GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עזמי בשארה: יש חברה שעושה זאת – הורים משלמים, ויש להם ארון שנקרא "לוקר" מלשון "לוק", מנעול, ושמים את הספר בבית הספר ומחלקים לתלמידים בתחילת השיעור.
עזמי בשארה: זה עולה השתתפות לילד.
עזמי בשארה: אני חושב שצריך לטפל בזה אדוני, כועדה לזכויות הילד אני חושב שזה אפילו מתאים יותר מועדת החינוך, כי מה שחשוב זה הגוף והבריאות הנפשית והפיזית של הילד, ואני חושב שיש בעיה נפשית.
עזמי בשארה: יש סבל, סבל איום.
מיכאל מלכיאור: מי שצריך לסחוב דבר כזה.
עזמי בשארה: בדיוק.
עזמי בשארה: מבוגר סובל מדבר כזה, למה שילד יסבול?
עזמי בשארה: למה תהליך ההליכה לבית הספר צריך להיות תהליך של סבל?
עזמי בשארה: יש מספיק בעיה במערכת החינוך.
עזמי בשארה: לא צריך עוד קושי פיזי נוסף לכל זה.
עזמי בשארה: לכן אני מציע שייעשה משהו עם הנושא בקשר שלנו עם משרד החינוך ושנקבל החלטות ברורות בעניין.
עזמי בשארה: יש כמה הצעות פרקטיות כפי שאמרתי.
מיכאל מלכיאור: תודה רבה, אנחנו לא נשמע כעת את ההצעות הפרקטיות, כי אנחנו צריכים כמובן בסיום הדיון להגיע לזה, אבל אני יכול להגיד שחמישה עשר אחוז זה הרבה, זאת אומרת – אני יכול לעשות חשבון כמה לי מותר לשאת, לפי החמישה עשר אחוז, בלי שאני אעלה על משקל.
מיכאל מלכיאור: אבל זה מאוד כבד לי.
מיכאל מלכיאור: התיק הזה ששוקל שבע קילו, מאוד כבד לי, אז הילד הזה שהוא קצת יותר קטן ממני, אפשר לעשות חשבון, והוא כל הזמן צריך לסחוב את זה.
מיכאל מלכיאור: לא רק זה, בעיתונות היה דבר חדש, שבגלל שגונבים כל הזמן מהתיקים עכשיו, אז מבקשים מהתלמידים כל הזמן ללכת עם התיקים, לא רק בדרך לבית הספר, אלא גם בתוך בית הספר להסתובב עם התיקים בהפסקה, כדי שלא ייגנבו להם מהתיקים את הדברים שהם מביאים.
מיכאל מלכיאור: טוב, אנחנו רוצים לשמוע קודם את משרד החינוך ואחר כך את חברת הכנסת גילה פינקלשטיין.
מיכאל מלכיאור: עירית לבנה – בבקשה.
עירית לבנה: קודם כל אני מברכת על כל פעילות שנעשית.
עירית לבנה: והנושא הזה כבר מטופל מספר שנים.
עירית לבנה: והוא מעוגן ומטופל בחוזר מנכ"ל שפרסמת פה, ויש את כל ההמלצות, הן מופיעות פה.
עירית לבנה: זה קודם כל.
עירית לבנה: זאת אורת שההתייחסות שלנו היא גם חינוכית וגם בריאותית וגם ארגונית.
עירית לבנה: מאוד מפורט.
עירית לבנה: בפועל אנחנו נוגעים בכל אחד מהדברים.
עירית לבנה: זה כולל התייחסות ועל זה עוד מעט נדבר.
עירית לבנה: מהפן הבריאותי, נשמיע פה עוד מעט, זאת אומרת שהנושא של החמישה עשר אחוז, בעבר ציין חוזה מנכ"ל משקל אבסולוטי של, ואנחנו נמנענו מזה, כי יש ילד בכיתה אל"ף למשל שייראה כמו מתן, ויש ילד בכיתה ה"א נמוך.
עירית לבנה: לכן הלכנו על אחוז ממשקל הילד.
עירית לבנה: אני אומרת, כי היו כאן טענות לכאן ולכאן.
מיכאל מלכיאור: אבל מותר לו לשאת דבר כזה.
עירית לבנה: לפי המחקרים הרפואיים מותר לו עד חמישה עשר אחוז.
מיכאל מלכיאור: אבל זה בערך מותר לו, את יודעת עד כמה זה כבד?
עירית לבנה: אני יודעת.
עירית לבנה: קודם כל, כל קביעה שלנו – אנחנו מסתמכים על אנשי מקצוע.
עירית לבנה: זאת אומרת שההחלטה על חמש עשרה אחוז היתה בעקבות קצת ספרות מחקרית והתייעצות עם אנשי משרד הבריאות ואורטופדים שעוסקים בבעיות גב אצל ילדים.
עירית לבנה: והיינו צריכים להגיע אל משהו יחסי, ולכן זה נקבע.
עירית לבנה: אני אומרת שזה בניגוד לעבר שנקבע משקל כזה לאל"ף עד גימ"ל וכולי.
מיכאל מלכיאור: אבל שוב, יש כמו שאת אומרת, בחור ששוקל ארבעים ושלוש, יש גם כן ששוקלים שלושים וחמש.
מיכאל מלכיאור: אז אתם קובעים עכשיו קביעה, שמי צריך למדוד את זה בדיוק?
מיכאל מלכיאור: ההורה?
מיכאל מלכיאור: המורה?
עירית לבנה: עכשיו אני מחלקת את זה לשניים.
עירית לבנה: קודם כל החוזר שלנו מדבר על כלל בתי הספר, ובפירוש זה עניין של ארגון הלמידה.
עירית לבנה: אנחנו הנחנו את המערכת, שלא תהיה מורה שתגיד "תביאו, נראה מה נלמד" – שזה ארגון הלמידה.
עירית לבנה: שהמורים יידרשו להגיד לתלמידים להביא כל מה שרלוונטי לאותו יום לימודים.
עירית לבנה: זה דבר אחד.
עירית לבנה: מצד שני – ושאלה פה שרה רוייטר ואני גם שואלת, הרבה פעמים ילדים מביאים דברים שהם לא רלוונטים, כי "אולי אני אצטרך", ועוד צבעים, ועוד זה, וקחו בחשבון את האוכל ואת בקבוק המים שאנחנו מבקשים שיביאו, אז יש משקל נלווה.
עירית לבנה: אז יש צדדים לכאן ולכאן.
עירית לבנה: מעבר לזה, הנושא של ארגון הלמידה, ופה זה קטע שהוא לא רק של חקיקה, הוא עניין של מינהל.
עירית לבנה: זה כשיש ספרים שאפשר לחלוק בהם, שכמה ילדים יכולים לחלוק בהם, פשוט זה תפקיד של מורה להגיד שיש שניים-שלושה, השאר מביאים את הספר ואנחנו יכולים להשתמש.
עירית לבנה: שוב – זה לא היבט שאפשר להסתכל עליו בפן משפטי, אלא פשוט ארגון למידה, וזה כתוב פה.
עירית לבנה: זה המון נתון לצוות חינוכי, הורים ורשות מקומית.
עירית לבנה: ולמה אני אומרת את שלושתם?
עירית לבנה: כי כשיש את הנושא של תאי אכסון, מילה שאנחנו מציינים בעברית, אז בפירוש יש שתי אופציות.
עירית לבנה: קודם כל יש את העניין של רכישה.
עירית לבנה: יש הרבה אוד חברות שהיום מציעות להשכיר באמת במחירים מאוד אפסיים, כשיש השתתפות של רשות ושל הורים.
עירית לבנה: הם מחזיקים, זאת אומרת שהם גם מספקים אחזקה של התאים, ואם נגרם נזק אז הם באים ומתקנים אותו.
עירית לבנה: זאת אומרת שיש פה התארגנות משותפת של כל מיני גורמים.
מיכאל מלכיאור: בכמה אחוזים של בתי ספר יש תאים כאלה?
עירית לבנה: אין לנו מיפוי.
עירית לבנה: יש מעט יחסים.
מיכאל מלכיאור: אז לכן זה לא פונקציה.
עירית לבנה: לא, רגע.
עירית לבנה: קודם כל אנחנו מדברים על מה אפשרויות הארגון.
עירית לבנה: אחד מהם זה הקלה ביותר, להשאיר את הדברים בבית ספר, ופתרון של תאי האחסון זה אחד מהם.
עירית לבנה: יש בתי ספר שיש בהם.
עירית לבנה: לצערי הרבה, ברוב ההתארגנויות זה בעל-יסודיים כי יש להם יותר דברים נלווים פחות ביסודיים, כי אנחנו נתקלים שם יותר בבעיה של נשיאת הילקוט.
עירית לבנה: לגבי ספרי הלימוד וההערה של חבר הכנסת.
עירית לבנה: לפני יותר משנה אנחנו כינסנו ועדה שעסקה בנושא בעקבות הנושא של משקל ספרי הלימוד.
עירית לבנה: כינסנו את כל הוצאות הספרים מטעם הממונה על אישור ספרי הלימוד במשרד.
עירית לבנה: אין עכשיו כריכות קשות.
עירית לבנה: כלומר, עבדנו עכשיו על משקל הדף, כלומר – על עובי הדף, חלוקה של הספרים למספר חוברות כמה שיותר אפשר שיהיו, והדיון היום הואל לבטל את חוברות העבודה לתלמיד, כדי להקל.
עירית לבנה: גם כדי לחזור קצת למקורות, ואנחנו חשובים שזה ראוי, ובי"ת, להקל על עוד דברים שהילד נושא.
מיכאל מלכיאור: לגבי הכריכות העבות.
עירית לבנה: רק רגע, זה אטלס.
עירית לבנה: דיברנו על משאירים בבית ספר.
מיכאל מלכיאור: אבל אם הוא צריך להביא את זה?
מיכאל מלכיאור: מקראות גדולות – ספר ויקרא, זה כבד.
עירית לבנה: רגע, זה לא ספרי לימוד.
מיכאל מלכיאור: זה ספר לימוד.
מיכאל מלכיאור: אם הוא לומד בזה והמורה אומר שצריך להביא את זה, אז זה ספר לימוד.
עירית לבנה: לא, אני רוצה לומר שזה שוב קשור לניהול הלמידה.
עירית לבנה: יש ספרי לימוד שזה ספר שהוא מחייב.
עירית לבנה: אטלס, תנ"ך, יש עוד ספרים שאפשר להיעזר בהם בארגון ולהשאיר אותם בבית הספר.
עירית לבנה: הנושא של הגניבה נשמע לי תמוה, אבל אם יש דבר כזה, זה לטפל בפן החינוכי, זה לא בפן של ספרי הלימוד.
עירית לבנה: בכל מקרה – אם יימצא פתרון הקסם בנושא הזה, אני אומרת שוב, מעבר למודעות הרבה שיש היום בכלל לתחום הבריאות, אנחנו חוזרים ומזכירים, אני רואה תפקיד מאוד חשוב פה להורים רבותיי, ההורים הם הצלע של המשולש, ואם זה לא יהיה משולש של הורים-תלמידים-מורים, אז שום דבר מתחום הבריאות לא יתקיים פה.
עירית לבנה: אם יימצא פתרון שיעזור ויסייע, כי אני אומרת שוב שמשרד הבריאות מאוד דואג לבריאותם של הילדים.
עירית לבנה: אני נושאת את זה ואני חושבת שאין אחד שלא יסכים לצורך לטיפול בנושא.
מיכאל מלכיאור: עירית תשמעי, אני בטוח שאתם דואגים לזה, אבל אנחנו נמצאים היום במצב שהנושא הזה כבר כל כך הרבה טופל, והפתרון לשלוח חוזר מנכ"ל זה כנראה לא מספיק, כי אם ילד היום, ואני מניח שאם נצא לרחוב, נמצא אחוז הכי גדול של ילדים שאין להם תאי אחסון בבית הספר וההורים, או שלא מודעים או שהם – הרי אלה הילדים שלנו.
מיכאל מלכיאור: הרי הילד צריך להביא לבית ספר, אנחנו תמיד מקבלים נזיפה מהבית ספר, אף פעם לא שמעתי שמישהו קיבל נזיפה בגלל שתלמיד הביא יותר מדי ספרים.
מיכאל מלכיאור: קיבלתי הרבה יותר נזיפות בגלל זה שהילדים שלי לא באו עם הספרים הדרושים לבית הספר.
מיכאל מלכיאור: על זה מקבלים נזיפה, לא הפוך.
מיכאל מלכיאור: זאת אומרת שחייבים לעשות משהו דרסטי פה כדי לשנות את המצב.
מיכאל מלכיאור: אז יכול להיות שצריכים לקבוע למשל תאי אחסון בכל בתי הספר.
מיכאל מלכיאור: אז זה דבר שאפשר לעשות.
עירית לבנה: אז הנה, אני רק מסיימת במשפט.
עירית לבנה: רבותיי, כל מה שיעזור, המערכת כן נכונה לכך.
עירית לבנה: אני מדברת על המורים, רק שאנחנו צריכים לתת להם את הפתרונות.
עירית לבנה: אם זה ייגמר בחקיקה או לא בחקיקה, העיקרון הוא, שאנחנו כולנו יודעים מה צריך.
עירית לבנה: את האיך לעשות את זה, יכול להיות שזה יהיה קשה.
מיכאל מלכיאור: לא, משרד החינוך יכול, ובלי חקיקה, לקבוע שיש מערכת של תאי אחסון בכל בית ספר.
עירית לבנה: אתה יודע איפה נתקע העניין.
עירית לבנה: זה רק במימון.
עירית לבנה: כי ברגע שזה יהיה, הרי אמרנו שזה משולש – יש רשות מקומית-הורים, זה משולש.
מיכאל מלכיאור: אבל אם המימון הוא כל כך קטן, זה דבר שצריך לפעול למענו.
גילה פינקלשטיין: מאוד חשוב הנושא ולהעלות את הנושא בדיון כזה.
גילה פינקלשטיין: כי אכן זה גורם סבל.
גילה פינקלשטיין: לגבי נושא הבריאות, אז מבחינת הפגיעה בגב, המחקר שנערך באוניברסיטה במישיגן - - -
מיכאל מלכיאור: כבר ראינו את המחקרים שזה סבל רב.
גילה פינקלשטיין: נכון, אבל מבחינת מחקרים, מחקר הראה שזה לא הגורם לפגיעה בגב.
מיכאל מלכיאור: אבל פה הביאו הרבה מחקר אחר שהראה שזה לא נכון.
גילה פינקלשטיין: אבל בוודאי שצריך לעשות.
גילה פינקלשטיין: אצלנו בבית הספר באמת התקנו תאים לאחסון, ובהתחלה כשהתקנו את התאים מה שקרה, זה שבשעה שבע-שמונה בערב הגיעו אמהות עם הילדים ששכחו ספרים, אבל עם הזמן אנשים התרגלו שיש תאי אחסון.
גילה פינקלשטיין: אין כמו תאי אחסון.
גילה פינקלשטיין: ויש גם ספריה, ספריה כיתתית וספריה בית ספרית, שספרים כמו אטלס, ספרים גדולים נשארים בספריה הכיתתית, או בספריה הבית ספרית, ולא סוחבים אותם.
גילה פינקלשטיין: עכשיו, יש ילדים שבאים עם תיקים.
גילה פינקלשטיין: התקן שלנו בתקן הישראלי הם תיקים שלוקחים בחשבון את זה שתלמיד לא יישא משא כבד על הגב שלו, שזה סבל רב בשבילו, ואכן חשוב להסביר להורים, לאסוף את ההורים בתחילת השנה כשמודיעים להם את כל ההוראות.
גילה פינקלשטיין: המורים וההורים להיות מודעים לזה שהתלמיד לא יסחוב משא כבד.
גילה פינקלשטיין: לבדוק אותו בבוקר.
גילה פינקלשטיין: גם שהמורים ידברו על זה, שתהיה ספריה כפולה, גם ספריה כיתתית וגם ספריה בית ספרית.
גילה פינקלשטיין: ספרים כבדים שיהיו גם בספריה הבית ספרית, גם בספריה הכיתתית, ושהילקוט עצמו יהיה עם תקן ישראלי, כי אכן לקחו את זה בחשבון.
גילה פינקלשטיין: אני מכירה תיקים שהובאו מחוץ לארץ, שיש תלמידים שהולכים איתם כי הם תיקים יפים, והם לא מבינים שזה עוד סבל ועוד משא כבד.
גילה פינקלשטיין: כל זה כדי להגביר את המודעות של ההורים, של המורים ושל התלמידים.
גילה פינקלשטיין: אני באמת מודה לעזמי בשארה שהעלה את הנושא הזה.
גילה פינקלשטיין: העלינו את הנושא הזה בשנה שעברה בועדת החינוך וזה לא עזר.
גילה פינקלשטיין: אנחנו רואים שהבעיה ממשיכה.
גילה פינקלשטיין: לעזור אולי בהשתתפות בתאים בבית הספר שהם חיוניים, שההורים יממנו, שהבית ספר יממן, הרשויות יממנו, וזה יתחלק ולא תהיה בעיה של מימון.
גילה פינקלשטיין: כי אנחנו יודעים שיש בעיה של מימון.
גילה פינקלשטיין: למה זה לא נעשה בכל בתי הספר?
גילה פינקלשטיין: בגלל בעיית המימון.
גילה פינקלשטיין: אם ייקחו בזה חלק כל הגורמים, אז אנחנו נוכל להתגבר על זה.
גילה פינקלשטיין: וגם המחברות – שיהיו המחברות התיקניות ולא המחברות עם הכריכה העבה.
גילה פינקלשטיין: חשוב גם שההורים והמורים יסתכלו בתיק ששום דבר לא בולט, שמצמידים את זה לגב, מה כן יכול להזיק.
גילה פינקלשטיין: לדבר על זה, לשוחח על זה, ובהגברת המודעות זה יעזור לנו, עד אשר נתקין את התאים.
גילה פינקלשטיין: חשוב שיהיו תאים בכל בתי הספר.
גילה פינקלשטיין: לכם אין תאים, נכון?
מתן: יש לנו, אבל לא קניתי כי זה עלה יותר מדי.
גילה פינקלשטיין: אי אפשר לעמוד בזה, כי יש יותר מדי הוצאות, ולכן אי אפשר עוד הוצאות כספיות של תאים שעולים יותר מדי כסף.
עירית לבנה: כמה זה עלה?
מתן: אני לא זוכר.
מיכאל מלכיאור: מאה שמונים שקל, זה אומרת האמא של מתן.
מיכאל מלכיאור: אז עירית, רצית רק עוד הערה אחת.
עירית לבנה: כן.
עירית לבנה: קודם כל, יש תו תקן.
עירית לבנה: אני עובדת קודם כל, וחלק מהדברים שנכתבו פה זה דרך מכון התקנים.
עירית לבנה: יש תו תקן לילקוט תלמיד, וזה מומלץ, וכתוב ויש פרסום של הורים שיירכשו באמת רק את אותם ילקוטים, ילקוט תלמיד שעומדים רק בתו התקן הישראלי.
עירית לבנה: אנחנו עבדנו שם גם על המשקל של התלמידים.
מיכאל מלכיאור: אבל אתם יודעים שכל הילקוטים שנמכרים בארץ הם לפי תו התקן?
עירית לבנה: לא, בפירוש לא.
מיכאל מלכיאור: אז איך אנשים יידעו?
עירית לבנה: אמרנו שההורים פה צריכים לעקוב.
עירית לבנה: תראה, אנחנו לא יכולים פה לעשות את העבודה.
עירית לבנה: אנחנו עובדים עם מכון התקנים.
עירית לבנה: את ההמלצות ותו התקן הכנסנו לחוזר שלנו.
עירית לבנה: יש פה מקום שההורים, ואמרה את זה כבר חברת הכנסת גילה פינקלשטיין.
מיכאל מלכיאור: ההורים מקבלים את החוזר שלכם?
עירית לבנה: קודם כל החוזר הוא לאנשי חינוך.
עירית לבנה: ברור שקודם כל צריך להגביר את ההסברה, אני מקבלת.
מיכאל מלכיאור: אבל ההורה צריך לדעת את זה.
עירית לבנה: ההורה הוא צרכן להרבה מאוד דברים, ויש פה גם עניין של היגיון בריא.
עירית לבנה: כמו שהוא בודק מוצרים אחרים שהוא קונה, האם אנחנו צריכים תו תקן לבטיחות, למוצרי חשמל?
עירית לבנה: זה בדיוק כמו כל מוצר צריכה אחר שצריך לחשוד בו קודם כל.
עירית לבנה: אמרה חברת הכנסת – הילדים מתפתים לצבעים יפים, למחברות עם כריכות יפות, תראה, יש פה עניין גם של חינוך לחיסכון ותלוי במה אני רוצה להשקיע.
עירית לבנה: הנושא של העלות – אני רוצה להתייחס.
עירית לבנה: אני שוב, לא יודעת את המחירים, אבל אני יודעת שיש התארגנויות של חברות שמשכירות.
עירית לבנה: יש השקעה ראשונית, ואז העלות של שכירת התא לאורך הזמן יורדת.
מיכאל מלכיאור: יש לנו פה חוק חינוך חינם במדינת ישראל.
עירית לבנה: אנחנו יודעים.
מיכאל מלכיאור: נשמע רק את מועצת התלמידים.
זיו חן: אנחנו מייצגים אמנם רק את חטיבות הביניים והתיכונים, אבל אנחנו גם שומעים ורואים מה קורה בבתי הספר היסודיים.
זיו חן: קודם כל מדובר פה על חמש עשרה אחוז מהמשקל של התלמיד.
זיו חן: עכשיו, חמש עשרה אחוז מהמשקל שלי וחמש עשרה אחוז מהמשקל של חבר שלי, הוא לא אותו חמש עשרה אחוז, והכמות שאני נדרש להביא היא לא בהתאם שלי, היא בהתאם לבית ספר.
מיכאל מלכיאור: אז זהו, אני לא מבין.
מיכאל מלכיאור: אתם עברתם מכיתות למשקל גוף.
עירית לבנה: חמישה קילו לילד בכיתה גימ"ל.
עירית לבנה: אז יש ילד בכיתה גימ"ל במשקל כזה, ויש ילד בכיתה גימ"ל במשקל אחר.
מיכאל מלכיאור: אבל עירית, אף מורה לא יגיד – אתה שישים, אז תביא תשע קילו, ומי שיושב לידך יביא אחרת.
מיכאל מלכיאור: זה הרי לא עובד ככה.
עירית לבנה: לא זה בסדר, ולא זה בסדר.
עירית לבנה: המשקל של חמש עשרה אחוז ממשקל הגוף זה על סמך מחקרים רפואיים.
מיכאל מלכיאור: אבל זה שאתם שיניתם, זה עוד לא גורם לכך שזיו והחברים שלו מרגישים את השינוי הזה.
מיכאל מלכיאור: לכן צריך לעשות דברים אמיתיים.
עירית לבנה: הדברים הם אמיתיים.
עירית לבנה: מעבר לזה יש לנו בעיה.
זיו חן: דיברתם גם על ספרים עבים.
זיו חן: אני יודע שבחטיבות הביניים והתיכונים ספרי האזרחות וספרי ההיסטוריה, כל ספר שוקל המון, ואם יש לי באותו יום גם היסטוריה וגם אזרחות.
מיכאל מלכיאור: אין לכם כריכה עבה?
זיו חן: יש לנו כריכה עבה.
מיכאל מלכיאור: עירית, את שומעת?
מיכאל מלכיאור: יש להם כריכה עבה, וזה בלי תורה ודברים כאלה.
זיו חן: ויש לנו ימים שיש לנו גם ספרות, גם אזרחות.
עירית לבנה: יש לכם בבית ספר שבו אתה לומד תאי איחסון?
זיו חן: יש תאי אחסון אבל הם עולים כסף, וגם הם לא נמצאים.
זיו חן: בחטיבת ביניים יש ובתיכון אין.
זיו חן: עכשיו, יש ימים שאני צריך להביא גם אזרחות וגם היסטוריה, וגם שני ספרים במתמטיקה, שיש לי שני נושאים במתמטיקה, שכל אחד למד בספר אחר.
זיו חן: כלור, צריך גם לתת על זה את הדעת.
זיו חן: אם מדברים על לוקרים, אז גם איזה שהיא עזרה במימון, אולי הרשויות המקומיות אם זה יעוגן בחקיקה, אז אולי יעזור.
זיו חן: אני יודע שבהרבה מקומות, הרבה מועצות תלמידים בבתי הספר לקחו את הנושא הזה על עצמם, דיברו עם החברות וניסו להוזיל את העלויות.
זיו חן: אבל אם יש פה משהו שהוא ברמת חקיקה, ואם צריך פה שיתוף פעולה שלנו, של מועצת הנוער הארצית, אולי נוכל לקדם משהו.
מיכאל מלכיאור: עכשיו, התלמידים שיש להם תאי אחסון, הם לא סוחבים ספרים?
זיו חן: סוחבים, כי יש לי שיעורי בית, איך אני אעשה אותם?
מיכאל מלכיאור: זהו בדיוק.
עירית לבנה: זה בכל זאת פחות.
עזמי בשארה: השאלה היא אם בכל המקצועות יש צורך בספר.
אתי בנימין: אני אתי בנימין מארגון ההורים הארצי.
אתי בנימין: אני קודם כל מברכת את חבר הכנסת בשארה על הדיון הזה, ואני מקווה באמת שנצא מהדיון הזה עם המלצות.
אתי בנימין: כמו שאני מכירה את עצמי כפעליה במערכת החינוך, אני כבר שלוש שנים חוזרת לפה, כל פעם על הנושא הזה.
מיכאל מלכיאור: את רואה שאנחנו מנסים לטפל פה.
אתי בנימין: אני יודעת, אני מוכנה לבקר ואני מוכנה לרדת במשקל כמו הילד הזה, אני מוכנה כל כך מהר לבוא לפה כל יום לכנסת, רק לרדת במשקל בצורה הזאת.
אתי בנימין: אז ככה – בנושא הזה – מרכז השלטון המקומי הקים ועדה שנקראת ועדת "ילקוט" כבר בשנת 1997.
אתי בנימין: ועדת ילקוט המליצה את ההמלצות שלה, וחלק מההמלצות זה גם באמת התקנת תאים אישיים בבתי הספר.
אתי בנימין: המרכז לשלטון מקומי הוציא מכתבים בינואר 2004 לכל הרשויות המקומיות המלצה, להתקין בכל בתי הספר את התאים האישיים.
אתי בנימין: שום דבר לא נעשה מזה, שום דבר כמובן גם לא נעשה עם המלצות ועדת ילקוט.
אתי בנימין: הועדה שישבה בועדת החינוך שאני הייתי שותפה לה, גם המליצה למנכ"לית משרד החינוך בפברואר 2004 את ההמלצות שלה, חלקן גם להתקין תאים אישיים בבתי הספר, שום דבר לא נעשה עם זה.
אתי בנימין: חברים, אנחנו דשים.
אתי בנימין: אנחנו כל הזמן מדברים ומגיעים לאותן עצות ובסופו של דבר שום דבר לא קורה.
אתי בנימין: ההתקנה של הלוקרים בבתי הספר, אני כיושבת הראש של ארגון ההורים בירושלים, עושה את הכל כדי שפה בבתי הספר בכל ירושלים יהיו אצלנו הלוקרים.
עירית לבנה: ויש?
אתי בנימין: בחלק מאוד גדול של בתי הספר בירושלים יש לוקרים ואנחנו פתרנו את הבעיה, אנחנו הוזלנו את זה לתלמידים על ידי זה, שכל שני תלמידים לוקחים לוקר.
אתי בנימין: ובירושלים אנחנו משלמים נאה ארבעים שקל ללוקר, כל שני תלמידים שלוקחים, זה שבעה שקלים לחודש, זה שבעים שקל לתלמיד, שבעה שקלים בחודש.
מיכאל מלכיאור: אבל את רואה פה את מתן, הוא תלמיד ירושלמי, וזה עולה לו מאה ושמונים שקל.
אתי בנימין: אני כמובן שמעתי, ואני אגש לאמא אחר כך, ואני רוצה לדעת מי דרש מאה שמונים שקל, כי עוד פעם אני אומרת לך, אצלנו משכירים במאה ארבעים שקל לוקר בירושלים, וצריך לבדוק את העניין הה.
אתי בנימין: אבל עוד פעם – ההתקנה של תאים אישיים, הילדים שלי, איך אמרת?
אתי בנימין: אנחנו מסיעים את הילדים שלנו, אני הייתי מסיעה אותם ולוקחת אותם, ומחזירה אותם, וסוחבת את הילקוט על הגב.
מיכאל מלכיאור: אז מה שאת מציעה זה חקיקה, ובנושא של תאי האחסון, שנמקד אותם בזה.
אתי בנימין: אל"ף חקיקה בנושא של אחסון תאי אחסון, ובי"ת ליישם את ההמלצות שכבר הומלצו על ידי משרד החינוך ולחלק את הספרים העבים לחוברות קטנות יותר, דפים יותר דקים.
מיכאל מלכיאור: אבל את זה אתם צריכים לפתח.
עזמי בשארה: מה שאתם צריכים לעשות, הספר צריך להשאר בבית, בכיתה לא צריך אותו כל כך, צריך את הדפים שעובדים עליו.
אתי בנימין: הערה אחרונה שרציתי לומר.
אתי בנימין: תראו – כשמנהל בית ספר בונה את מערכת השעות בתחילת שנה, הוא לא בונה אותה לפי הכובד של הילקוט שהילד צריך לסחוב.
אתי בנימין: אז בואו ניקח את זה לתשומת ליבנו.
סוזן לימון: אני רוצה לתת קצת מידע על הנעשה בארץ.
סוזן לימון: אני סוזן לימון מ"מכבי שירותי בריאות", ולפני כן עבדתי במשרד הבריאות ובשנת הלימודים ב-2001-2002 במכון המרכז עשינו סקר של גורמי סיכון לכאבי גב, בבתי ספר יסודיים.
סוזן לימון: ויש לנו מידע ממאה ואחד בתי ספר, שזה מכסה עשרת אלפים תלמידים מכל המגזרים.
סוזן לימון: ומה שאנחנו מצאנו באמת, זה שבכיתות הנמוכות דווקא, כמעט מחצית התלמידים סוחבים יותר מחמישה עשר אחוז ממשקל גופם, ובכיתות היותר גבוהות – כיתה דל"ת עד ו"ו – שליש מהתלמידים.
סוזן לימון: זאת אומרת שהילדים הגדולים יותר דווקא, סוחבים פחות מהילדים הצעירים.
סוזן לימון: אנחנו מצאנו באותם מאה בתי ספר, שבשבעים אחוז מהם, יש איזה שהוא סידור לאיחסון ספרים בבית ספר, בין אם זה לוקרים ובים אם זה תאים בכיתות.
סוזן לימון: אבל אנחנו לא מצאנו קשר בין הימצאות הסידור לבים משקל התיקים שהילדים סוחבים.
סוזן לימון: זאת אומרת שגם אם יש תא, זה לא מבטיח שהילד ייקח פחות.
מיכאל מלכיאור: זאת אומרת שאף על כך שבשבעים אחוז יש תאים, אז למעלה מחמישים אחוז מהתלמידים הקטנים סוחבים יותר ממה שמותר.
סוזן לימון: כן.
מיכאל מלכיאור: אז זה אומר שהתא זה לא הפתרון.
סוזן לימון: זה לא הפתרון הבלעדי.
גילה פינקלשטיין: צריך גם להשגיח שלא ייקחו בתיק דברים מיותרים.
סוזן לימון: יש לי כאן המלצות נוספות, שבאמת חלק מהם זה הכריכה העבה והדפים העבים.
סוזן לימון: הדבר השני, שחייבים להגביל את המורים למספר הספרים שדורשים מהילד.
סוזן לימון: לדוגמא, המורה לאנגלית יכולה לבקש ספר לימוד באנגלית, מילון, חוברת עבודה ועוד איזה ספר נוסף.
סוזן לימון: ארבעה ספרים למקצוע אחד, כשזה לא המקצוע היחידי באותו יום.
סוזן לימון: המורה למדעים יכולה לבקש את אותו הדבר.
סוזן לימון: מורה לגיאוגרפיה, יש גם ספר וגם אטלס, וגם עוד לפעמים איזה חוברת, זאת אומרת שצריך להגביל את מספר הספרים לנושא, וגם שכשמרכיבים את מערכת השעות, כמה שזה קשה ומלא אילוצים, חייבים גם לקחת בחשבון את המשקל של היום.
סוזן לימון: כי הילדים יודעים יפים מאוד – כמו שאתה שקלת את הילקוט, אפשר לקחת את המורות של כיתה בי"ת, לקחת את המערכת, לשקול את הספרים ולראות אם יום דל"ת הוא יום כבד.
מיכאל מלכיאור: כן, אבל אז צריך להכניס את זה כדבר קבוע של אחריות המורים.
גילה פינקלשטיין: מה זאת אומרת, זו אחריות של הורים, של מורים.
מיכאל מלכיאור: אם זה יהיה אחריות של כולם, זה לא יהיה אחריות של אף אחד.
עירית לבנה: מורים והורים.
מיכאל מלכיאור: אבל צריך פה להטיל את האחריות.
מיכאל מלכיאור: ברור שצריך שלכולם תהיה מודעות לזה, אבל צריך פה לדעת מי האחראי, ועם מי אני יכול לבוא בחשבון על זה שיותר מחמישים אחוז סוחבים יותר ממה שמותר.
גילה פינקלשטיין: תראה, בבית ספר המורה אחראי, בבית ההורה אחראי.
גילה פינקלשטיין: יש שותפות.
גילה פינקלשטיין: האחריות היא על שניהם.
גילה פינקלשטיין: בבוקר ההורה צריך לראות שהילד יוצא מהבית, לבית ספר הוא מגיע והמורה צריך להיות מודע.
גילה פינקלשטיין: לא ייתכן שמורה לא ראתה.
גילה פינקלשטיין: אני לא יכולה להרים את התיק הזה.
גילה פינקלשטיין: זה קשה לי.
גילה פינקלשטיין: אז מה?
גילה פינקלשטיין: מורה לא רואה?
גילה פינקלשטיין: בוודאי שהיא רואה.
מיכאל מלכיאור: עובדה שיותר מחמישים מהתלמידים סוחבים יותר מהמקסימום.
מיכאל מלכיאור: זה לא המינימום, מהמקסימום שמותר להם.
מיכאל מלכיאור: אז כנראה שזה לא עובד.
מיכאל מלכיאור: לכן אני לא מסתפק בזה שנעלה את המודעות ושכולם אחראיים.
מיכאל מלכיאור: כי אם אנחנו נסת
מיכאל מלכיאור: פק בזה, אז ניפגש בעוד שנתיים עוד פעם.
גילה פינקלשטיין: נכון, עובדה שדנו בנושא הזה בועדת חינוך בשנה שעברה, ואין שום התקדמות.
זאב דורות: זאב דורות יושב ראש ארגון המנהלים היסודיים.
זאב דורות: אני מציע להקשיב טוב טוב לחברת הכנסת פינקלשטיין על מה שהיא אמרה.
זאב דורות: יכולות גם לצאת הוראות מטעם משרד החינוך שלא צריך ארבעים אטלסים לסחוב בכיתה.
זאב דורות: לא צריך ארבעים אטלסים ולא צריך ארבעים מילונים.
זאב דורות: אפשר לתת הוראות בבית ספר על איסור של דבר כזה.
זאב דורות: כלומר, כל הספרים האלה לא צריך לסחוב אותם הלוך וחזור.
זאב דורות: הם צריכים להישאר בכיתה.
זאב דורות: אני מתוך ניסיוני – לוקרים טובים לבתי הספר העל יסודיים, והם עולים, בשכירות בדרך כלל.
זאב דורות: בבתי הספר היסודיים אני בדקתי בשלוש השנים האחרונות, יש לי בית ספר גדול של עשרים ושש כיתות, פתרתי כמעט את הבעיה לגמרי.
זאב דורות: ישנן עגלות עם מגירות, וזה זול.
זאב דורות: וכל כיתה כזאת יכולה להיות מצויידת, ולכל תלמיד יש עגלה עם מגירה כזאת.
זאב דורות: והוא משאיר בבית הספר ולא לוקח בכלל הביתה.
זאב דורות: פתרתי את הבעיה הזאת כי זה היה לי אכפת, וכמעט שאין תלונות בבית ספרי.
זאב דורות: אפשר להציע את זה בבתי הספר, ותוך – זה לא ייפתר תוך שנה, זה תוך שנתיים-שלוש, אבל זה מלווה את הילד מכיתה אל"ף, עד כיתה ו"ו במקרה זה, וכך הלאה.
זאב דורות: לכן זו הוצאה חד פעמית, אם כל כיתה תצטייד בדברים האלה.
זאב דורות: ואפשר להציע שתוך שנה-שנתיים יימצא המימון, וכל כיתה תהיה מצוידת בזה.
זאב דורות: ותלמידים עוברים מכיתה לכיתה, הכיתה היא זאת שמצויידת, כך שלא צריך להשקיע בכל שנה מחדש להבדיל מהלוקרים.
מיכאל מלכיאור: יש בכל הכיתות מקום לארבעים כאלו?
זאב דורות: כן.
זאב דורות: בכיתה תיקנית יש.
זאב דורות: כיתה תיקנית בגודל של ארבעים ותשעה מטר מרובע יש מקום לארבעים כאלו.
זאב דורות: אבל כאשר יש כיתות קטנות ותנאים לא טובים, אז יש בעיה.
אבי גור: אני מרכז את נושא הבריאות בארגון המורים הארצי.
אבי גור: אני רוצה להגיד תודה לשלושת חברי הכנסת שעוקבים אחר הנושא הזה גם בוועדות אחרות.
אבי גור: אני חושב שגם עירית לבנה הרימה את הנושא הזה במשרד החינוך, כי לא היה חוזר מנכ"ל בנושא הזה לפני שהיא הייתה, אבל אני חייב להסכים עם מה שאמר נציג המנהלים.
אבי גור: חייבים להתייחס למה התלמיד מקבל בסוף.
אבי גור: זה שבבית ספר שלו ובבית ספר שלי יש לנו מודעות ופתרנו את הבעיה, זה לא מספיק.
אבי גור: אנחנו צריכים גם לדאוג להורים חלשים ולמורים חלשים שלא יכולים לדאוג, ולדאוג פירושו חקיקה ותקן.
אבי גור: תקן של הלוח בכיתה למשל השתנה בשנים האחרונות.
אבי גור: למה שהתקן של הנושא של המשקל לא יישתנה?
אבי גור: שיהיה בכיתה אפשרות לאחסן ספרים, ובנוסף לזה שתהיה מודעות, כמו שאתה אמרת הרב מלכיאור, שתהיה אחריות בבית הספר, כמו שבבית זה ידוע שיש אבא ויש אמא.
אבי גור: זה ידוע, זה שני שמות.
אבי גור: בבית הספר, הציעה כאן חברת הכנסת גילה פינקלשטיין, יש אחריות של מחנך ויש אחריות של מנהל בית ספר, וזה צריך לבוא בכתובים.
אבי גור: ועדת דוברת עשתה שינוי בועדת החינוך.
אבי גור: התחילה לדרוש את הדברים לפי יעדים.
אבי גור: אני מציע בסיכום, שבהצעת הסיכום, אנחנו נבקש שיפתרו את הבעיה מבחינת אחסון ושתהיה מחוייבות של מנהל בית ספר, בהכנות לשנת הלימודים, את משקל הילקוט לפי התכנון שלו ואת הביצוע של זה.
עזמי בשארה: בשביל שנת הלימודים הבאה עכשיו צריך להתחיל.
עזמי בשארה: ניפגש אחר כך לפני הקיץ, לקראת ספטמבר, ושום דבר לא ייעשה.
עירית לבנה: בטח שעכשיו.
אבי גור: אבל צריך להתחשב גם במה שנציג המנהלים אמר.
אבי גור: לפרוס את זה על כמה שנים ולפתור את הבעיה.
זיו חן: רק משהו קטן אני רוצה להוסיף בהקשר למה שנציג ארגון המנהלים אמר, הרבה מאוד מורים דורשים ספר על כל תלמיד.
זיו חן: אם זה מילון ואם זה משהו אחר.
זיו חן: והרבה מאוד מורים מוציאים את התלמידים שלהם מהכיתה אם אין להם ספר.
גילה פינקלשטיין: אבל אם אתה קונה בתחילת השנה בצורה מרוכזת ספר, מילון, אטלס, ויש לך ספריה כיתתית, מילון ואטלס, ספרים עתירי משקל בספריה הכיתתית, אתה לא צריך להביא את המילון.
גילה פינקלשטיין: תשאיר אותו בבית.
קריאה: המורה לא תמיד מוכן לזה.
גילה פינקלשטיין: קניה מרוכזת של ספרים עתירי משקל שהם נמצאים בספריה הכיתתית, לא צריך לסחוב אותם יום יום.
עזמי בשארה: הוא אוצר שיש מורים עתירי בקשות.
מיכאל מלכיאור: האמא של מתן, אפרת רוצה להעיר משהו.
מיכאל מלכיאור: בקשה.
אפרת: הוזכרו פה הורים, אז אני מרשה לעצמי לציין את הצד של ההורים.
אפרת: אני חושבת שהפתרון הוא במודעות של המורים.