GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אפרת: באמת – מורים דורשים שתלמידים יביאו ספרים, מורים דורשים שתלמידים ייקחו את הספרים כדי להכין שיעורי בית ויביאו אותם למחרת לבית הספר כדי לבדוק את שיעורי הבית, וזה גם ספרי לימוד וגם חוברות עבודה, וגם הצטברות של כל הדברים.
אפרת: אני יודעת שבבית ספר של מתן, ויש לי שם עוד ילד.
אפרת: בכיתות הנמוכות המורה אומרת במפורש מה אפשר להשאיר ומה אפשר לקחת.
אפרת: בכיתות הגבוהות זה לא נעשה.
אפרת: או שסומכים על התובנות של התלמידים – שיטה שלא מוכיחה את עצמה, או שפשוט אין להם פתרון והם כן דורשים את הדברים.
אפרת: ואני פשוט חושבת שאם למורים גם בכיתות הגבוהות תהיה מודעות למשקל של הדברים, ובאמת שלא צריך לקחת כל ספר פעמים הלוך ושוב, אז באמת זה הפתרון.
אפרת: כי הלוקרים זה לא פתרון לילדים שלא יודעים איך להשתמש בהם.
אפרת: הם יודעים שיש לוקר, אבל הם צריכים לקחת את הספרים כי יש להם שיעורי בית, אז הם צריכים את הספר למרות שהן יכולים להשאיר אותו.
אפרת: המודעות היא לפי דעתי חשובה.
מיכאל מלכיאור: מודעות זה נכון, אבל זה לטווח הרחוק.
אפרת: בסדר, אז יש חוזר מנכ"ל, שמחלחל, ושלא יישאר ברמה של המנהלים, ואז אולי זה יעזור.
מרים הר-לב: שמי מרים הר-לב, אני מנהלת מעבדה לטקסטיל במכון התקנים, ואני האחראית על בדיקת ילקוטים.
מרים הר-לב: כבר שנה שעברה בועדת החינוך של הכנסת ב-25.11.03 כבר נקבע שלפחות צריך לדאוג לכך שהילקוט יהיה תקין.
מרים הר-לב: שאם כבר מבקשים כל כך הרבה ספרים, ואם גם כך המשקל יהיה חמש עשרה אחוז ממשקל הילד, כפי שקובע התקן, אז לפחות הגב של הילקוט.
מיכאל מלכיאור: אז לפחות שהחריגה תהיה תקנית.
מרים הר-לב: לא.
מרים הר-לב: זאת אומרת שלפחות הילקוט יהיה תיקני, יהיה לו גב קשיח, יהיה לו מספיק רוחב ויהיה לפחות מתאים לגב של הילד.
מרים הר-לב: וכבר אז בועדה הזאת הייתה פניה למשרד התמ"ס של אז – התמ"ת של היום, שהתקן הזה של הילקוטים יוכנס כתקן רישמי, ולפחות כל הילקוטים יתאימו לאותו תו תקן של מדינת ישראל.
מרים הר-לב: אני חושבת שאולי מפה גם תצא דרישה כזאת.
עירית לבנה: אני יודעת שהם גם התחילו את התהליך.
עירית לבנה: אני חתמתי שאני מסכימה, אבל אני לא יודעת איפה זה תקוע, אבל משרד התמ"ת התחיל את המהלך הזה.
מרים הר-לב: אני מאוד מבקשת שמפה תצא הבקשה, כדי שזה באמת ייתבצע.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נתייחס לזה באמת.
מיכאל מלכיאור: תודה, כן.
ברי קנישקבי: שמי ברי קנישקבי מהמחלקה לאם ולילד המתבגר במשרד הבריאות.
ברי קנישקבי: עלתה השאלה כבר כמה פעמים מי אחראי בכל בית ספר לדאוג שמה שנציע יתקיים, ואני חושב שכמו שהיום יש אחראית על הנושא של מניעת עישון, אולי יכול להיות אחראי על הנושא הזה או אחראי בשילוב של נושאים אחרים, עם תפקיד מוגדר שידאג שמה שנציע יתקיים.
מיכאל מלכיאור: רעיון טוב, אבל אני רואה שעירית לא אוהבת את הרעיון הזה.
עירית לבנה: לא, אוהבת מאוד, אבל יש אצל המנכ"לית מכתב בנושא של אדם שירכז את כל הנושא.
עירית לבנה: זה לא הנושא של מניעת עישון לחוד וילקוטים לחוד.
עירית לבנה: בואו נראה.
עירית לבנה: זה נכון בגישה, אבל הוא גם לא יכול לבדוק שלוש מאות וחמישים תלמידים.
מיכאל מלכיאור: נכון, אבל הוא יכול לדאוג שלפני פתיחת שנת הלימודים, שהמנהל והמורים, יש הרי הכנה לשנת הלימודים, ואם ייבדקו בשבוע הראשון טוב, אז דווקא אז הדברים נכנסים.
מיכאל מלכיאור: השאלה היא אם הכתובת צריכה להיות מי שאחראי על הבריאות או מנהל בית ספר.
עירית לבנה: זה גם וגם.
עירית לבנה: אני אומרת שזה שותפויות.
עירית לבנה: אין הנחיות.
עירית לבנה: אני רוצה לומר עוד כמה דברים.
מיכאל מלכיאור: כן בבקשה.
עירית לבנה: לגבי החקיקה – יש בנושא של מה שאני חושבת שמעבה צריכה מעבר לזה.
עירית לבנה: כשנבנים בתי ספר חדשים, כמו שיש תקינה מאוד ברורה לגבי שטח שירותים, מספר שירותים, אז בבניה ובתכנון של בתי הספר החדשים, הנושא של תאי אחסון ייכנס build in למרחב כיתה, ואז לא יהיו קודם כל בעיות של בטיחות ששמים כל מיני תאים או עגלות שיכולות להוות קודם כל מפגע בטיחותי ואים מקום, ולבדוק עם אגף הבינוי אצלנו, ואם זה ייצא מפה אז באמת – אם יש שטח מסויים, מה המגבלות של אגף הבינוי להכניס עגלות לסך שטח של כיתה, כדי שזה לא ייפגע בתקנים הקיימים כיום ובטח שזה לא יהווה מפגע.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים להגיע לשלב של סיכומים.
קריאה: עוד רעיון אחד קטן.
קריאה: היה בבדיקה במשרד החינוך, במשך השנים אפשר להעביר את כל הספרים לתוך דבר אחד קטן כזה.
קריאה: והילד יכול לקרוא בזה ולהשתמש בזה במקום כל הספרים.
קריאה: הרעיון הזה בשלב הזה תקוע עקב בעיות של תגמולים.
קריאה: אם אפשר, אז גם שתצא קריאה שזה ייבדק פעם נוספת.
עזמי בשארה: אני גם לא מבין, גם החמרות עבודה.
עזמי בשארה: הרי כולנו היינו באוניברסיטה.
עזמי בשארה: למה בכל ההרצאות השתמשנו באותה מחברת?
עזמי בשארה: אני אומר, השתמשנו באותה מחברת, רשמנו את כל העמודים, ואחר כך הגענו הביתה וסידרנו את הדפים במחברות האחרות.
עזמי בשארה: אבל באוניברסיטה הייתה לנו רק מחברת אחת שרשמנו עליה את כל הנושאים, ובבית חילקנו את זה לתיקים.
עזמי בשארה: למה בבית הספר צריך מחברת לכל נושא?
עזמי בשארה: לא מובן לי?
עזמי בשארה: הרי אפשר להשתמש במחברת אחת למשך כל היום.
עזמי בשארה: לא מובן לי הרעיון של מחברות עבודה.
עזמי בשארה: לפי דעתי זה סתם הרגל פרימיטיבי.
עזמי בשארה: כמה מחברות לקחנו להרצאה באוניברסיטה?
עזמי בשארה: עשר מחברות להרצאה אחת.
אתי בנימין: חבר הכנסת בשארה, אני חייבת להגיד לך, שכשבאה מורה למדעים ואומרת שכל תלמיד יביא קלסר אחד גדול, עם עשר דפי פוליו, כי אני חייבת לחלק את זה לנושאים.
אתי בנימין: את הקלסר הזה עם הנושאים צריך לסחוב כל יום לבית הספר.
אתי בנימין: אבל זה רק מקצוע אחד.
מיכאל מלכיאור: בואו ננסה להגיע לשלב של סיכומים, החלטות והמלצות.
מיכאל מלכיאור: אני מציע, בהסכמת חבריי, עמיתי חברי הכנסת בועדה: קודם כל בואו נגיד את הדברים שהם מוסכמים על כולנו וצריך פשוט לעשות אותם.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נבדוק עם משרד התמ"ת לגבי תו התקן לילקוטים ופיקוח שלא יוצאו למכירת במדינת ישראל תיקים שהם לא לפי תו התקן.
עירית לבנה: במידה ומדובר בילקוט תלמיד.
עירית לבנה: כי יש ילקוט שלא מכנים אותו ילקוט תלמיד, ואז הם עוקפים.
גילה פינקלשטיין: אז צריך לכתוב "תיק תלמיד בעל תו תקן ישראלי".
מיכאל מלכיאור: טוב, זה דבר פשוט.
מיכאל מלכיאור: דבר שני – לגבי בתי הספר החדשים שייבנו, אנחנו מקווים שייבנו מהר, כי אנחנו במצב שכל בתי הספר הן במצב של עולם שלישי פה, שיהיו בבתי הספר החדשים את המרחב הדרוש, ככה שיהיו באופן קבוע שבונים בית ספר חדש, שיהיו תאי אחסון בכל הכיתות.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נשקול עכשיו, אני מציע חקיקה פרטית, אם לא חקיקה של משרד החינוך.
מיכאל מלכיאור: זאת אומרת, אנחנו ניזום את זה כחקיקה פרטית, או קביעת תאי אחסון בכל בתי הספר בתשלום ציבורי, ויגיעו גם להסדרים של פריסת התשלומים על פני כמה שנים, ובמקום שזה מאוד זול, הרי זה לא צריך להיות רק מתקציב משרד החינוך, אלא מהרשויות המקומיות ומשרד החינוך וכולי.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נעשה חקיקה בנושא הזה, ואנחנו נעשה את זה מיידית, ככה שהדבר הזה ירוץ.
מיכאל מלכיאור: אז יכולים להיות תאים, או מה שהוא אמר –עגלות.
מיכאל מלכיאור: סוג של אחסון בתאים בבתי הספר, וכמובן צריך לערב את הרשויות המקומיות בעניין.
מיכאל מלכיאור: מעבר לזה, אנחנו עומדים על כך שיעבדו יותר במשרד החינוך על כך שלא יהיו ספרים עם כריכה קשה, ושיחלקו את ספרי הלימוד בחוברות וספרים יותר דקים.
עירית לבנה: על זה עובדים.
מיכאל מלכיאור: אני יודע שעובדים, אבל צריך לעבוד יותר קשה בעניין הזה.
מיכאל מלכיאור: עובדה שהיום ילד עדיים צריך לסחוב ספרים בכריכה קשה.
מיכאל מלכיאור: מעבר לכך, לגבי האחריות הכוללת.
מיכאל מלכיאור: ברור שהאחריות, כמו שאמרה חברת הכנסת גילה פינקלשטיין, היא גם על ההורים, גם על המנהל וגם על ההורה, אבל אנחנו חושבים שצריך לחדד לקראת שנת הלימודים הבאה, לחדד אחריות בבית הספר, ושהדברים ייעשו, שתעשה בדיקה בכל הכיתות לגבי המשקל של הילדים, לדעת שהמשקל הזה זה משקל מקסימום, וגם להקפיד על דרך הלבישה של הדברים.
מיכאל מלכיאור: אני מוכרח להגיד – מה ששמענו בהתחלה מהרופא פה, היו דברים מאוד קשים, כי אני לא הייתי מודע לזה.
מיכאל מלכיאור: אני הייתי מודע לזה שאדם יכול, שילד יכול להינזק בגב, ולפי מה שאמרה גם חברת הכנסת גילה פינקלשטיין, על אחד מהמחקרים שם שטרם קבעו, אז חלק מהפגיעות שם זה בגלל שנופלים על התיק, או שזורקים תיק אחד על השני או דברים כאלו.
מיכאל מלכיאור: מה ששמענו פה זה דברים הרבה יותר קשים.
מיכאל מלכיאור: זה דברים שפוגעים בכלל המערכת של העצבים, זה מביא להיפראקטיביות.
מיכאל מלכיאור: זה גם צירוף של משקל עם תיק עם דברים אחרים, עם ילד שלא בחוד שדרה ישר, אז אנשים לא מודעים לזה, וזה לא בא לידי ביטוי, זאת אומרת שזה חמש עשרה אחוז למי שהוא ישר.
מיכאל מלכיאור: אני לא יודע כמה ישרים יש פה.
מיכאל מלכיאור: בין התלמידים בטוח יש פה, אבל לא בין חברי הכנסת.
מיכאל מלכיאור: ולכן אני אומר שאנחנו צריכים לדעת שהנזקים פה הם הרבה יותר רוחביים ממה שאני לפחות הייתי מודע לזה לפני הישיבה הזאת, ואני חושב שגם אם מסבירים למנהלים שיהיו להם הרבה פחות תלמידים היפראקטיביים ובכלל זה ישנה את האווירה בבית הספר, אני באמת חושב – ראינו את זה פה.
מיכאל מלכיאור: הנזק שנעשה הוא לא רק לעמוד השדרה, ולכן אני חושב שצריך להיות מודעים לכך שאם מקפידים פה, אז יש בהחלט אפקט מצטבר וטוב לתלמידים, חוץ מהעומס והסבל הפיזי האנושי שצריך לסחוב תיק כזה כל יום.
מיכאל מלכיאור: אז אנחנו מבקשים גם פה לחדד מאוד לפני שנת הלימודים הבאה, שתהיה בדיקה מקיפה יחד עם ההורים, יחד עם בתי הספר, וגם אם יהיה עוד הורה או מורה בבית הספר חוץ מהמנהל שהוא מודע לעניין הזה, אז אני חשוב שהתוצאה תהיה אחרת, ונשתף גם את מועצת התלמידים בזה, אם מועצת התלמידים בבית הספר תקפיד על זה, אז זה כבר הופך להיות נושא שבא גם למודעות של התלמידים, בוודאי התלמידים היותר גדולים, שהם יכולים גם להגיד דברים בנושא ולהיות שותפים לעשייה נכונה בתחום הזה.
קריאה: לצורך הפרוטוקול צריך גם להוסיף את הפרמטר של משקל התיק, משקל הילקוט לצורך תו התקן, מסתבר שזה לא קיים במשרד התמ"ת, וחשוב שזה יופיע בפרוטוקול.
קריאה: כשהם קובעים תו תקן של ילקוט, הם לא לוקחים בחשבון את הפרמטר של משקל הילקוט.
מיכאל מלכיאור: שמשקל הילקוט יהיה חלק מהתקן?
מיכאל מלכיאור: אני חושב שזה ברור, אבל אם זה לא קיים בתמ"ת, אז ראוי מאוד שזה יהיה.
מיכאל מלכיאור: רק לגבי ההחלטות, גילה, יש לך דברים נוספים?
גילה פינקלשטיין: לא הזכרנו הקמת ספריות כיתתיות.
גילה פינקלשטיין: שספרים כבדים כמו אטלס, מילון, שתהיה מערכת כפולה של ספרים, ולכל כיתה תהיה ספריה כיתתית ובכל תחילת שנה ייקנו באופן מרוכז את הספרים הכבדים, ובכל כיתה יהיו הספרים הכבדים, כמו חומש, בראשית.
גילה פינקלשטיין: הוא חוץ מזה מביא גם ספר בראשית או ויקרא, מה שהוא לומד תורה, אז שויקרא יהיה לו גם בבית, וגם בבית הספר בספריה הכיתתית.
גילה פינקלשטיין: מערכת כפולה של ספרים שיש לך ספריה כיתתית.
מיכאל מלכיאור: אז זו שאלה מי צריך לשלם על הספרים.
קריאה: הרי עוד כמה שנים תלמידים לא יבואו לבית הספר והם ילמדו למידה מרחוק דרך המחשב.
מיכאל מלכיאור: אני לא יודע אם זה דבר טוב או לא טוב.
מיכאל מלכיאור: אנחנו ניקח את זה גם בחשבון שדברים שאפשר בספריה כיתתית, זה במיוחד בספרים כמו אטלסים, הדברים היותר כבדים שגם לא חייבים להיות אצל כל תלמיד, אלא מספר תלמידים יכולים להשתמש בהם.
גילה פינקלשטיין: מחברות תיקניות.
גילה פינקלשטיין: שלא ייקנו מחברות כפולות, כבדות סתם להכביד.
מיכאל מלכיאור: טוב, אנחנו כללנו את זה בהמלצות, ואנחנו ניגש לחקיקה בעניין.
מיכאל מלכיאור: עם כל ההתרגשות על מה שקורה בכנסת, מה שקורה פה יותר חשוב, אנחנו רוצים ברשותכם להתחיל את הישיבה.
מיכאל מלכיאור: היום זו ישיבת מעקב, אחרי שממשרד הרווחה הודיעו שיש מדיניות חדשה עם הפנים לקהילה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו קיבלנו את הדברים, אבל אמרנו שנבדוק אותם היטב ונעקוב בקפדנות, שהילדים לא "נופלים" באמצע.
מיכאל מלכיאור: זה טוב ויפה שרוצים לחסוך כסף, ואנחנו לא התנגדנו גם באופן עקרוני למגמה הזאת, כל זמן שיש קהילה שיכולה לקבל.
מיכאל מלכיאור: מאחר וחששנו מהתוצאות של המדיניות החדשה, אמרנו שנקיים ישיבת מעקב לאחר כמה חודשים על התוכנית, כדי לבדוק ולשמוע את הדברים.
מיכאל מלכיאור: קבלנו גם כל מיני פניות מאנשים עם בעיות בעקבות המדיניות החדשה, ואנחנו נטפל בזה עכשיו, בשעה הקרובה.
מיכאל מלכיאור: יש כאן נציגות מאד בכירה וחשובה ממשרד הרווחה, ואני רוצה פה גם להודות במיוחד למוטי וינטר שמוביל את התחום, והוא גם טרח והתכונן לקראת הישיבה, כדי שנוכל לקבל דברים מוסמכים ולדון לגופו של ענין.
מיכאל מלכיאור: אני יודע כמה חשוב למוטי לעשות את הדברים בצורה אחראית, ואנחנו מעריכם את שיתוף הפעולה בתחום הזה.
מיכאל מלכיאור: ולכן בבקשה.
מוטי וינטר: תודה שהזמנתם אותנו.
מוטי וינטר: כמו שאמרתי אז, השקיפות חשובה לנו ודרשתי אפילו לבוא לכנסת ולחטוף אם צריך.
מוטי וינטר: תרשה לי גם לברך אותך ואת חבר הכנסת רן כהן על המינוי החדש.
מוטי וינטר: מכיוון שהצגנו את התוכנית פה בכנסת, ומכיוון שרוב האנשים מכירים אותה, אני אעמוד עליה רק בקצרה למרות שיש כאן מצגת מוכנה, תוכלו לעקוב אחרי המצגת אבל אדבר ללא קשר, כדי לקצר את הזמן.
מוטי וינטר: אני אפתח, לאחר מכן הנציגים שהבאנו משלוש לשכות לשירותים חבריים יציגו כיצד הדברים עובדים בשטח, אחרי כן יוצג דו"ח של מכון ברוקדייל שעוקב אחרי התהליך ובסוף אסכם.
מוטי וינטר: מה שהניע אותנו לפתח את המדיניות החדשה, זה תסכול שהולך ומתמשך כבר עשרות שנים, שעיקר ההשקעות בילדים בסיכון במסגרת השרות לילד ונוער הוקצו לטיפול חוץ ביתי.
מוטי וינטר: זאת אומרת, אם לפני 14 שנה הקצנו 76% מהטיפול בילדים בסיכון בטיפול חוץ ביתי ו-24% לשרותים קהילתיים, מתוך זה 80% למעונות יום ומשפחתונים, שזה בעצם עיקר ההשקעה בגיל הרך.
מוטי וינטר: במהלך 15 השנים האחרונות, התקדמנו בסה"כ מ-76 ל-67% השקעה, אבל עדיין ההשקעות בסידור החוץ ביתי הלכו וגדלו.
מוטי וינטר: למרות שבעשור האחרון אנחנו עשינו הרבה מאד תוכניות עם אשלים, ברוקדייל, והפרויקט הלאומי לילדים בסיכון, הגענו למסקנה שאנחנו עדיין עומדים במקום.
מוטי וינטר: הסיבה העיקרית שאנחנו הרגשנו סטגנציה ביכולת שלנו לפתח, היתה בגין העובדה שבעצם לא יכולנו לפתח בצורה שיטתית שרותים קהילתיים מלבד חלקים, כמו שאמרתי, מעונות יום, משפחתונים, מעונות רב תכליתיים, מרכזי אור לילדים, מועדוניות, אבל לא במידה שתוכל למנוע הוצאתם של ילדים מחוץ לבית.
מוטי וינטר: כך ארע, שבדרך כלל הילדים "הקשים" נשארים בקהילות עד גיל עשר, ובגיל אחת עשרה היו מקבלים "חבילות נפץ" שהיו מתפוצצות ולא היתה ברירה אלא לסדר אותם.
מוטי וינטר: הלחץ לסידור חוץ ביתי כל הזמן גדל וגעה, אני חושב שאחת התופעות בועדה, חבר כנסת רן כהן העלה פה חקיקה שתאפשר ללא מגבלה של מכסות, את המכסות האלה שוב, אני פה בחדר העליתי את בקורת, שבעצם אמרתי, שהציבור בעיקרו של דבר מתענין רק בסידור חוץ ביתי.
מוטי וינטר: אין זעקה ואין טענה על פיתוחם של שרותים קהילתיים.
מוטי וינטר: כי הסידור החוץ ביתי יש לו רמת בולטות יותר גבוהה, יש לו מסורת היסטורית של 100 שנה במדינת ישראל, ובעצם הוא זוכה בעדיפויות גדולות, ובולטות שקשה מאד להתמודד איתה.
רן כהן: זה זכור לי מהתקופה שהייתי בועדת העבודה והרווחה לפני כשלוש שנים לערך, והסיבה העיקרית היתה שיקולים כלכליים וכספיים, או בגלל שהשקפת עולם השתנתה.
רן כהן: בעצם, הטיפול בבית ובקהילה הוא יותר טוב מאשר במוסד.
מוטי וינטר: השקפה של החשיבות בגידול ופיתוח ילד בבית ובקהילה, היתה תמיד המדיניות.
מוטי וינטר: דה-פקטו, לא הצלחנו לממש אותה בגלל מעגל הקסמים הזה, שכל הזמן דרשנו עוד ועוד מכסות, גם אתה שעשית את הסיוע הגדול בענין הזה, עוד 120 ועוד 150 מכסות זה 4.5 או 5 מיליון, וכאשר אתה בא לפתח שרותים קהילתיים, אומרים אבל כבר נתנו לך 120 מכסות וכו'.
רן כהן: אז אתה אומר שהשיטה היתה חסרת תוחלת ונשברה.
רן כהן: הגענו למצב ש-67% מהתקציב עבור 5% מהילדים, ו-95% מהילדים בעצם נשארו כמעט עם כלום.
מוטי וינטר: ואז אנחנו באנו, בזמן הקדנציה של זבולון אורלב, והצענו לו לשנות.
מוטי וינטר: בעצם, עיקר השינוי מתמקד על זה שבאנו ואמרנו שאנחנו נגביל את משך השהות בשרותים חוץ ביתיים, לארבע שנים.
מוטי וינטר: אנחנו בדקנו, ממוצע שהות של ילד בשרות חוץ ביתי בתכניות שלנו במשפחות אמנה נע בסביבות 3.5-4 שנים.
מוטי וינטר: זאת אומרת למרות שכל המדינה הזדעזעה מזה שאמרנו שאנחנו מגבילים את השהות לארבע שנים, דה-פקטו, רוב הילדים באמת שוהים עד 4 שנים, כמובן, שיש חלק ששוהים הרבה יותר מזה.
מוטי וינטר: לכן באנו ואמרנו: דבר ראשון, אנחנו מגבילים את שהותם של הילדים ל-4 שנים למעט תשעה מקרים ששם בעצם הקפנו לדעתנו ולדעת גם השדה, את מירב הילדים שבעצם זקוקים להמשך סידור חוץ ביתי.
מוטי וינטר: אמרנו למשל, ילדים לשני הורים שאינם מתפקדים, או ילדים המצויים בחוק נוער, אלה ילדים שיוכלו להמשיך להיות מעבר ל-4 שנים.
מוטי וינטר: מה שקרה, שבעקבות זה המרכיב השני היה מתן אפשרות להסב תקציבים מטיפול חוץ ביתי לטיפול בקהילה.
מוטי וינטר: בפעם הראשונה אגף התקציבים הסכים לדבר כזה, זאת אומרת שלשכה לשרותים חברתיים יכולה להסב את התקציב שלה, וההסכם היה לשלוש שנים.
מוטי וינטר: דבר רביעי, זו הבטחת תכנון וטיפול ומעקב אחרי כל ילד, והתבססות על כלים מקצועיים לתכנון שרותים.
מוטי וינטר: מה שאני רוצה להגיד, שמבחינתנו המדיניות הזאת היתה בהחלט בגדר מהפכה גדולה, קודם כל בחשיבה.
מוטי וינטר: ואם כאן הערת, חבר הכנסת כהן, לגבי אם זה כסף או תפיסה, קודם כל זה תפיסה.
מוטי וינטר: ואני חושב שאחד הדברים שאני יכול להגיד בבירור מוחלט היום, ואני אומר כמה שהאמנתי עדיין אני מופתע מהענין, שהדבר הגדול שהתרחש זה שהשתנה הדיסקט אצל הלשכות לשרותים חברתיים.
מוטי וינטר: זאת אומרת, אם קלטו משהו, ואם היום יש צמצום בהקצאה חוץ ביתית, נעמוד על המספרים, זה כתוצאה מהמודעות וההטמעה של המדיניות שבעצם נפל דבר בארץ, שאנחנו רוצים לעשות את מה שאנחנו אומרים.
מוטי וינטר: ואנחנו לא נדבר כל הזמן על קהילה ונפעל בדיוק ההפך, מה שעשינו הרבה מאד שנים.
מוטי וינטר: אני חושב שזה הדבר העיקרי.
מוטי וינטר: כמובן יש הרבה מאד דברים שקרו, ואני מוכרח להגיד שזה אחד המבצעים הארגוניים והמקצועיים הכי קשים שהיו במשרד הזה בזמן קצר מאד עם הרבה מאד מגבלות ובעיות.
מוטי וינטר: היה לנו בג"ץ באמצע, של הקהילות הערביות, הוא עוד לא הסתיים וזה עיכב את כל התהליך ועשה לנו הרבה מאד בעיות, אבל סך הכל אנחנו עמדנו במשימה הזאת.
מוטי וינטר: פרסמנו ספר פרויקט, שיש בו עשרות, יותר תוכניות שבעצם מבטאות את הדברים שהיו בלשכות ודברים חדשים, ובעצם איפשרו ללשכות לשרותים חברתיים לעשות ולפתח תוכניות בהתאם לצרכים של הילדים.
מוטי וינטר: אני אסתפק פה בענין הזה, כפתיחה, ואבקש כרגע בעצם את הלשכות שנמצאות שעשו את הענין הזה להציג שלוש דוגמאות.
מוטי וינטר: דוגמא אחת ללשה קטנה זו מועצה אזורית דרום השרון, לשכה בינונית היא לשכת עירית יבנה, והלשכה השלישית ראשון לציון שזו עיר גדולה ושם בעצם התחלנו.
מוטי וינטר: דיברנו על פיילוט שאנחנו עושים, קהילה 2000, שחבר הכנסת בניזרי אישר לנו בזמנו, ושם תראו איפה אנחנו באמת רוצים להגיע ברבות השנים.
יהודית טל: בדרום השרון, התוכנית נפלה על קרקע בשלה.
יהודית טל: זאת מכיוון שהמדיניות במחלקה אצלנו היתה ככל שאפשר להשאיר את הילד בחיק משפחתו, מתוך התפיסה שהמשפחה זה המקום הטבעי שילד צריך לגדול שם, ומתוך מגמה שלמשפחה יש את הכלים ואת היכולות לתפקד.
יהודית טל: לעצרנו, לעיתים נוצר פער בין מה שמצוי ומה שרצוי, ופה נתקלנו בפער הזה בועדות לתכנון תוכניות שאנחנו מקיימים במחלקה, ודנים בתוכניות לגבי ילדים.
יהודית טל: לעיתים אנחנו היינו נאלצים להחליט על הוצאת ילד מביתו, כי לא היה לנו מספיק תוכניות בקהילה שיכולות בעצם להגן על הילד, ולהוות איזושהי מטריה טיפולית לילד ולמשפחתו.
יהודית טל: כמובן שהפער הזה נובע מחוסר תקציב, כי תוכניות הן יקרות, עולות כסף, ועשינו ככל יכולתנו ולא תמיד יכולנו.
יהודית טל: כך ששמענו את הבשורה הטובה הזאת על שינוי במדיניות של משרד הרווחה, מאד שמחנו, ונכנסנו לזה במלוא התנופה, עשינו מיפוי צרכים שלא יכולנו לענות עליהם במחלקה, מה בעצם היינו רוצים בשביל לעזור לילדים להשאר בתוך הקהילה שלהם.
יהודית טל: מיפוי הצרכים הוא מאד מקיף וכדי ליישם את התוכנית הזאת, הקמנו שותפויות בתוך המועצה עם מספר גורמים.
יהודית טל: שותפות חשובה ראשונה זה עם מחלקת החינוך, עם השירות הפסיכולוגי, עם מתיה אזורי של אזור השרון, עם ועדי הישובים כל ועד ישוב היה שותף לנו בהקצאת משאבים, עם האזורית וכמובן עם התקציבים היפים שמשרד הרווחה איפשר לנו בהמרת המכסות, ועם משפחות הילדים.
יהודית טל: השותפויות האלו עזרו לנו לעגן משאבים גם מקצועיים אבל גם כספיים, כך שמתוך המרת המכסות הצלחנו לגייס 174 אלף שקל בערך, 4 מכסות.
מיכאל מלכיאור: אבל כל ילד חוץ ביתי, זה בערך תקציב של 120 אלף.
מוטי וינטר: 44 אלף בממוצע, יכול להיות ילד אישפוזי שיעלה באמת הרבה יותר, אבל בממוצע יש מ-1200 שקל לחודש אלה הילדים החינוכיים וכו'.
מיכאל מלכיאור: זה כולל את ה-25% של ה- 44 אלף בממוצע.
יהודית טל: 44 אלף כפול 4, היה לנו 176 אלף שקל, שהתוכנית בעצם מקיפה יותר מכפול, 350 אלף ומעלה, מתוך גיוס המשאבים שלנו, ובמקום ל-4 ילדים שהיו מסודרים מחוץ לבית אנחנו נותנים היום בעצם סיוע לעשרות ילדים.
מיכאל מלכיאור: מה קרה עם ארבעת הילדים?
יהודית טל: שניים מהם סיימו מסגרות בכל מקרה כתה י"ב, ועוד שניים שאנחנו עשינו תוכניות בקהילה ומנענו את היציאה שלהם מתוך הבית.
יעקב מרגי: בשלב הרצת התוכנית, היה לכם מקרה שילד הוצא בצו מביתו למסגרת חוץ ביתית?
יהודית טל: המועצה האזורית דרום השרון מאשרת להוציא.
יעקב מרגי: מועצה אזורית יש לה את היכולת.
יעקב מרגי: השאלה משרד הרווחה מה אמר?
מוטי וינטר: התשובה של המשרד היתה שיש לנו יתרות רזרבה, לצורך הדברים האלה.
רן כהן: בקונספציה, אתם אומרים בעצם שאתם לוקחים גם ילדים בסיכון ואתם רוצים לטפל בהם במשפחה?
רן כהן: גם אם הסיכון קם מהוריהם?
רן כהן: זה האתגר שאתם לוקחים.
יהודית טל: כמובן שיש מקרים שחייבים להוציא מחוץ לבית כדי להגן על הילד.
רן כהן: ואז יש פסק של בית משפט?
מיכאל מלכיאור: לא סביר, ואם זה בהסכמה?
רן כהן: גם בהסכמה צריך צו של בית משפט.
מיכאל מלכיאור: תדע לך, שרובם הגדול של ילדים בסיכון במדינת ישראל לא מקבלים טיפול כלשהו.
מוטי וינטר: מה שקרה במשך השנים שמידי שנה חזרו לקהילות מהפנימיות או ממשפחות אמנה 2500 ילדים כל שנה, חזרו בלי לקבל כלום.
מוטי וינטר: שום דבר, חזרו, לאזור הסכנה.
מוטי וינטר: מרצונם, והיום מי שחוזר בצורה מתוכנת הלשכה מקבלת 44 אלף שקל.
מיכאל מלכיאור: הלשכה מקבלת, אבל הילד כמובן לא מקבל את זה, זה צריך אחר כך להתחלק עם ארבעת הילדים האחרים.
יהודית טל: הילד מתקבל חזרה למשפחה, אותה תוכנית של דור, יש תוכניות שונות.
מיכאל מלכיאור: זה קשה למדוד על מספר כזה קטן?
מיכאל מלכיאור: אני מאד מעריך את מה שעשיתם, אבל כשדובר על 4 ילדים ששניים במילא גמרו את התוכנית, זה קשה?
מוטי וינטר: לא.
מוטי וינטר: יש פה אלמנט של החזרה של ילדים קיימים, ויש מניעה.
מוטי וינטר: לדוגמה, היינו לפני שבוע בגוש עציון, היו של 4 מכסות שלא הוציאו.
מוטי וינטר: שלא החזירו ילדים.
מוטי וינטר: אבל תמורת ה-4 מכסות האלה שהם מנעו הוצאתם של 60 ילדים בתוכניות שונות.
מוטי וינטר: יש פה אלמנט, יש כאלה יותר שמרנים בחרו למנוע הוצאה, יש יותר ליברלים שהחזירו.
יהודית טל: חשוב להדגיש שהתוכנית שלנו היא מודולרית, וחלק מהמטרה שלה היא מניעה.
יהודית טל: גם בחלק של הטיפול המשפחתי, תראו בהדרכת הורים, אבל בהחלט בשלב הבא שאנחנו שמתקדמים אליו זאת תוכנית שתרד לשלב של גילאי 0-3, איתור ומניעה במעונות הילדים בהדרכת הצוות בטיפול במקומות שצריך.
מיכאל מלכיאור: מה שאנחנו רוצים לשמוע, שלא הבינו לפני כן איך אפשר לתת לילד את כל מה שהוא צריך כשהוא נשאר בקהילה.
מיכאל מלכיאור: מה המפתח לטיפול כזה, וזה בעצם מה שאנחנו רוצים לשמוע.
שמחה שמוש: למעשה התפיסה המרכזית שנגשנו אל הפרויקט, היא בעצם בהתיחס לילד, קודם כל התפיסה הבסיסית, מקום הגידול של הילד הוא בביתו, במשפחתו ובקהילה.
מיכאל מלכיאור: אני מבין שזה לא חידוש.
שמחה שמוש: זה לא חידוש, אבל יחד עם זה מצאנו את עצמנו לא פעם, נמצאים בקונפליקט בין התפיסה הזאת לבין התפיסה שהילד גם צריך מענים הולמים על מנת להתפתח באופן תקין.
שמחה שמוש: וכשיש חוסר הלימה בין התפיסה הזאת והתפיסה הזאת לא פעם הגענו למצב שבו אמרנו, אין לנו מנוס מאשר להוציא את הילד מחוץ לבית על מנת שהוא יקבל את ההשלמה ואת התנאים המתאימים לצורך התפתחות.
שמחה שמוש: באנו כאן עם הפרויקט הזה, ואמרנו ננסה ליצור את החיבור בין שתי התפיסות האלה.
שמחה שמוש: המשמעות של החיבור היא בעצם ליצור את אותם התנאים שיאפשרו לילד להמשיך ולגדול בביתו, להמשיך ולגדול במשפחתו, כשבעצם אנחנו כלי שרת עבור המשפחה להרחיב את מעגל היכולות למען הילד.
שמחה שמוש: למעשה אנחנו מדברים בעצם על הקמה של מרכז טיפול וטיפוח לילד ומשפחתו.
שמחה שמוש: כעת המרכז זה בעצם זה מרכז וירטואלי כי אין לנו מבנה אין לנו מרכז אלא איזה שהיא תפיסה שמדברת על הרעיון בכללותו.
שמחה שמוש: כשאנחנו אומרים שהילד בעצם נוגע בשלושה תחומים מרכזיים, איך יתפתחו הלימודים, שזה אמנם תחום של מערכת החינוך אבל זה חלק מאד משמעותי בעולמו של הילד, ויש את התחום הלימודי יש את התחום ההתנהגותי, רגשי, חברתי, ויש את התחום שלישי שהוא התחום המשפחתי.
שמחה שמוש: באנו ואמרנו, ההתיחסות שלו תהיה התיחסות הוליסטית כולל שתתיחס לשלושת המרכבים גם יחד.
שמחה שמוש: לא נעשתה הפרדה בין שלושת הגורמים, כי ילדים שאנחנו באים במגע, ילדים שהם אנחנו טפלים הם ילדים בחלק מלא, או כמעט מלא, של המקרים נוגעים לפחות בשניים מהתחומים.
שמחה שמוש: אין לנו ילד שנוגע בתחום אחד ולא בתחום אחר, כי יש השלכות ויש קשר בין הגורמים.
שמחה שמוש: ילד שיש לו בעיות לימודיות בבית ספר, חווה חוסר הצלחה, חווה כשלונות, הוא מגיע הביתה להורים שמתוסכלים, הוא מגיע וחווה כעסים בבית, יש בעיה בקשר הרגשי בין הילד להוריו.
שמחה שמוש: ילד כזה גם חווה בעיות רגשיות חברתיות, כך שיש קשר בין הגורמים.
שמחה שמוש: כשבאנו ואמרנו שננסה לבנות איזשהו רעיון שיתן מענה כולל, התייחסנו לשלושת התחומים.
שמחה שמוש: אמרנו, תחום אחד הוא תחום הלימודים, הקמנו מרכזי למידה לאחר שעות הלימודים, בתוך הישובים, במרכזי הלמידה למעשה יש לנו מורה לחינוך מיוחד, היא מרכזת את התחום, גייסנו סטודנטים לצורך הענין בנינו קבוצות של עד שלושה ילדים, כל שלושה ילדים מקבלים שיעור כמעט פרטני מסטודנט לחינוך, את התחום מרכזת בונה את התוכניות מורה לחינוך מיוחד, היא מפקחת, היא בקשר עם ההורים, היא בקשר עם בתי הספר, עבור ילד כזה שנמצא במרכז והמורה מתקשרת למורה בבית הספר ואומרת, את יודעת הוא מאד התקדם, באופן ישיר זה גם יוצר איזה אווירה אחרת בכתה, הוא מגיע עם שיעורים, הוא מגיע עם הצלחות במבחנים, באופן כמעט ישיר וכמעט מלא יש איזה שהיא התחלה של שינוי בתפיסה.
מיכאל מלכיאור: כמה שעות הילדים מקבלים במרכז?
שמחה שמוש: הילדים הקטנים מקבלים פעמיים שעה וחצי, הילדים הגדולים יותר מקבלים פעמיים שעתיים.
מיכאל מלכיאור: מה זה שעה וחצי ושעה וחצי, שלוש שעות שבועיות?
שמחה שמוש: שלוש שעות שבועיות, שעה וחצי פעמיים בשבוע, הקטנים א-ג, מקבלים שעורים כפולים של 45 דקות, שזה שעה וחצי, הגדולים יותר מקבלים פעמיים בשבוע שעתיים, זאת אומרת 4 שעות שבועיות.
שמחה שמוש: לעומת זאת אם הילד נמצא במסגרת חוץ ביתית, כל אחר הצהרים שלו יש תעסוקה כל שהיא.
שמחה שמוש: אבל הוא לא בבית עם אבא ואמא.
מיכאל מלכיאור: גם פה יש לך תעסוקות.
מיכאל מלכיאור: זה לא נגמר בלימודים.
מיכאל מלכיאור: אבל זה מעט, וזה יחסית למה שאני מכיר את המסגרות היום בארץ של חינוך משלים ושל מסגרות אחר הצהרים, שלוש שעות או ארבע שעות מקסימום לימודיות בשבוע, זה מעט מאד.
שמחה שמוש: על זה אני רוצה לענות בשני תחומים.
שמחה שמוש: האחד באמת אני רוצה שנראה את התוכנית בכללותה, ולא רק את התחום הלימודי, והחלק השני הוא החלק הטיפולי, שבו יש לנו יחידה טיפולית שכוללת פסיכולוגית קלינית כולל תרפיסטיות בתנועה ובדרמה ואמנות, הילדים מקבלים שם אבחונים פסיכולוגיים.
שמחה שמוש: יש חלק גדול מהילדים שלא מטופלים היום במסגרת בתי הספר וחסר להם אבחון, מתוקף חוזר מנכ"ל, הם מקבלים תרפיות, בשעות אחר הצהרים, יש לנו חונכים מטפחים שהם סטודנטים לפסיכולוגיה ועבודה סוציאלית, שמקבלים חונכות אישית וטיפולים פסיכולוגיים במקרה הצורך.
שמחה שמוש: החלק השלישי הוא המשפחתי שהוא חלק מאד משמעותי אינטגרלי.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להבין, זה שעושים אבחון זה בוודאי טוב, אבל מה עושים אחר כך, עם האבחון?