GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עזמי בשארה: כלומר, בסופו של דבר הגיל הזה הוא במסגרת חוק חינוך חובה, והוא לא נמצא במסגרת.
עזמי בשארה: בסופו של דבר, מה שאתם עושים זה חילוף פעילות חינוכית.
עזמי בשארה: זו פעילות חינוכית בסופו של דבר.
עזמי בשארה: אז למה זה צריך ליפול על המועצה המקומית לממן את התקנים האלה ולא על משרד החינוך?
עזמי בשארה: זה כמעט במקום מורים.
עזמי בשארה: זה לא מורים בדיוק, זה עובדים סוציאליים, וכו' וכו' ומומחים לכל מיני דברים, אבל זה במקום תקנים של מורים.
עזמי בשארה: אני תהיתי.
עזמי בשארה: אני יודע שלא תשיב.
טלי יוגב: הרווחה נותן, שיש הרבה דברים נוספים.
טלי יוגב: אז אני רוצה לחלק את זה לשירות בקהילה שניתן ולשירות של טיפול חוץ ביתי.
טלי יוגב: בשירות מבחן לנוער ההפניות לחקירות של המגזר הלא יהודי.
טלי יוגב: אנחנו נפלח את זה באחוזים מתוך כלל השירותים הניתנים.
טלי יוגב: בשירות מבחן לנוער, הפניות לחקירות של השירות זה 16.5% מכלל המופנים לשירות המבחן, שהיה סדר גודל של 21,000 בני נוער בשנת 2003.
טלי יוגב: בני נוער שהופנו לחקירת קציני מבחן לנוער.
טלי יוגב: בכל הארץ.
טלי יוגב: מתוך זה 16.5% זה המגזר הלא יהודי.
טלי יוגב: פחות מהממוצע באוכלוסייה.
טלי יוגב: המשטרה במגזר הלא יהודי.
טלי יוגב: אבל כל מי שמגיע על פי חוק, כל מי שנעצר, חייב לעבור דרך שירות מבחן נוער.
טלי יוגב: זה לא כמו מבוגרים.
טלי יוגב: פה חייבים.
טלי יוגב: כל נער שמגיע - מגיע אלינו.
טלי יוגב: זה פחות מהשיעור הממוצע באוכלוסייה, תלוי באיזה שנתונים, אבל זה סדר גודל של עשרים – 25%.
נטע יוגב: זה מתוך שלושים ושלושה פועלים, אז אנחנו מדברים על 21% מכלל הנגזרות שהשירות הזה מפעיל.
נטע יוגב: אני לא כוללת בתוך זה את מסגרות הערים המעורבות, שזה פתוח לכולם, ואנחנו מוציאים אותם מתוך זה.
נטע יוגב: המפתנים זה מענה חינוכי טיפולי בתוך הקהילה שהוא לבני נוער שנשרו ממסגרות חינוכיות ולא מוצאים את עצמם בשום מסגרת חינוכית טיפולית אחרת.
נטע יוגב: גדול.
נטע יוגב: זה 2,300 בהיקף ארצי , תגזור מתוך זה.
נטע יוגב: זה 384 מכסות.
נטע יוגב: זה ההיקף.
בשירותים האלה: עוד דבר בקהילה זה נפגעי סמים.
בשירותים האלה: גם פה אנחנו מדברים על סדרי גודל של 20%.
בשירותים האלה: גם בתקנים וגם בתקציבי פעולה ברשויות המקומיות.
בשירותים האלה: אני רק רוצה לציין ולהבדיל ממה שנאמר פה ממשרד החינוך, משרד הרווחה כן נותן תקנים ברשויות המקומיות, כשהרשות המקומית צריכה להשלים 25%.
בשירותים האלה: אבל עלות תקן זה עובד סוציאלי.
נטע יוגב: מאשר של משרד הרווחה.
תאופיק זחאלקה: היא עם הנוער הזה.
תאופיק זחאלקה: אז אנחנו לוקחים אותו לפני שיתדרדר.
תאופיק זחאלקה: לפני שיגיע אליה.
תאופיק זחאלקה: אנחנו צריכים לתת לו את הטיפול.
מיכאל מלכיאור: עושים, כי זה מספרים אדירים של תלמידים.
מיכאל מלכיאור: אולי נשמע אחר כך גם את הבני נוער מה אתם חושבים על העניין הזה.
סלאח אבו ריא: מי' – י"א ואח"כ עד י"ב.
סלאח אבו ריא: מצב הנשירה מאוד מתסכל ומדכא.
סלאח אבו ריא: אנחנו מנסים כל הזמן ללחוץ על משרד החינוך לקבל יותר נערים, ויש גם המגבלה של התקציבים של משרד החינוך גם מקצה מלכתחילה.
סלאח אבו ריא: גם הנשירה הסמויה, מתחילת השנה, לאחר חודש חודשיים, מתחילים להנשיר את התלמידים שמתנהגים בצורה לא טובה, לא נאותה.
סלאח אבו ריא: על כל בעיה שלא מגיעה למורה הוא מנשיר אותו לשבוע שבועיים.
סלאח אבו ריא: זה נשירה סמויה.
סלאח אבו ריא: איפה הנער הולך?
סלאח אבו ריא: הוא משוטט ברחובות, הוא פוגש את הנערים...
סלאח אבו ריא: מאוד קשה שההורים מנשירים את הנערים על מנת שיספקו פרנסה בתקופה המאוד קשה עכשיו.
סלאח אבו ריא: הם משתמשים בנערים ומנצלים אותם שישתתפו במימון הלימודים.
סלאח אבו ריא: יש תלמידים שבאים אלינו לקידום נוער, ואתה רואה שהוא יודע לכתוב ויודע לקרוא, אם הוא נמצא בבית ספר הוא יכול לתפקד ולהגיע לבגרויות ולהישגים.
סלאח אבו ריא: אבל יש גם כל מיני דברים מסביב שמשפיעים על הנער להישאר.
סלאח אבו ריא: יכולים להגיע עד סוף החודש, לא משולמות להם משכורות.
סלאח אבו ריא: מורה מגיע לכיתה מאוכזב מתוסכל, חסר מוטיבציה, וכל העונש וכל הסבל הוא מופנה כלפי הנערים.
תלמידה: כלום, אז מה הוא עושה?
תלמידה: הוא יישאר וילמד?
תלמידה: הוא ינשור מבית הספר.
תלמידה: ילך לעבוד.
מיכאל מלכיאור: הנקודה הכי חשובה?
מיכאל מלכיאור: את המערכת?
מיכאל מלכיאור: זה קורה בכל החוגים .
מיכאל מלכיאור: גם אצלי בבית היו כמה בני נוער שעזבו את המערכת.
מיכאל מלכיאור: יש הרבה סיבות למה הילדים עוזבים את בית הספר.
מיכאל מלכיאור: אבל מה אתם חושבים שהכי חשוב לעשות
מיכאל מלכיאור: לא יודע אם זה משחק אצלו תפקיד.
מיכאל מלכיאור: זה בוודאי חשוב להרחיב את החינוך חובה לאחת עשרה או שתים עשרה שנה.
מיכאל מלכיאור: זה אני מסכים אתך.
מיכאל מלכיאור: אבל אתה חושב שזה מה שאכפת לילד שעוזב?
תלמיד: ערבי יותר קשה למצוא עבודה.
תלמיד: זאת אומרת החיים קשים.
תלמידה: עושה משהו לא טוב אז היא מנשירה אותו לשבוע או לשבועיים, אז זה גם משפיע.
נכד נכד: תמיד נשארים בצד.
נכד נכד: במדינה בכלל.
נכד נכד: לכן אין הגדרה בתקציב מה זה קידום נוער.
נכד נכד: אין מעמד משפטי, חוקי, במקרה אני גם משפטן, מה זה עובד עם נוער.
נכד נכד: כמו עובד סוציאלי.
נכד נכד: כמו מורה.
נכד נכד: כמו כל אדם אחר.
נכד נכד: אין הגדרה לתפקיד.
נכד נכד: יבוא הבחור הזה, מדריך בקידום נוער, יכול להיות שסיים מדעי המדינה, יכול להיות שסיים מורשת ישראל או מלימודי אסלם, ועוסק בקידום נוער.
נכד נכד: אין הגדרה בתפקיד מה זה קידום נוער.
נכד נכד: תפקיד בחוק מה זה קידום נוער.
נכד נכד: אין הגדרת מקצוע.
נכד נכד: וגם אם תסתכל בתקציב המדינה,
נכד נכד: הדבר השני – נשירה סמויה.
נכד נכד: לפי החוק שלנו מדברים על לטפל בגיל 15 – 18.
נכד נכד: אבל יש לך אלפים של נושרים.
נכד נכד: כמה אנחנו יכולים לקבל?
נכד נכד: בסך הכל במדינת ישראל מקבלים לדעתי, אם אינני טועה, כארבעת אלפים נערים מנותקים במדינת ישראל, מסך הכל.
נכד נכד: אם תחקור את זה תגיע לעשרים אלף אם לא יותר.
נכד נכד: רק תיקח דוגמה את הנגב, כמה נערים ואני מדבר על בנים ובנות, כמה מסתובבים בנגב.
נכד נכד: בסך הכל יש לך מנדט לטפל בקושי בכמה מאות או אלפים.
נכד נכד: רשומים ביחידות לקידום נוער.
נכד נכד: מסך הכל המנותקים,
תאופיק זחאלקה: השלטון המקומי ונקראת חוברת להגדרת תפקידים, ונמצאת בכל רשות.
תאופיק זחאלקה: אז יש הגדרת תפקיד.
תאופיק זחאלקה: אתה צודק.
תאופיק זחאלקה: ארבעת אלפים מטופלים במסגרת קהילה.
תאופיק זחאלקה: ארבעת אלפים ילדים שנהנים מחוק חינוך חינם.
תאופיק זחאלקה: מתוכם יש שש מאות ארבעים ערבים, לא כולל מזרח ירושלים, לא כולל ערים משותפות.
תאופיק זחאלקה: ובכלל, בארץ אנחנו מוגבלים בארבעת אלפים, כי זו מסגרת תקציב ארצית שאנחנו מוגבלים בה.
תאופיק זחאלקה: רוצה להיכנס לזה, זה לא מדויק ולא פייר שאני אכנס למספרים.
נכד נכד: בו.
נכד נכד: אבל לפעמים מגיעים אליך נערים מגיל 13.
נכד נכד: אסור לך לקבל מבחינת החוק, כי חוק חינוך חובה חל עליהם.
נכד נכד: הכוונה שלי, אם הוא נשר מבית ספר, אתה יכול לקבל אותו ליחידה לקידום נוער ולטפל בו.
נכד נכד: אבל מתחת לגיל 15 אתה לא יכול לקבל אותו כל עוד אין פטור ממנהל משרד החינוך במחוז שלך.
נכד נכד: זה תהליך שעובד עם קב"טים.
תאופיק זחאלקה: הגדרה אחרת נוער בסיכון.
תאופיק זחאלקה: וכל מה שהזכרת כאן – נשירה סמויה, בעיות חברתיות התנהגותיות, הילד מבקר רק פעם אחת בשבוע בבית ספר וארבעה ימים הוא משוטט – לזה יש לך לגיטימציה לטפל בו.
תאופיק זחאלקה: אבל אתה מנוע מלתת לו שירותי השכלה.
תאופיק זחאלקה: ופה צריך להסביר.
תאופיק זחאלקה: יש סל תלמיד.
תאופיק זחאלקה: ברשות המקומית הוא נרשם כתלמיד תיכון.
תאופיק זחאלקה: הוא מקבל תקציב לרשות.
תאופיק זחאלקה: הילד הזה משוטט ברחוב, הוא בכלל לא מבקר, אבל הוא עדיין רשום שם.
תאופיק זחאלקה: אתה לא יכול לתת לו עוד פעם תקציב.
תאופיק זחאלקה: הוא לא יכול לקבל פעמיים.
נכד נכד: אישור מהקב"ט המקומי זה תהליך ביורוקרטי, עד שתקבל את הפטור נגמרת השנה, והנער עוד מסתובב.
נכד נכד: ומה אפשר לעשות?
נכד נכד: נער או נערה בגיל שלוש עשרה וחצי מסתובב חצי שנה או יותר, לא מקבל שום טיפול, שום מגע עם עובד קידום נוער או יועץ - מה אפשר לעשות אתם?
נכד נכד: אתה מנוע במגבלות החוק מלטפל בו, והוא מסתובב.
נכד נכד: הבית ספר לא מוכן.
נכד נכד: הקב"ט עצמו נכשל בתפקידו ואני לא צריך לפתוח עכשיו חזית אחרת על הקב"טים עצמם.
נכד נכד: אבל עד שמגיע הזמן הזה אז איפה הנער מסתובב?
נכד נכד: למה נחשף הנער בין גיל 13 עד גיל 15?
נכד נכד: נחשף לכל הבעיות החברתיות של סמים ועוד דברים.
נכד נכד: אז מה אפשר לעשות פה?
סאיב זריק: מקבלים תעודת עשר שנות לימוד וכל הזמן הוא מסתובב.
סאיב זריק: למה?
סאיב זריק: כי זה העסקה.
סאיב זריק: הוא מפריע בכיתה, הוא יוצא מתחום הכיתה, לא מפריע, המנהל מקבל את התקציב עבורו.
סאיב זריק: ואז הוא הופך להיות טרף קל מאוד לכל העבריינים וחבורות הרחוב באותו מקום, ולעט לאט הוא מגויס למערכת העבריינית.
נ כד נכד: 15% עזבו בגלל בעיות חברתיות, 10% בעיות כי צריך לצאת לעבודה.
נ כד נכד: המשתנים תלויים
נ כד נכד: אתן לך עוד דבר, רמת ההשכלה.
נ כד נכד: כיתת לימוד אחרונה במגזר היהודי ובמגזר הערבי.
נ כד נכד: עד
נכד נכד: ומגזר ערבי – 18%.
נכד נכד: יודע קרוא וכתוב .
מיכאל מלכיאור: היהודי – עד כיתה י"ב זה 10% סך הכל.
מיכאל מלכיאור: אז לא יכול להיות שמתוך ה10%- רובם עוזבים בכיתה ו'.
מיכאל מלכיאור: זה לא יכול להיות.
מיכאל מלכיאור: האחרים שקיבלנו פה.
מיכאל מלכיאור: יש פה איזו טעות.
מיכאל מלכיאור: אני לא יודע איפה הטעות, אבל יש פה איזו טעות.
נכד נכד: שתעבור על זה במסמך שלך.
נכד נכד: אני אסיים בתקציב הטיפול בנוער מנותק בשנת 2003.
נכד נכד: אתן דוגמא: הממוצע לקידום נוער 15,000 ₪ בשנה, בממוצע נער בכלא אופק – 100,000 ₪ לשנה.
מיכאל מלכיאור: רק שהבעיה שיגיעו יותר ויותר לבתי כלא במקום לטפל בזה בבתי ספר.
מוחמד נאסר: הכבוד לנתונים הכתובים ששמענו עכשיו, הנתונים הכתובים והסטטיסטיקות למיניהם, מי שלא מכיר את השטח, לעולם אין לו הנתונים הנכונים.
מוחמד נאסר: אם יש פה עוד איזה נתון של נשירה של 12% - בשטח יש יותר.
מוחמד נאסר: יש אנשים שלא מגיעים לשום מסגרת, ויש אנשים שלא מגיעים לקידום נוער.
מוחמד נאסר: יש נערים שלא מגיעים לנוער וצעירים, יש בני נוער שלא מגיעים לאף אחד ואין מי שיטפל בהם, ואין מי שיטפל בהם.
מוחמד נאסר: ועד שעות הלילה המאוחרות, אנחנו נפגשים עם בני נוער שלא יודעים כלום על המסגרות הקיימות.
מוחמד נאסר: ותמיד אפשר למצוא את האשמים.
מוחמד נאסר: אשמים לא חסר.
מוחמד נאסר: ויש הרבה מערכות והרבה מסגרות שבעיני, מההכרות שלי בשטח, כי אני עובד בשטח, שבגדול קרסו.
מוחמד נאסר: אבל עם כל זאת, מנסים כל הזמן ליפות את הדברים.
מוחמד נאסר: עומד בציפיות האלה, המקום שלו לא בבית ספר ולא בשום מקום אחר.
מוחמד נאסר: לתעודה שסיימו תיכון.
מוחמד נאסר: ועשו להם את זה במסיבה מפוארת וכו' וכו', וההורים יושבים עם הגלימה ועם הכובע.
מוחמד נאסר: בן אדם שהגיע לגיל כזה ולא יודע לכתוב ולקרוא, אפילו שפת האם שלו.
מוחמד נאסר: הוא סיים.
מוחמד נאסר: לאן הוא ילך?
מוחמד נאסר: מה הוא יעשה?
תאופיק זחאלקה: אבל גורמים עוול למערכת הערבית.
תאופיק זחאלקה: לפי מה שאמרת, ואני מכבד את מה שאמרת, זה משליך לא טוב על כל המערכת.
תאופיק זחאלקה: אני לא יודע, אני לא מומחה לעכו, ויכול להיות שאתה מדבר על מה שאתה יודע.
תאופיק זחאלקה: אבל להשליך מזה על כל המערכת הערבית, אתה עושה לה עוול.
תאופיק זחאלקה: להשליך על כל המערכת שהיא כל כך גרועה ונותנים תעודות זה אפילו לא מוכח.
תאופיק זחאלקה: נראה לי שהנושא הזה צריך בדיקה.
מוחמד נאסר: של נשירה, בכפר קרע אין נשירה, בג'ת אין נשירה.
מוחמד נאסר: אבל לעומת זה בנגב, ובקרב האוכלוסייה הבדווית שאין לה אף נציג כאן, שם עיקר הנשירה.
מוחמד נאסר: בטייבה טוענים שאין להם נשירה.
מוחמד נאסר: לא הצליחו להגיע לשלושים ילד.
מוחמד נאסר: יש תהליך של צמצום הנשירה בכלל במגזר הערבי, ויש יישובים שיצאו מזה.
מוחמד נאסר: בערים המעורבות אחוזי הנשירה הכי נמוכים.
מיכאל מלכיאור: עכשיו.
מיכאל מלכיאור: אנחנו מבינים.
מיכאל מלכיאור: אבל גם אם יש דוגמאות כאלה חשוב לדעת אותן, גם אם זה לא משליך על כלל החינוך, כי זו תופעה מאוד מאוד חמורה.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שהנשירה המוסווית, אם אנחנו אומרים על שליש, אז שליש עד כיתה י"ב זו הנשירה הפורמלית, הגלויה.
מיכאל מלכיאור: זה אומר שאם אנחנו מדברים על אלה שבאים מדי פעם או עדיין רשומים, זה בוודאי מגדיל מאוד את המספר הזה.
סאיב זריק: מה שמדאיג אותנו, וזה תמיד השיח המקצועי שנמצא אצלנו, כשדנים בדברים מקצועיים.
סאיב זריק: אני מסכים לכל הדברים שנאמרו כאן.
סאיב זריק: לא מקבלים את הבעיה של ההנשרה של הבן שלהם מבית הספר.
סאיב זריק: הם עושים את כל המאמצים.
סאיב זריק: כמובן, יש לנו מפתן בנצרת, שהוא גם אזורי, לא רק בנצרת, יש לנו את עמל, לעמל אין סמל מוסד חינוכי, וזו אחת הבעיות.
סאיב זריק: מי שנרשם בעמל יכול לקבל סל ללימודים, מי שנמצא במכללה משותפת לא יכול לקבל את הסל.
סאיב זריק: הכל הפוך פה, וזו בעיה מאוד רצינית.
סאיב זריק: אני רוצה לציין עוד דבר אחד שעדיין לא הוזכר בצורה מאוד חזקה.
סאיב זריק: עובד קידום נוער לא רק מלמד, הוא גם מטפל.
סאיב זריק: מי שנושר ממערכת בית ספרית, לא במקרה נשר מבית הספר.
סאיב זריק: הוא זקוק לטיפול, וטיפול יסודי.
סאיב זריק: בתחום ההתנהגות, בתחום המשפחה, ובתחום הפסיכולוגי.
סאיב זריק: ואנחנו בקידום נוער נותנים את הטיפול הזה, בצורה חריפה.
סאיב זריק: מקבלים לזה גם הנחיות והכוונות, ההכוונות מאוד מקצועיות, כדי שיהיה אצלנו בסיס שאנחנו לא קבלן של שיעורי עזר.
מיכאל מלכיאור: סאיב זריק; זה היה בשנת 91 בתחילת דרכה של על"מ.
מיכאל מלכיאור: אבל בסוף, מחמת תקציב זה נסגר.
מיכאל מלכיאור: דווקא באותה תקופה חיברתי
אמיר חביב: אני מאוד מברך על קיום דיון כזה סביב סוגיית הנוער המנותק, אבל ישר קפצנו
דבר אחד: אם יושבים פה נציגים של הרווחה, ונציגים של מנהל חברה ונוער, קידום נוער, אני אקח לדוגמא את הכפר שלי.
דבר אחד: אנחנו מדברים על 11% מתוך היישוב שלנו שהם בגילאי 13 עד 18 נניח, עוד קצת של קידום נוער.
דבר אחד: שבעים אחוז שמונים אחוז מהם אוכלוסייה של קידום נוער, במידה והם נושרים.
דבר אחד: ואני מדבר על לשכת הרווחה, שאמורה לטפל גם בהם.
דבר אחד: אני רוצה לעשות שותפות של קידום נוער.
דבר אחד: במקרה אני עובד סוציאלי, אבל אני לא אמור להיות העובד הסוציאלי שלהם.
דבר אחד: אמורים להיות העובדים הסוציאלים שלהם.
דבר אחד: אני במקרה עובד סוציאלי, ועמיתי עובד סוציאלי.
דבר אחד: ואז נוצר הקשר.
דבר אחד: אבל אני מחפש את השותפים שלי מהרווחה, ואני לא מוצא אותם.
דבר אחד: אני הולך ללשכה, אני לא מוצא עובד נוער.
דבר אחד: אני לא מוצא עובדת נערות במצוקה, אני לא מוצא אף אחד.
דבר אחד: וזה בעיה של תקנים.
דבר אחד: אבל אני ציינתי שבעברי ריכזתי את הניידת של עלם בירושלים.
דבר אחד: וכעובד יחיד במגזר הערבי שאז הייתי – זה היה ב91, הם התחילו ב- 81' לפעול, הניידות התחילו בכלל ב94-' מתקשרת אלי רכזת ניידת תל אביב בשבוע שעבר, ושואלת על אללה ומוחמד שמסתובבים בתחנה המרכזית בני ארבע עשרה וחצי, מנוצלים מינית שם, ואף אחד לא יודע על קיומם בכלל.
דבר אחד: בתחנה המרכזית של תל אביב, תופעה של בני נוער בעיקר ממזרח ירושלים, שנפלטו מהבתים שלהם, במחנה הפליטים ובשכונות שועפת ובית חנינא, כל האזור של שופעת.
דבר אחד: מסתובבים בתחנה המרכזית של תל אביב.
דבר אחד: אף אחד לא מכיר אותם.
דבר אחד: גם כאשר מאתרים אותם ומנסים להפנות אותם לאיזה שהוא גורם, סכנת החזרה לגורם המטפל היא כל כך קשה.
טלי יוגב: אלא בכל הרשויות בארץ.
טלי יוגב: אבל פה חייב להיות גם הרבה לחץ מהרשות עצמה.
טלי יוגב: כי כשמנהל המחלקה לשירותים חברתיים מקבל בנק מסוים של תקנים, הוא קובע את סדרי העדיפויות.
טלי יוגב: הוא הרי לא מקבל תקנים קבועים.
טלי יוגב: הוא מקבל תקנים, והוא קובע את סדרי העדיפויות: אם הוא חושב שהקשישים יותר חשוב, או שמפגרים יותר חשוב – כך הוא קובע את התקנים.
טלי יוגב: בעיות הנוער הן בחזית הראשונה – יש תקנים.
טלי יוגב: הדוגמא – עיריית חיפה: גם במגזר היהודי וגם במגזר הלא יהודי, ששם בני הנוער הם ה- ה- בעירייה.
טלי יוגב: אז יש תקנים.
טלי יוגב: זו הרשות שיש בה הכי הרבה תקנים.
טלי יוגב: גם בקידום נוער וגם בנוער ובצעירים.
טלי יוגב: גם בחינוך וגם ברווחה.
טלי יוגב: אבל אנחנו לא מעבירים תקנים צבועים.
טלי יוגב: הרשות מקבלת בנק מתוך בנק התקנים, לפי מדרג של מספר אוכלוסייה ,
עזמי בשארה: מיוחד, ואי אפשר יהיה להשתמש בו למטרות אחרות.
תאופיק זחאלקה: תיארתי מצב מצוי.
תאופיק זחאלקה: יש מחסור.
תאופיק זחאלקה: מנהל חברה ונוער מדי שנה מקוצץ, במיוחד בנוער מנותק שאסור לפגוע בו.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שאנחנו צריכים לבקש מהנהלת משרד החינוך לקבל נתונים הרבה יותר מדויקים, ולקבל תוכנית עבודה: מה מתכוונים לעשות כדי לתגבר את הדברים ששמענו עליהם.
מיכאל מלכיאור: באמת תכנית הילה ותוכניות אחרות, לעזור לקבל הרבה יותר תגבור לתכניות שישנן, שיש להן באמת תוצאות מאוד מאוד חיוביות, כפי ששמענו: שישים שבעים אחוז שמתוך הילדים שמצליחים להביא לתוך איזו שהיא מסגרת, או של הכשרה מקצועית או חזרה לבתי ספר, או הכשרה אחרת – זה דבר ודאי מצוין.
מיכאל מלכיאור: לכן אנחנו חושבים שצריך לנסות להחיל את זה על כל התלמידים שנושרים.
מיכאל מלכיאור: וגם התופעות שראינו, אם הן שוליות או מרכזיות יותר – העניין הזה של בתי ספר המנצלים את המצב של סל התלמיד בלי לתת חינוך לתלמיד, ואז חוסמים את האפשרות של מציאת אלטרנטיבה בשביל התלמידים הללו, אנחנו חייבים לטפל בתופעה הספציפית הזאת, כי זה וודאי כולל הרבה מאוד תלמידים במדינת ישראל.
מיכאל מלכיאור: אני מכיר את זה גם ממגזרים אחרים.
מיכאל מלכיאור: בואו נטפל בזה פה קודם כל, כי זה ממש עוול: מצד אחד לוקחים, ומצד שני זה חוסם אפשרות אחרת.
מיכאל מלכיאור: גם לגבי הנושא הזה אני חושב שזה ראוי שמשרד החינוך יטפל בצורה אחרת לגמרי.
מיכאל מלכיאור: אני מציע שנהיה במגע עם הנהלת משרד החינוך כדי לקבל את הנתונים האמיתיים, וכדי לעשות מעקב אחרי התכניות, לפחות בנושאים שאנחנו דיברנו עליהם היום, שיש שיפור מה.
עזמי בשארה: שלוחצים על ילדיהם לעזוב את בית הספר מסיבות כלכליות.
עזמי בשארה: אמנם יש לזה רקע כלכלי חברתי, אין ספק.
עזמי בשארה: אבל בכל זאת, זו הפרה של חוק.
עזמי בשארה: יש חוק חינוך חובה, ובאיזו שהיא צורה צריך לטפל בנושא הזה.
עזמי בשארה: אני לא מציע שעכשיו יגישו כתבי אישום נגד הורים, אבל אני חושב שהנושא הזה מוצא מחוץ לטיפול לגמרי בגלל שאנחנו חושבים שיש לזה רקע חברתי, או בגלל שאין כוח אדם.
עזמי בשארה: אבל בכל זאת, זו הפרה של חוק חינוך חובה, וצריכה להיות דרך איך להגיע ולהסביר להורים שהם מפרים חוק בזה שהם לוחצים על הילד או מבקשים מהילד, או משתפים פעולה בשביל להוציא את הילד מהמסגרת.
עזמי בשארה: אמנם צריכה להיות גם ביקורת עצמית של החברה עצמה, אבל אסור שזה יהיה חסר.
עזמי בשארה: שמענו מהמומחים פה שקיימת תופעה כזאת של הורים שצריכים עזרה.
עזמי בשארה: אי אפשר ככה להשאיר את זה.
מיכאל מלכיאור: הן בקושי מצליחות לטפל במי שמגיע.
מיכאל מלכיאור: אתה מדבר על אוט ריצ' ממש.
עזמי בשארה: בכלל לא יודע שהוא מפר חוק.
עזמי בשארה: אני חושב שאפשר לצאת במין קמפיין כזה.
עזמי בשארה: זה לא נעשה לדעתי.
עזמי בשארה: אני חושב.
עזמי בשארה: שהם חושבים זה הילד שלי, אני חופשי לעשות בו מה שאני רוצה.
עזמי בשארה: יש חשיבה כזאת.
מיכאל מלכיאור: אלימות קשים במשפחה שקראנו בתקופה הזאת, אנו מחוייבים גם בוועדה לזכויות הילד להתייחס גם קודם כל מההיבט של הילדים, ולראות איך מה קורה אצל הילדים.
מיכאל מלכיאור: יש לנו כידוע חוק שנותן זכויות מסויימות לילדים שהאמא נרצחה והאבא נמצא בבית סוהר, אבל אין חוק במקרה שהאמא לא נרצחה, ואנחנו רוצים להיכנס לעומק הסוגיה הזאת.
מיכאל מלכיאור: הגיעו אלינו כמה אנשים שהם חיים את הנושא הזה מאד מקרוב, והאורחת שלנו בועדה, ענת כהן-שמעוני, את אימצת בעצמך שלושה ילדים במצב הזה.
מיכאל מלכיאור: אני מציע שאת תספרי את הסיפור.
ענת כהן-שמעוני: 14, 12 ו5- וחצי.
ענת כהן-שמעוני: היינו ביחסים מאד טובים, אני הדודה שלהם.
ענת כהן-שמעוני: הרוצח השאיר שלוש קלטות שאחת מהן הוא השאיר לי, שבה הוא מעביר לי את הילדים כמו שמעבירים תיק.
ענת כהן-שמעוני: הוא אמר שהוא מעביר לי את הילדים ממניעים שלו.
ענת כהן-שמעוני: הוא בעצמו ניסה לכאורה להתאבד.
ענת כהן-שמעוני: מאז הוא בכלא.
ענת כהן-שמעוני: שלושת הילדים גודלו על ידינו, כשהקטנה, ממש על ידינו באופן פיזי, שני הבוגרים יותר גודלו ע"י הסבא והסבתא בסמוך אלינו, כל שישי-שבת אצלנו, כשאנחנו מהווים מסגרת.
ענת כהן-שמעוני: לנו עצמנו יש שלשה ילדים משלנו.
ענת כהן-שמעוני: במהלך השנים הארוכות עברנו מלבד הסבל הנפשי והטרגדיה, עברנו מאבקים קשים ביותר.
ענת כהן-שמעוני: אני רק רוצה רגע לעשות הפסקה ולהגיע לסוף ולהגיד ששלושת הילדים מאד מוצלחים, אני מאד אוהבת לגדל אותם.
ענת כהן-שמעוני: הגדול גומר בימים אלה לימודי רפואה, הוא ד"ר לרפואה, הבינונית גמרה בהצטיינות אוניברסיטת בר-אילן, לומדת לתואר שני, הקטנה חיילת היום בצה"ל.
ענת כהן-שמעוני: כל אחד הגיע למה שהוא הגיע בזכות עצמו, אבל ללא ספק שאם לא היינו אנחנו משפחה יחסית אמידה, הם לא היו מגיעים לאחוז קטן אפילו ממה שהם הגיעו.
ענת כהן-שמעוני: המאבקים היו קשים.
ענת כהן-שמעוני: הם לא היו חשופים למאבקים בכלל ורק אני ואישי לקחנו על עצמנו את המאבק המשפטי הארוך.
ענת כהן-שמעוני: היה מאבק משפטי.
ענת כהן-שמעוני: דרך אגב, אנחנו לא מאמצים.
ענת כהן-שמעוני: אסור היה לנו לאמץ אותם כי יש להם אב בחיים, לצערנו.
ענת כהן-שמעוני: רצינו לאמץ, לפחות את הקטנה, בית המשפט לא נתן לנו כי הוא אמר שיש עדיין אב.
ענת כהן-שמעוני: דרך אגב, זה שיש עדיין אב זה אומר שביום אחד למשל שרציתי לקחת את הילדה לחו"ל על חשבוני עם שאר הילדים שלי, האב הגיש התנגדות.
ענת כהן-שמעוני: הוא חייב לחתום על הדרכון, ועל כל התנגדות יוצאים מבית הסוהר לטיול, ואני רואה את זה כטיול, אז הוא הגיש התנגדות.
ענת כהן-שמעוני: הלכנו לפני השופט פורת, מאבק משפטי, אני צריכה לקחת עו"ד, לקחת ימי חופש מהעבודה, כי הוד מעלתו האסיר, יש לו זכויות.
ענת כהן-שמעוני: על מה אנחנו מדברים?
ענת כהן-שמעוני: על מתן אישור לדרכון שאני מכספי לוקחת לחו"ל.
ענת כהן-שמעוני: אני נתקלתי במצבים שלי נראו אבסורדיים, נראו לי קפקאיים.
ענת כהן-שמעוני: אני ניהלתי מערכת משפטית ארוכה של חמש שנים בסגנון של "הרצחת וגם ירשת?".
ענת כהן-שמעוני: רצינו למכור את הדירה של הזוג ולחלק אותה בין שלושת הילדים, איך שרוצים, לא עניין אותנו בכלל, האב החליט להגיש התנגדויות.
ענת כהן-שמעוני: חמש שנים הייתה מסכת משפטית ארוכה, מלאת עינויים, ולא לשכוח שזה עולה לי כסף.
ענת כהן-שמעוני: אני לוקחת עו"ד כי הוא מתנגד לחלוקה שאני מחלקת את הדירה שלהם לשלושת הילדים.
ענת כהן-שמעוני: אני מלכתחילה ביקשתי מהרשויות שיחלקו את הדירה איך שהם רוצים.
ענת כהן-שמעוני: לחלק לשלוש וזהו.
ענת כהן-שמעוני: לא הלך, הוא הגיש התנגדויות.
ענת כהן-שמעוני: חמש שנים נגררנו כשעולה כסף העניין.
ענת כהן-שמעוני: במהלך המשפט הסכמתי לתת לו כסף רק כדי להפטר מהעניין.
ענת כהן-שמעוני: בסופו של דבר אחרי חמש שנים ארוכות, הגענו לאיזשהו הסכם שהוא החליט עליו.
ענת כהן-שמעוני: בנוגע לשלטונות, בנוגע לכספים שקיבלנו, קיבלנו כספים מביטוח לאומי כמו שהם זכאים, מיותר לציין שזה הספיק לחלק מהדברים, למשל, הילדה האמצעית היא דיסלקטית-דיסגרפית שאני בטוחה שחלק מהנוכחים יודע מה זה אומר.
ענת כהן-שמעוני: לתת שיעורים פרטיים לילדה דיסלקטית ודיסגרפית שכאמור גמרה בהצטיינות בר-אילן, זה רק בזכות הכספים העצומים שאני השקעתי.
ענת כהן-שמעוני: אני השקעתי כספים לשיעורים פרטיים, לבתי ספר פרטיים של אחרי הצהרים כשאף אחד מלשכות הרווחה לא עזר לי לממן את זה.
ענת כהן-שמעוני: שיושב בכלא, יש לו זכויות משפטיות שאין לי כקורבן.
ענת כהן-שמעוני: האסיר בכלא היות שהוא מסכן, חסר כסף, מגיש תביעות בחינם, על חשבון המדינה, יש לו פרקליטים מטעם המדינה.
ענת כהן-שמעוני: על כל צעד ושעל הוא מגיש התנגדויות כאלה ואחרות למה שאני עושה.
ענת כהן-שמעוני: אני נגררת להוצאה משפטית.
ענת כהן-שמעוני: למשל, יום אחד הוא תבע אותי על זה שאנחנו מבזבזים יותר מדי כסף שלנו על הילדים וזה חינוך לא טוב.
ענת כהן-שמעוני: נגררנו לבית משפט.
ענת כהן-שמעוני: זה אבסורד, זה קפקאי, אני לא האמנתי, אבל נגררתי שוב למשפט של שנה.
ענת כהן-שמעוני: ובמהלך המשפט הזה בשלוש פגישות הוא טען איך אני מבזבזת את הכסף שלי וכמה זה לא טוב לילדים.
ענת כהן-שמעוני: ויש לו זכות.
ענת כהן-שמעוני: אני חשבתי בזמנו שבית כלא הוא מקום סגור.
ענת כהן-שמעוני: מתברר שיש לו זכות לצלצל.
ענת כהן-שמעוני: בשנה הראשונה הוא צלצל הביתה, הוא רצה לדבר עם הילדים.
ענת כהן-שמעוני: לילדים זו הייתה טראומה נוראית.
ענת כהן-שמעוני: הם כל כך חרדו מהטלפון שבאיזשהו שלב הוציאו את הטלפון מהבית.
ענת כהן-שמעוני: אני רק רוצה לספר עוד אפיזודה מזעזעת שחווינו.
ענת כהן-שמעוני: במסגרת הטיפול באסיר שכל כך דואגים וחרדים לשלומו, הפסיכולוגית שלו בכלא החליטה שהוא כנראה לא מודע למעשיו וחייבים להביא אותו לקבר, לראות את המצבה, ואז אולי הוא יבין את חומרת מעשיו.
ענת כהן-שמעוני: הוא הגיע לשם, לא אמרו לנו כלום.
ענת כהן-שמעוני: ואז באיזה פרץ רגשות אינפנטילים הוא הדביק על הקבר לבבות אדומים, כתובות כאלה ואחרות, "אני אוהב אותך".
ענת כהן-שמעוני: הפסיכולוגית לא מצאה לנכון להוריד את המדבקות מהמצבה, וככה עזבו להם הפסיכולוגית, שני סוהרים ואסיר וחזרו להם לכלא.
ענת כהן-שמעוני: אנחנו אחרי יומיים מגיעים, הסבא והסבתא – ההורים של הנרצחת, הילדים, על הקבר יש מדבקות אדומות, שנורא דאגו לרווחת האסיר להוציא ממנו את האמוציות.
ענת כהן-שמעוני: לא חשבו על האמוציות של הילדים.
ענת כהן-שמעוני: אני רוצה רק לציין שבמסגרת השנים האלה אני ניהלתי קרב מאד קשה.
ענת כהן-שמעוני: אני גם הגעתי לפרקליטת המדינה עדנה ארבל, לראש השב"ס, כתבתי ממכתבים לנשיא, אנחנו מנהלים קרב עיקש כל השנים האלה כדי לשמור על זכויות הילדים וכדי למנוע מעודף הזכויות של האסיר להיות על חשבוננו.
ענת כהן-שמעוני: כל השמן חייתי באיזה תחושה שאני מנסה להגן על הילדים בלי הצלחה.
ענת כהן-שמעוני: ז"א, אני מצליחה כלכלית לתמוך בהם, אני מצליחה לתת להם את האפשרות ללמוד, אבל הגב שלי לא מספיק חזק כדי למנוע מהאסיר מתוך הכלא למשוך עדיין בחוטים.
ענת כהן-שמעוני: בכל השנים מתוך הכלא הרגשתי שהוא מושך בחוטים, ואני כמו בובה, חייבת להיענות, נמשכת בעל כורחי.
ענת כהן-שמעוני: ושוב, ניהלנו את המאבק הזה, בלי שהילדים יידעו, וזה רק אני ואישי, וניסינו לא לחשוף אותם לכל המאבקים האלה, שזה הרבה מעבר למילה "קשה".
ענת כהן-שמעוני: עוד דבר אחד, לגבי הטיפול הפסיכולוגי.
ענת כהן-שמעוני: הטיפול הפסיכולוגי מגיע להם עד גיל 18, ושאלה שאני רוצה לשאול, מה עושה מי שהוא אחרי גיל 18.
ענת כהן-שמעוני: מה עושה מי שהחליט בגיל 14 שהוא לא צריך, ובגיל 18 הוא החליט שיש לו משבר עם הגיוס, או משבר כזה או אחר והוא רוצה טיפול.
ענת כהן-שמעוני: מי יממן אותו?
ענת כהן-שמעוני: נכון להרגע המדינה לא מממנת אותו כי הוא מעל 18, הוא בגיר.
ענת כהן-שמעוני: כל חופשה מודיעים לנו מהכלא.
ענת כהן-שמעוני: הילדים מאד מפחדים מכל חופשה שלו.
ענת כהן-שמעוני: יש חוסר רגישות מאד גבוה גם בכלא.
ענת כהן-שמעוני: למשל, העובדת הסוציאלית שם, שהיא מאד נחמדה, אני בטוחה, ומתוך רצון טוב, מצלצלת יום אחד הביתה ובמקום לנייד שלי או של אישי, והיא מודיעה לילדה שמרימה את הטלפון: "שלום מדברים מכלא איילון ברמלה".
ענת כהן-שמעוני: הילדה הורידה את הטלפון הייתה בטוחה שהוא ברח.
ענת כהן-שמעוני: זה פשוט הכניס אותה לחרדות נוראיות.
ענת כהן-שמעוני: והיא בסך הכל רצתה להודיע שהוא יוצא לחופשה, אבל מבחינתי זה חוסר רגישות.
ענת כהן-שמעוני: אותה פסיכולוגית לא מודעת שבצד השני יש ילדים, קורבנות.
ענת כהן-שמעוני: והילדים האלה חייבים להגן עליהם מכל משמר.
ענת כהן-שמעוני: לא על האסיר.
ענת כהן-שמעוני: הוא משלם את חובו.
ענת כהן-שמעוני: היא מסכנה בחוץ, הקורבן.
ענת כהן-שמעוני: לי כדודה שלה אין מספיק כוח.
ענת כהן-שמעוני: אני גם לא יכולה להגן עליה גם נגד הרשויות.
ענת כהן-שמעוני: הידיים שלי לא מספיק ארוכות.
ענת כהן-שמעוני: אני מציעה שלרשויות תהיה קצת אוזן קשבת וקצת common sense מה שגיליתי שחסר.
לשיקום האסיר: הרשות לשיקום האסיר על פי חוק הרשות לשיקום האסיר ממונה גם על נושא משפחת האסיר, ויש לנו פרוייקט לחמש מאות ילדי אסירים.