אין בעיה של נערות.
אסתר לובוחינסקי: זה היה לפני כשנה.
יעקב מרגי: יש מענה לבנות האלה.
יעקב מרגי: הן הולכות לרהט, לכפר קאסם, לעוד הרבה כפרים, והן מסתדרות שם די טוב.
אסתר לובוחינסקי: בין שאר הפעולות שאנחנו עושים, אנחנו פועלים בעזרת תרומות.
אסתר לובוחינסקי: המדינה בקושי תומכת, אפילו שהיא ביקשה מאיתנו שאנחנו נהיה אפוטרופסים על ילדים, היא ביקשה, אנחנו מגייסים את הכסף, מחזיקים שתי עובדות סוציאליות, וזה אפס לעומת הפניות שאנחנו מקבלים.
אסתר לובוחינסקי: המדינה לא תומכת בנושא הזה.
אסתר לובוחינסקי: אנחנו מתגייסים מתנדבים.
אסתר לובוחינסקי: יש לנו מאות מתנדבים, שאנחנו מצמידים אותם לילדים שנמצאים בפנימיות, בעיקר לאלה שאין להם אף אחד מחוץ למוסד, ואני מוכרחה לומר שהמקרים האלה נעשים יותר ויותר קשים.
אסתר לובוחינסקי: אתם מדברים על רשות החסות, הם נמצאים בפנימיות בפיקוח השרות לילד ולנוער.
אסתר לובוחינסקי: אוכלוסייה מאוד קשה, ילדים שעברו התעללויות מיניות, ילדים שמתעללים מינית באנשים, תבין, בלי שיהיה להם אף אחד מחוץ למוסד.
אסתר לובוחינסקי: הנקודה הזאת של קשר אישי ששמעתי אותה פה – אילו היה פה איזה מתנדב, אילו היה אפוטרופוס, היא מאוד חשובה.
אסתר לובוחינסקי: הסיפור של נערות הוא בולט, הוא כואב, הוא קשה.