GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סטליאן לוזננו: זה כמו דברים אחרים שהם מחויבים, אבל בפועל אינם קיימים.
מיכאל מלכיאור: אם יש חוק ולא מיישמים אותו, הוא לא שווה הרבה.
מיכאל מלכיאור: את זה אנחנו יודעים.
מיכאל מלכיאור: אבל לא זאת הכוונה פה.
מיכאל מלכיאור: יש חוק, עד עכשיו לא יכלו ליישם אותו כי לא היו תקנות, אבל כעת, כשיהיו התקנות, אני מניח שתהיה אכיפה של החוק.
סטליאן לוזננו: זו הנקודה שרציתי להעלות.
סטליאן לוזננו: אלמנט הפיקוח הוא האלמנט החשוב ביותר.
מיכאל מלכיאור: אנחנו מסכימים אתך, אבל עד עכשיו לא היה אפשר לאכוף את החוק כי היה תנאי בחוק שעד שלא יהיו תקנות לא יהיה אפשר לעשות כלום.
מיכאל מלכיאור: כעת, כשיהיו תקנות, יהיה אפשר לאכוף.
שרון ארד: אני נציג איגוד תקליטני ישראל.
שרון ארד: את החוק הזה צריך לחלק לשניים: מועדונים ואולמות וגני אירועים.
שרון ארד: כשמגיעים לגן אירועים או לאולם אירועים – ושמעתי את גב' הרצנו שאומרת שהאנשים רוצים לדבר – הגישה שלנו התקליטנים היא שאנחנו לא צריכים להחריש אוזניים.
שרון ארד: אבל כשבאים לחתונה – כך זה בנוי וכך זה באופי שלנו – בדרך כלל לא באים רק לדבר.
שרון ארד: יש החלק הבסיסי, דיבורים, קבלת פנים שעה וחצי, מנה ראשונה, מנה עיקרית.
שרון ארד: שליש מזמן האירוע הוא זמן לדבר ולפגוש את הדודה.
שרון ארד: מי שרוצה להגיע לחתונה ורק לדבר – זה לא מה שזוג צעיר בדרך כלל מצפה מהחתונה שלו.
שרון ארד: הם לא היו שוכרים אולם בעשרות אלפי שקלים ומביאים תקליטן בעוד אלפי שקלים רק בשביל זה.
שרון ארד: מצפים שבחתונה יבואו וירקדו וישמחו.
שרון ארד: המחוקק הגביל את העוצמה.
שרון ארד: בתור איגוד תקליטני ישראל זאת לא העוצמה הנכונה בעינינו, אבל אנחנו מקבלים עלינו את החוק.
שרון ארד: אני רוצה לתקן: אני מכיר את כל האולמות בירושלים, ובירושלים אין שום אולם עם מתקן כזה.
שרון ארד: יותר מזה: מר גלברג אמר שיש מתקנים ב-20-30 מקומות בארץ.
מיכאל מלכיאור: זה משום שהחוק לא מופעל.
מיכאל מלכיאור: מר גלברג אמר שהחוק קיים במקומות שבהם זה פוגע בסביבה.
מיכאל מלכיאור: רק ב-30 המקומות שיש פגיעה – רק שם דרשו שתהיה מדידה.
מיכאל מלכיאור: אחרי שהתקנות ייכנסו לתוקף ויגמרו את העבודה פה – זה יהיה בכל מקום.
לאה נס: חוץ מזה המטרה, לפחות בתיקון שהגשתי לגבי דיסקוטקים ומועדונים, היא לא רק להגן על הסביבה אלא גם על החוגגים עצמם.
שרון ארד: אז שתהיה הפרדה בין מועדונים לגני אירועים.
שרון ארד: בגני אירועים מוסכם שיש הרבה מבוגרים שסובלים מהרעש.
שרון ארד: דיסקוטק הוא לרוב לבני נוער צעירים, בני 14.5 או 15, אם כי יש מועדונים גם לגילאים מבוגרים יותר.
שרון ארד: מי שמגיע לשם מצפה לרקוד.
שרון ארד: יש ז'נר מסוים של מוזיקה שאנחנו התקליטנים משמיעים בדיסקוטקים, כמו טרנס או האוס – אני לא יודע אם זה מדבר אליכם.
גילה פינקלשטיין: באיזו עוצמה זה?
שרון ארד: גבוהה מאוד.
גילה פינקלשטיין: אזעקה בצפירה היא בעוצמה של 140 דציבל.
שרון ארד: זה יותר מ-130.
שרון ארד: אני נמצא במקומות האלה בכל שבוע.
שרון ארד: לדעתי אם תיישמו את החוק של גני האירועים בתוך המועדונים והמוזיקה תכבה בכל פעם שיעברו את סף הדציבלים שלוש פעמים – אחרי חמש דקות המועדון ייסגר ואף אחד לא יגיע אליו.
שרון ארד: לא תהיה זכות קיום לשום מועדון בארץ שיעבוד בצורה כזאת.
שרון ארד: ניקח את כל חברי הוועדה לניסוי במועדון "האומן 17", שפועל בירושלים כבר שנים.
שרון ארד: נגיע עם מומחה ועם מד דציבלים, נשדר מוזיקה בעוצמה של 85 דציבלים, ותראו שאף אחד לא מגיב למוזיקה הזאת.
שרון ארד: זאת התרבות, זה סגנון המוזיקה המסוים.
אופיר פינס-פז: הם לא שומעים את זה ברמה הזאת.
מיכאל מלכיאור: לפי הנתונים שקיבלנו, אסור להיות אפילו חצי דקה במקום כזה.
מיכאל מלכיאור: אם אתה יודע בפירוש, ושמעת כאן את המומחים החשובים ביותר בארץ שציטטו את המחקרים, שזה עושה נזק בלתי הפיך לבני נוער – ומדובר בילדים בני 14-15 – איך אתה לוקח אחריות על דבר כזה?
אופיר פינס-פז: הוא לא חטף תביעה ייצוגית בחיים שלו.
אופיר פינס-פז: אחרי שהוא יחטוף את התביעה הראשונה, זה יהיה אחרת.
מיכאל מלכיאור: קיבלנו הרבה מכתבים.
מיכאל מלכיאור: אם כל האנשים שכותבים לנו שיש להם צפצופים קבועים באוזניים יתבעו אותך, מה תגיד?
גילה פינקלשטיין: מה קורה בעולם?
שרון ארד: בכל העולם אין הגבלה לגבי הרמות.
שרון ארד: אני חושב שכמו שיש אזהרה על סיגריות – צריך לעשות את זה במועדונים.
שרון ארד: איפה הגבול?
שרון ארד: למה בחור בן 18 ייכנס למועדון ויסבול, במירכאות, מעוצמה נמוכה?
שרון ארד: אולי נגביל את הכניסה לדיסקוטקים מגיל 18 ומעלה, ובגיל הזה האדם יודע מה הוא עושה, ותהיה אזהרה.
גילה פינקלשטיין: בכניסה למועדון תהיה אזהרה.
אופיר פינס-פז: אני חושב שהאנשים בכלל לא מודעים לכך.
מיכאל מלכיאור: כמובן, צריך לעשות מסע הסברה.
מיכאל מלכיאור: זה מתחיל בכיתה א', דיברנו על הנושא כבר שעה.
סטליאן גלברג: אגב, מחר הוא יום השמיעה הבין-לאומי.
סטליאן גלברג: זאת הפעם הראשונה שהוא מצוין בישראל.
שרון ארד: אנחנו מופיעים כאן, בוועדה המכובדת הזאת, ואני חושב שאם יעבור חוק כזה, זה גזר דין מוות למועדונים.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים איזונים.
מיכאל מלכיאור: לא צריך ללכת לקיצוניות אבל גם צריך לומר את הדברים כמו שהם.
מיכאל מלכיאור: יכול להיות שצריך לעשות ביקור, ומחברי הוועדה מי שרוצה ילך ל"אומן 17".
אופיר פינס-פז: אם תצליח לעמוד שם יותר מחמש דקות אתה מקבל ממני מה שאתה רוצה, עוד קדנציה בכנסת.
מיכאל מלכיאור: כבר התלוננו על הרעש בכנסת.
שרון ארד: אולי אפשר לעשות חוק בנפרד למועדונים, אבל אם נחיל את החוק הקיים על המועדונים – זה גזר דין מוות למקומות הלאה.
שרון ארד: אף אחד לא יכול לעמוד בגבולות דציבלים כאלה כשמדובר במוזיקה של המועדונים.
לאה נס: גם בלי החוק הזה כבר יש גזר דין בעניין הזה, אמנם לא גזר דין מוות, לפחות בעניין השמיעה.
לאה נס: אתה לא מבהיל פה.
שרון ארד: מועדון כמו "האומן 17", אם הוא יצטרך לנגן ב-85 דציבלים, אף אחד לא ירצה להיכנס אליו.
שרון ארד: ובכל הארץ לא תהיה זכות קיום למועדונים.
סטליאן גלברג: "האומן 17", מסיבות של אי-הפרעה לשכנים, נושא בעלויות לא מבוטלות.
סטליאן גלברג: הוא שינה את כל המערכות.
סטליאן גלברג: שמעתי אז בדיוק את אותן טענות.
סטליאן גלברג: אמרו: אם אשנה את הרמקול מכאן לשם זה גזר דין מוות.
סטליאן גלברג: אבל השינוי נעשה.
סטליאן גלברג: במקום שיהיו שם שתי שורות של רמקולים ומי שישב קרוב יחטוף רעש נוראי ומי שמרחוק בקושי ישמע, כעת יש ברקע רמקולים.
שרון ארד: מתי היית שם?
סטליאן גלברג: אז, כששינו.
שרון ארד: אני מזמין אותך לביקור חוזר.
אופיר פינס-פז: כנראה שינו בחזרה.
מיכאל מלכיאור: אולי הפיקוח שלך לא כמו שהוא היה צריך להיות.
שרון ארד: זה לא כל כך נכון מה שאתה אומר.
שרון ארד: העוצמות מטורפות.
מיכאל מלכיאור: קודם כול אנחנו שמחים שהגעת.
מיכאל מלכיאור: מהדיסקוטקים לא הגיעו נציגים.
לאה נס: אתה אומר "עוצמות מטורפות", גם אתה מתבטא בדימויים שמראים את הנזק.
שרון ארד: אבל זה מתוך בחירה.
שרון ארד: כמו שהילד מדליק סיגריה כך הוא בא מתוך בחירה למועדון.
שרון ארד: צריך להגיד לאנשים שזה מסוכן, להגיד שלא יעמדו ליד הרמקולים, שישימו אטמי אוזניים, דברים כאלה.
שרון ארד: אבל אי-אפשר לקבוע שהמועדון ישמיע מוזיקה רק בעוצמה מסוימת.
שרון ארד: הילד לא ייכנס למועדון.
שרון ארד: והערה אחרונה: זה בדיוק כמו שאמכור רק את הפילטר בלי הסיגריה.
שרון ארד: זה משהו לא הגיוני.
אופיר פינס-פז: ההשוואה לסיגריות מסוכנת.
אופיר פינס-פז: זה לא נגמר רק בהסבר על קופסאות הסיגריות.
אופיר פינס-פז: חברות הסיגריות שילמו מיליארדי דולרים כפיצויים לנפגעים מעישון סיגריה.
אופיר פינס-פז: אם נתקדם הלאה, אנחנו יכולים להעמיד את המפעילים כנתבעים.
מיכאל מלכיאור: זה קרה בארצות-הברית, לא בארץ.
אופיר פינס-פז: זאת שאלה של זמן עד שתהיה תביעה ייצוגית, זה ברור לגמרי.
אופיר פינס-פז: ואז לא תוכלו לעמוד בתביעות.
אופיר פינס-פז: אתם תסגרו כי לא תוכלו לעמוד בתביעות.
יואב סרי: אני מנהל את סניף ירושלים והשפלה של המוסד לבטיחות וגיהות.
יואב סרי: אנחנו נכנסים לנושא דרך הדלת האחורית, אבל היא דרך ראשית.
יואב סרי: המוסד לבטיחות וגיהות הוא תאגיד ציבורי שתפקידו לייעץ למקומות עבודה בכל נושא הבטיחות והגיהות.
יואב סרי: הוא לא חלק מההסתדרות.
יואב סרי: יש לו מנהלה משלו, מועצה משלו.
יואב סרי: הוא הוקם על פי חוק לפני 50 שנה.
יואב סרי: אנחנו חוגגים יובל.
יואב סרי: ביום רביעי וחמישי נחגוג בבנייני האומה בחסות הנשיא.
יואב סרי: המנדט שלנו הוא לייעץ ולהדריך בלבד.
יואב סרי: אין לנו שיניים.
יואב סרי: השיניים הן של משרד העבודה.
יואב סרי: במסגרת התפקיד שלנו אנחנו בודקים עבור הביטוח הלאומי תביעות של עובדים שנפגעו בשמיעתם – במפעלים ובכל מקום עבודה.
יואב סרי: אם הוגשה תביעה והעובד נפגע, אנחנו עושים בדיקה.
יואב סרי: לכן כל הנושא הזה נקרא נושא גיהותי.
יואב סרי: בשנים האחרונות עשינו די הרבה בדיקות באולמות, כאשר התובע היה מישהו שרצה כסף מהמדינה משום שנפגע בשמיעה.
יואב סרי: רק אתמול קיבלתי את ההזמנה לדיון היום וניסיתי לבדוק מה מצאנו בשלוש השנים האחרונות, כשעשינו בדיקות ב-18 אולמות.
יואב סרי: יש כאן גם מדדים לגבי מרחקים.
יואב סרי: נזרקו כאן מספרים והייתי רוצה לתקן אותם.
מיכאל מלכיאור: הכוונה לדיסקוטקים?
יואב סרי: דיסקוטקים, אולמות שמחה, "קול ישראל", גני אירועים – בכולם יש מועסקים.
יואב סרי: למשל ב"קול ישראל", כשהם עושים ערב ומצלמים בערוץ 33, יושב שם תקליטן, יושב במאי – יש עשרות עובדים.
יואב סרי: הממוצע ב-18 האולמות שהרעשים הם בין 95 דציבל ל-100 דציבל.
יואב סרי: במרחק של ארבעה מטר מהתקליטן הגענו ל-95 דציבל.
יואב סרי: זה מסמך משפטי ועל סמך זה מחליטים אם לשלם לתובע או לא.
יואב סרי: לצערי אנחנו עושים בדיקות רק כשיש פגיעה בשמיעה.
יואב סרי: אני מראה את הנתונים, אני יכול למסור אותם למי שרוצה.
סטליאן לוזננו: לפי איזה תקן עשיתם את המדידה?
יואב סרי: לפי תקן של משרד העבודה.
סטליאן לוזננו: מה שיטת המדידה?
סטליאן לוזננו: השתמשתם במכשיר?
יואב סרי: שאפרט הכול?
יואב סרי: אנחנו מוסמכים לעשות זאת במכשירי מדידה מיוחדים, לפי תקן.
יואב סרי: המכשיר שלנו עובר ביקורת יומית.
יואב סרי: יש לנו מכשיר שמאזן.
מיכאל מלכיאור: אנחנו סומכים עליהם.
יואב סרי: אני רוצה שתבינו שזה מסמך משפטי.
יואב סרי: ברגע שקבענו שהרעש מעל למותר, הוא יכול לקבוע אותם.
סטליאן לוזננו: אם אתה לא כותב כאן באיזה מכשיר עשית את המדידה, זה לא מסמך משפטי.
יואב סרי: זה רק לוועדה.
יואב סרי: המסמך הזה אינו מסמך משפטי, אלא מה שאני מגיש לביטוח הלאומי.
יואב סרי: לוועדה הגשתי רק סיכום.
יואב סרי: יש כאן עוד עבודה, ואם הוועדה רוצה אמסור אותה.
יואב סרי: אין לנו יד ורגל בזה, אבל בביטאון הקרוב שלנו אנחנו מפרסמים מאמר שכתב מישהו שעשה תואר שני בניהול והנדסת בטיחות באוניברסיטת באר-שבע: צמצום חשיפת תקליטנים לנזקי רעש ונזקי שמע.
יואב סרי: שוב, אנחנו לא סומכים את ידינו על הנאמר, אבל כדאי לראות מה כתוב.
יואב סרי: מישהו עשה עבודה, תואר שני בבטיחות וגיהות, יש מקום לראות את זה – והדברים בשם אומרם.
יואב סרי: בשם המוסד אני יכול להגיד שהדברים נבדקו, כי לא התקבל שום פיצוי אם זה לא עבר את הסף.
מיכאל מלכיאור: ואני מניח שאלה לא המקומות הקיצוניים ביותר.
מיכאל מלכיאור: אני מניח שלא בני נוער באו להתלונן.
יואב סרי: לא, באו עובדים.
לאה נס: אנשים שיש להם יותר מודעות.
יואב סרי: אנשים שאמרו להם שהם יכולים לקבל כסף מהמדינה.
יואב סרי: הכוונה לאנשים שעובדים ברעש ואחר כך חשים שהם מאבדים את השמיעה.
מיכאל מלכיאור: את הנזק הבלתי הפיך מגלים רק אחרי הרבה זמן.
מיכאל מלכיאור: יש עוד אנשים שרוצים להביע עמדה?
שרון ארד: לא דיברנו בכלל על הלייזרים.
שרון ארד: איגוד תקליטני ישראל מבקש מהמשרד לאיכות הסביבה שיוציאו תקנה.
שרון ארד: המקרה שהיה במועדון "הפורום" בבאר שבע – הייתי קצת מעורב בעניין ההוא.
שרון ארד: אני יודע שהשתמשו שם במכשיר מסוכן מאוד.
שרון ארד: יש ערפל סביב הסיפור הזה.
שרון ארד: במקום להוציא הנחיה חד-משמעית לא להכניס את המכשירים האלה למועדונים, לגני אירועים – לא להשתמש בהם – זה עדיין מגיע לשם.
שרון ארד: הייתה שמועה, בעקבות הסיפור, שזה מסוכן, וזה עדיין מגיע.
מיכאל מלכיאור: אבל אם זה כיף, יוצר אווירה יותר טובה?
מיכאל מלכיאור: למה מקובל עליך שאם זה עלול להזיק לראייה זה מסוכן אבל אם זה עלול להזיק לשמיעה זה בסדר?
שרון ארד: יש הבדל.
שרון ארד: כשמבלה מגיע לדיסקוטק הוא יודע שעוצמת הקול חזקה, הוא מצפה לזה.
שרון ארד: הוא לא מודע לבעייתיות של קרן הלייזר, שיכולה לפגוע בעין.
שרון ארד: גם שם הנזק בלתי הפיך.
שרון ארד: יש על המכשיר מדבקה קטנה, ולפעמים היבואן גם מסיר אותה, שכתוב עליה שאסור למקד את קרן הלייזר בצורה מסוימת.
מיכאל מלכיאור: בכמה אנשים זה כבר פוגע?
מיכאל מלכיאור: יש אחדים שיוצאים מזה עיוורים.
שרון ארד: אגב, הבחורים האלה אינם עיוורים, אבל זאת פגיעה.
מיכאל מלכיאור: אתה רואה, זה לא כל כך נורא.
מיכאל מלכיאור: נשמע את בני הנוער.
מיכאל מלכיאור: אמנם הם סטודנטים, הם גם לא היו בדיון.
מיכאל מלכיאור: אבל מתוך ניסיון אולי הבנתם על מה אנחנו מדברים פה.
מיכאל מלכיאור: אולי יש לכם עמדה בעניין.
קריאה: בתור מי שמבלה די הרבה, יותר באזור תל-אביב ופחות באזור ירושלים, אני חושב שאין ברירה.
קריאה: מי שבא לדיסקוטק בא כדי לשמוע מוזיקה ולא לצורכי מפגש חברתי.
קריאה: ברגע שהמוזיקה תהיה בעוצמה נמוכה יותר, תיפגם ההנאה של המבלה והוא לא יחזור לאותו מקום, כמו שאמר מר ארד.
קריאה: אם מחילים את הצעת החוק על דיסקוטקים, מן הסתם צריך להחיל אותה גם על מקומות ציבוריים אחרים שבהם מושמעת מוזיקה: ברים, פאבים, בתי קפה – גם שם מושמעת מוזיקה בעוצמה גבוהה.
קריאה: כשאדם יוצא כדי לשתות או לרקוד, הוא צריך גם אווירה מסביב, מוזיקה.
קריאה: מוזיקה בעוצמה נמוכה תפגום בהנאה שלו מהבילוי.
מיכאל מלכיאור: יש דעות אחרות?
קריאה: אני מסכימה.
קריאה: כשאדם יוצא ביום שישי בערב לרקוד, או ביום חמישי בערב,
אופיר פינס-פז: ביום שישי בערב לא יוצאים.
מיכאל מלכיאור: אנחנו יוצאים בכל ערב.
קריאה: אם יוצאים כדי ליהנות, העוצמה של המוזיקה היא חלק מההנאה.
קריאה: לא באים לדבר עם אנשים, בשביל זה יש מקומות אחרים.
מיכאל מלכיאור: לא באים לבלות?
קריאה: חלק מהבילוי זה המוזיקה.
קריאה: זה גורם לאנשים לרקוד ולהרגיש יותר חופשיים.
לאה נס: אבל אם מבינים שזה גורם נזק?
לאה נס: צריך להביא את זה בחשבון, להגיע לאיזון מסוים.
קריאה: אגב, גם הופעות רוק.
גילה פינקלשטיין: צריכים להיות מודעים לכך שזה גורם לנזק.
אופיר פינס-פז: יש כאן בהחלט דילמה קשה.
אופיר פינס-פז: מצד אחד הם צודקים.
אופיר פינס-פז: אני יכול להבין שאומרים שמוזיקה רועשת מהנה.
אופיר פינס-פז: אותי היא מהנה.
אופיר פינס-פז: אני אומר את האמת: אני אוהב לשמוע מוזיקה רועשת, אני מבין מה שהם אומרים כאן.
אופיר פינס-פז: יש קושי לשמוע מוזיקה שקטה ולרקוד ולהשתולל ולהתפרק – זה לא הולך יחד, כנראה.
אופיר פינס-פז: מצד שני אנשים לא מבינים כמה הנזק גדול.
אופיר פינס-פז: הרבה שנים הייתי במועדונים ובמקומות כאלה.
אופיר פינס-פז: לא ידעתי כמה הנזק כבד.
אופיר פינס-פז: לדעתי קודם כול צריך להציע חוק שיחייב אזהרה – כמו לגבי הטלפונים הסלולריים והסיגריות.
אופיר פינס-פז: קודם כול אזהרה.
אופיר פינס-פז: שלא תשלו את עצמכם: רוב הצעירים יתעלמו מהאזהרה.
אופיר פינס-פז: אבל ההורים שלהם לא יתעלמו ואחרים לא יתעלמו.
אופיר פינס-פז: ויכול להיות שחלק כן יתחשבו בזה, בסופו של דבר.
מיכאל מלכיאור: ההורים לא הולכים לדיסקוטק.
אופיר פינס-פז: אבל הם ידעו.
אופיר פינס-פז: כי היום גם ההורים לא יודעים כמה זה מסוכן.
אופיר פינס-פז: שידעו כמה זה מסוכן, כמה זה פוגע בשמיעה.
אופיר פינס-פז: דיברת על איזונים, וזה סוג של איזון.
אופיר פינס-פז: אם נחייב את כל המועדונים, את כל המקומות שבהם יש מוזיקה רועשת, לשים שלט, באופן בולט, בכניסה למועדון – עם נתונים, לא רק עם הודעה שזה מסוכן לבריאות – אני חושב שזה צריך לאזן.
אופיר פינס-פז: כך אנשים ידעו שאלו הסיכונים לעומת ההנאות.
אופיר פינס-פז: אגב, אפשר לא לבוא בכל יום למועדון, אפשר לאזן.
אופיר פינס-פז: גם בטלפונים סלולריים, אם משתמשים בשיחות של 30 שניות או דקה זה הרבה פחות מזיק משיחת טלפון של חצי שעה רצוף.
אופיר פינס-פז: כך גם חשיפה למוזיקה: תהיה שם חצי שעה, ואחר כך תצא החוצה, או תעבור לחלק שהמוזיקה פחות רועשת – הרי יש חלקים במועדון, לא הכול ריקודים, ויש כל מיני מועדונים.
אופיר פינס-פז: אני לא רוצה להיכנס לפרטים, אבל אני חושב שאם נגדיל את המודעות נעשה שירות חשוב לציבור.
אופיר פינס-פז: להגיד שאנחנו מחסלים את העניין באופן טוטלי – זאת גזירה שהציבור לא יוכל לעמוד בה.
אופיר פינס-פז: חבל על הדיבורים, לא נצליח לאכוף את החוק הזה.
אופיר פינס-פז: בעניין הזה אני מציע להיות אפקטיבי: להביא דבר חקיקה שיש לו יכולת להביא לתוצאה מסוימת.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה לעדכן אותך שיש כבר חקיקה לגבי גני אירועים.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה לומר כמה דברים.
מיכאל מלכיאור: אני מסכים שיש פה צורך באיזונים, צריך להתחשב באיזונים שהחברה צריכה.
מיכאל מלכיאור: אין שום ספק שניכנס לעניין: כבר קבענו, כחלק מההחלטה שלנו, שנבקש ממשרד החינוך, התרבות והספורט לקבל עליו להוציא חוזר מנכ"ל בנושא הזה לכל בתי הספר, כי זה מתחיל בגיל צעיר מאוד.
מיכאל מלכיאור: עם זאת, בהצעה הזאת החברה פוטרת את עצמה מאחריות.
מיכאל מלכיאור: עשינו בדיקה לגבי מה שיש בטלוויזיה.
מיכאל מלכיאור: זה אחד ההישגים של משרד החינוך.
מיכאל מלכיאור: כותבים כעת על כל תכנית שהוא אסור לגילאים מסוימים ומטה.
מיכאל מלכיאור: לפי הבדיקות שלנו זה רק מגביר את הרצון לראות את התכנית.
מיכאל מלכיאור: ילד בן 12 רוצה לראות רק את מה שאסור מתחת לגיל 16.
מיכאל מלכיאור: אין לזה שום משמעות, ואולי להיפך.
מיכאל מלכיאור: החברה, וגם אנחנו המחוקקים, חושבים שפטרנו את עצמנו, שעשינו משהו.
מיכאל מלכיאור: אבל יכול להיות שלא עשינו שום דבר ויכול להיות שאפשר למצוא פתרונות אחרים, אולי ברמות אחרות.
מיכאל מלכיאור: בכל זאת יש הבדל בין 85 לבין 140, לפי מה שאנחנו שומעים.
מיכאל מלכיאור: יש עוצמות שהרופאים קובעים לגביהן שהן יגרמו לנזק בלתי הפיך בתוך חצי דקה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רואים את האחוזים של הפגיעה הבלתי הפיכה בשמיעה במדינות אחרות – קיבלנו נתונים על כך.
מיכאל מלכיאור: אנחנו יכולים לפטור את עצמנו בכך שנקבע שיש לשים שלט, אבל זה לא מספיק.
מיכאל מלכיאור: כל אחד יודע ששלט בדיסקוטק לא עוזר בכלום.
מיכאל מלכיאור: האנשים לא יכולים לשמוע אחרי שהם יוצאים מהדיסקוטק, זה מזמזם באוזניים.
אופיר פינס-פז: גם בבטן, אגב, הבאסים.
מיכאל מלכיאור: אבל החברה חייבת להתקין דברים סבירים, שלא יסגרו את החברה, אבל מצד שני שיתחשבו במצב – ולא רק שאנחנו נצא ידי חובה.
עירית לבנה: דובר כאן על הגילים: אני חושבת שכן צריך לבחון אם יש הבדל בין ילדים למבוגרים.
עירית לבנה: ברור שילדים הם לא מבוגרים קטנים, כל נזק בריאותי אצלם קשה יותר.
עירית לבנה: השאלה היא אם יש צורך בהתייחסות מיוחדת לגיל.
עירית לבנה: ילדים בני 13-14 כבר מבלים.
מיכאל מלכיאור: כמו אלכוהול.
אופיר פינס-פז: אני חושב שההשוואה בין הגילים לבין מה שאנחנו מציעים, זה לא אותו דבר.
מיכאל מלכיאור: אבל הדאגה של הוועדה הזאת היא במיוחד לבני הנוער.
מיכאל מלכיאור: וקיבלנו הרבה פניות מבני נוער.
מיכאל מלכיאור: יש הבדל בין ילד בן 14 שנפגע.
שרון ארד: אבל זה חוק גורף.
שרון ארד: ביום חמישי ב"אומן 17" אין שום ילד צעיר, זה מגיל 21 או 24 ואילך.
שרון ארד: בעצם גוזרים עליהם גזירות.
מיכאל מלכיאור: אין ספק שנביא בחשבון את כל הדברים שאתה אומר.
מיכאל מלכיאור: אני מעריך את זה שבאת, כי כל האחרים לא רצו לבוא היום.
מיכאל מלכיאור: נקשיב לדעתך, נתחשב בה.
יואב סרי: אני חושב שצריך לעשות ניסוי.
יואב סרי: לקחת מועדון כזה, להוריד את הרעש לרמה שבאמת אפשר לחיות אתה.
יואב סרי: אולי גם מר ארד יתבדה ויראה שאפשר לחיות עם הרעש הזה.
יואב סרי: זורקים כאן מספרים של 140 או 160 דציבל – אלו מספרים לא מציאותיים.
יואב סרי: אני אומר שוב: אם תוריד במעט את המספרים שמדדנו כאן, גם אתה תחיה בשלום, גם הילדים יחיו בשלום.
יואב סרי: אנחנו נהיה קצת מעל למותר, אתה תהיה קצת מתחת לרגיל.
יואב סרי: אתם נבהלים באופן קיצוני, גם מי שטוענים שכולם חשופים.
יואב סרי: אני חושב שברגע שעושים מדידה רואים במה מדובר.
לאה נס: את הערכים המטורפים – את זה ודאי צריך לשנות.
מיכאל מלכיאור: לגבי חתונות, ואני מבין שזה לא כמו ללכת אל "האומן 17": עוד לא פגשתי אחד שנהנה מזה.
מיכאל מלכיאור: אני שואל גם את הצעירים.
מיכאל מלכיאור: התקליטנים בטוחים שזה הורס להם את המוניטין.
מיכאל מלכיאור: אני שואל תמיד אם מישהו רוצה בעוצמה הזאת.
מיכאל מלכיאור: רוצים מוזיקה, רוצים שמח.
תלמה הרצנו: אני רוצה שילד ילך למועדון וידע שאם יהיה לו ליקוי שמיעה הוא לא יוכל להיות טייס, למשל.
תלמה הרצנו: הליקוי בשמיעה הוא בלתי הפיך.
אופיר פינס-פז: הוא לא יוכל להיות עוד כל מיני דברים, אבל זאת דוגמה טובה.
תלמה הרצנו: נגד הצפצופים אין מה לעשות.
תלמה הרצנו: זה צריך להיות יותר משמעותי וטעון בשבילו.
אופיר פינס-פז: נכון, צריך מודעות.
לאה נס: ילד בן 14 עדיין לא חושב מה יהיה בעוד ארבע שנים ולכן האזהרה הזאת לא מספיקה.
לאה נס: הוא כרגע במסיבה.
יוסי בלום: לגבי מי שחוששים שאולי פרנסתם תקופח, אני לוקח דוגמה מהחיים שלי.
יוסי בלום: מתחת למרפאה שלי יש מועדון ספורט.
יוסי בלום: מי שמכיר יודע שהרעש שם באימון האירובי זה כמו בדיסקוטק.
יוסי בלום: כשאני יורד להעיר להם אני פותח את הדלת וסוגר ומדבר עם המזכירה – אני לא יכול להגיד למדריך להוריד את העוצמה כי אני לא יכול לעמוד שם.
מיכאל מלכיאור: אחר כך הם באים אליך כלקוחות.
יוסי בלום: יש ויכוחים אתם.
יוסי בלום: אבל בסוף, עם קצת איומים הם מורידים את העוצמה ויש קצת שקט.
יוסי בלום: בחודשיים האלה התרגול נמשך, הם לא סוגרים את המכון, אנשים ממשיכים לבוא לשם.
יוסי בלום: אחר כך הם שוב שוכחים והמלחמה מתחילה מחדש.
יוסי בלום: אפשר להוריד את העוצמה למודוס ויוונדי כלשהו, שיהיה טוב גם להם וגם לצרכנים, לנוער.
אופיר פינס-פז: באמת בעוצמות קיצוניות צריך להעניש כמו שצריך, לתת מכה.
אופיר פינס-פז: צריך להיות יותר סובלנים ברמות הביניים, אבל אם מישהו עובר כל גבול, להכות.
לאה נס: צריך לדעת מה הגבול שעובר.
לאה נס: לכן צריך חוק ואי-אפשר להסתפק באזהרה בלבד.
לאה נס: החוק לא חל על מועדונים ודיסקוטקים.
לאה נס: זה השינוי.
מיכאל מלכיאור: נסכם את הדיון כך: אנחנו שמחים שנאמר לנו שתהיינה תקנות, והן יגיעו לוועדת הפנים ואיכות הסביבה להשלמה.
מיכאל מלכיאור: יש כאן כמה הצעות חוק שהצענו.
מיכאל מלכיאור: גם חברת הכנסת נס, גם חבר הכנסת אלדד וגם אני הצענו הצעות חוק בעניין הזה כדי להרחיב לעוד תחומים.
מיכאל מלכיאור: נדון בכך במהלך החקיקה, איפה בדיוק האיזונים הנכונים.
מיכאל מלכיאור: נשמע את הדעות השונות ונתחשב בהן.
מיכאל מלכיאור: אנחנו מודים למשרד החינוך, התרבות והספורט שיתחיל במסע הסברה.
מיכאל מלכיאור: כמו ששמענו, זה מתחיל מגן הילדים, מכיתה א', מהמוזיקה בחצר – וצריך להגביר את המודעות של בתי הספר לעניין הזה.
מיכאל מלכיאור: אגב, לא צריך חקיקה כדי להתחיל לצאת באזהרות במקומות ציבוריים וכו'.
מיכאל מלכיאור: בכך נסיים את הישיבה.
מיכאל מלכיאור: תודה לכל המשתתפים.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים כועדה לזכויות הילד להמשיך את העבודה בועדה.
מיכאל מלכיאור: גם הועדה הזאת באופן קבוע עובדת עם הנושא של פדופיליה וגם אנחנו מחוייבים לתת דיווח מה קורה במעקב אחרי הנושא.
מיכאל מלכיאור: יש עוד מספר נושאים חוץ מהנושא של החוק המקיף שאפשר לטפל, נושאים אולי יותר פרטניים.
מיכאל מלכיאור: הנושא עולה הרבה לכותרות לאחרונה ויש הרגשה שהתופעה הופכת להיות יותר ויותר נפוצה, אולי גם בעידוד האינטרנט וגורמים אחרים בחברה שמעודדת ממש את הפדופילים בחברה שלנו.
מיכאל מלכיאור: אנחנו שמענו את התיאור של האינטרפול, שמדינת ישראל בהרבה בחינות היא גן עדן לפדופילים ושמחנו לשמוע, אני רוצה להגיד בשבח משטרת ישראל, שלקחה את הנושא הזה בצורה רצינית והתחילה לטפל בו.
מיכאל מלכיאור: אנחנו קיבלנו את הטופס של משטרת ישראל, גם את הטופס שצריך למלא כדי לקבל אישור לעבור במקום על-פי החוק וגם את ההסבר של המשטרה על החוק.
מיכאל מלכיאור: אני מציע שנתחיל עם המשטרה, תסבירו לנו מה קורה מבחינת המשטרה ואיך אתם מרגישים, הרי אתם יודעים מי פונה אליכם ומי לא, כך שאתם יכולים לדעת מה קורה ביישום החוק.
סוזי בן ברוך: הדיווח האחרון שקיבלנו ממדור מידע פנים מציין שהגיעו 1,333 פניות, זה נכון ללפני שלושה שבועות, זאת עליה ב-1,320 פניות מהדיווח הקודם שבו היו כ-13 פניות בלבד.
סוזי בן ברוך: זה מראה שמבחינת מודעות ציבורית הנושא הזה מתחיל לתפוס תאוצה, מבחינת כמות מספקת בוודאי שלא.
סוזי בן ברוך: אני רואה כאן את ההצעה של היועץ המשפטי של משרד החינוך, אני מצטערת לומר שלמרות שלא קיבלנו תקנים נערכנו כיאות ואם מצפים מאיתנו שגם נלך לבדוק בכל מיני מקומות למי יש אישור ולמי לא, אז זה קצת מוגזם לדרוש מאיתנו.
סוזי בן ברוך: משטרת ישראל תפעל כאשר יהיה מקרה של עבירת מין ויסתבר שהוא לא קיבל אישור, אזי נפעיל את שני הסעיפים כסעיפי אישום, אבל להתחיל לחפש ולעבור ממקום למקום ולבדוק למי יש אישור ולמי לא, אל תצפו את זה מאיתנו אלא אם כן נקבל תקנים לענין זה.
יצחק קדמן: אני חושב שהיחידים שעשו משהו בנושא הזה זה משטרת ישראל שנערכה לענין הזה, היום כל תחנת משטרה ערוכה לענין הזה ביעילות רבה מאוד, כל יתר הגורמים, אני אומר את זה באחריות מלאה, כמעט לא עשו כלום, כולל משרד החינוך.
יצחק קדמן: אני רוצה שיהיה ברור, משרד החינוך אחראי לא רק על בתי הספר, הוא אחראי גם על שורה של גורמים נוספים, כידוע הוא משרד החינוך התרבות והספורט, יש באגודות ספורט מספרים עצומים של ילדים שפעילים במסגרות שונות של אגודות ספורט, אני אומר לכם בוודאות, אני בדקתי את זה, אגודות הספורט אין להם מושג על החוק, הם לא יודעים עליו ולכן יכול ילד ללמוד אצל מדריך ג'ודו או מדריך טניס או מאמן כדורסל של קבוצת ילדים שעל-פי החוק בוודאות, זה נכלל בחוק וצריך היה לקבל אישור שהאיש הזה אין לו עבר בעבירות מין והאנשים האלה עובדים עם ילדים הרבה יותר קרוב מאשר עובד המורה בבית הספר והיו כבר מקרים והמשטרה יודעת על זה, שדווקא מדריכי ספורט נעצרו על פגיעות מיניות בילדים והנושא הזה בכלל לא מטופל.
יצחק קדמן: כשמתרחקים מהמעגל הזה גם במעגלים אחרים, אדוני הזכיר את הנושא של הקייטנות, בנושא של קייטנות עוד יש לנו הזדמנות, זה הזמן, לקראת הקייטנות, אנחנו בקיץ שעבר בדקנו את זה, בדקתי בכל הקייטנות בירושלים לפי רשימה שהעיריה ניפקה לנו, באף מקום, הקייטנות אפילו לא ידעו שהם צריכים לקבל אישורים עבור המדריכים שלהם.
יצחק קדמן: גם קייטנות, יוצאים כל מיני חוזרים בנושא הקייטנות, אבל צריך ליידע את מנהלי הקייטנות שחובתם לקבל אישור על כל עובד, זה לא קיים.
יצחק קדמן: סך הכל מצב האכיפה הוא בלתי נסבל, אני מזכיר לאדוני יושב-הראש שהיתה ישיבה של הועדה שכל הגורמים, כל משרדי הממשלה התחמקו מלקחת אחריות, לעשות הסברה בנושא הזה, כל אחד הטיל את זה על מישהו אחר, יושב-הראש הטיל את זה בסוף על נציג משרד החינוך והוא אמר שהוא יבדוק במשרד החינוך, אני מעולם לא ראיתי שום הודעה, שום פניה לאף גורם שהם צריכים לקיים את החוק הזה.
יצחק קדמן: עם כל הכבוד לערוץ הכנסת אני לא חושב שמנהלי הקייטנות יושבים עכשיו וצופים בערות הכנסת וזה לא מה שיביא ליישום החוק הזה.
יצחק קדמן: אני כן חושב, בניגוד לדעתה של סגן ניצב בן ברוך, שיכול להיות שהתרופה הכי טובה מבחינה הסברתית זה להגיע למקום אחד או שניים, לא צריך להיות בשביל זה עבריין מין, עצם העובדה שאתה מעסיק עובד שלא קיבל אישור כזה הופכת את זה לעבירה פלילית, כך כתוב בחוק, ולקחת מעסיק אחד כזה או שניים, להעמיד אותם לדין ולפרסם את זה, אני חושב שזאת תהיה ההסברה הכי טובה לשאר המעסיקים כיוון שהמצב כרגע בנושא הזה פרוץ לחלוטין.
יצחק קדמן: לפחות לגבי קייטנות אנחנו עוד יכולים לעשות מעשה כי זה הזמן שהקייטנות מתארגנות לקראת חופשת הקיץ.
ענבל גבריאלי: יש לי שאלה ד"ר קדמן, לפני צאתנו לפגרה גם יושב-הראש וגם אנוכי הגשנו הצעה לסדר בעקבות איזה שהוא מקרה שנחשף בגן ילדים של אדם שנשכר לעבודה בגן ילדים למרות שכבר עמד נגדו אישום בגין עבירת מין כנגד קטינים ובכל זאת הוא הועסק ותקף מינית ילד בגן.
ענבל גבריאלי: המצב החקיקתי שתואר בפרסומים הוא שהחובה מוטלת על המוסד החינוכי, לא דובר על מוסדות באופן כללי אלא על מוסדות חינוכיים שמטפלים בילדים, מוסדות חינוכיים מסוג כלשהו.
ענבל גבריאלי: יכול להיות שהבעיה עם אבטחה או עם חברות הסעה שהם לא מועסקים באופן ישיר על-ידי המוסד החינוכי זה כאילו לכאורה לא מוטלת על המוסד החינוכי החובה לבדוק את העבר שלהם?