GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גלית חיון: אני מנהלת מחלקת הרווחה בעיריית רמלה, אני לא מייצגת את ראש העיר, אלא את מחלקת הרווחה, התחום של הרווחה זה לא בתחום של הריסת בתים.
גלית חיון: חוריה אלסעדי אני עובדת בשתי"ל, אני הייתי עדה להריסת בית, זה היה מול הבית שלי, זה היה שכנים שלי.
גלית חיון: אני רוצה להתייחס לאלימות נגד הילדים.
גלית חיון: יש ילדה שפשוט בארבע בבוקר התחילו להרוס את הבית, אני חושבת שזה היה אלף, אולי יותר, זה כמו איזה מלחמה, פרשים, הליקופטרים, שוטרים, והרסו את הבית על התכולה, לא נתנו להם הזדמנות אפילו לרוקן.
גלית חיון: כשהם הלכו הילדים, אני הייתי עדה לזה, אני יכולה להעיד גם בבית משפט, פשוט איזה שוטר וככה נתן לילדה בראש, קומי, קומי, יאללה, יאללה, הכניסו אותה לתוך איזה אוהל כזה, הם דחפו את הנשים, אחת מהנשים הייתה בהריון שכמעט הפילה, ואת הגברים פשוט שמו אותם – אחרי הכאות, כי היכו את הגברים, ואז עצרו אותם.
גלית חיון: הילדה התחילה לבכות כי אפילו טיפול לראש שלה היא לא קיבלה.
בוסנייה דביט: הילדה הזאת היא יתומה, והאישה אלמנה, עם תשעה ילדים.
חוריה אלסעדי: הבית שנהרס זה לאישה שיש לה תשעה ילדים, האישה התמוטטה וכל המקרים קורים לעיניי, קודם כל נתנו לה מכה בראש, היכו את האחים שלה, עצרו את הדוד שלה, אימא שלה הועברה לטיפול נמרץ וכל זה לעיני הילדה.
חוריה אלסעדי: לא טיפול פסיכולוגי בבית ספר, לא שום רווחה, לא כלום.
חוריה אלסעדי: וממשיכים להקניט אותה ולהציק להם.
חוריה אלסעדי: הבית כמובן נבנה מחדש, אבל המשפחה הזאת פשוט רדופה.
מיכאל מלכיאור: הבית באותו מקום נבנה מחדש?
חוריה אלסעדי: כן, הם תשעה ילדים, הם חיים בבית פחון, הוא פשוט חי בפחון.
חוריה אלסעדי: ראש עיריית לוד יודע את המצב והקטע שכל אחד מטיל את האשמה על מישהו אחר, אני לא נתתי צו, וזה אומר לא, אני חתמתי על הצו.
חוריה אלסעדי: ראש העירייה הוא מטיל על מישהו אחר, ומישהו אחר זורק על מישהו אחר.
חוריה אלסעדי: בינתיים הילדים הם הקורבן.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שזה טוב לשמוע –
ג'יהאן סאלם: אני עובדת סוציאלית מהמועצה לשלום הילד.
ג'יהאן סאלם: אני ירושלמית תושבת ירושלים.
מיכאל מלכיאור: היה במכתב של שתי"ל, שהמועצה לא הגיבה.
ליאת גור: כן, אני דיברתי איתם ופשוט אמרו שאין להם מענה, הם לא מתעסקים עם זה והם לא יודעים מה לעשות עם זה.
ג'יהאן סאלם: חוץ מזה שאני עובדת המועצה, אני תושבת ירושלים, ואני עדה לכל מיני הריסות שמתבצעות בתחום ירושלים ואני לא אוסיף על מה שאמרו על כל האלימות שילדינו וגם האנשים חווים פה בעת הריסת הבתים, כי זה לא משהו חדש ואני חושבת שגם חלק מזה ידוע לכם.
ג'יהאן סאלם: מה שרציתי להתייחס אליו שהעניין של ההתראות לפני הריסת הבית לא מגיעות למשפחות.
ג'יהאן סאלם: מפני שהמשפחות באותו יום עושים הפגנות ועושים כל מיני – עושים קבוצות נגד ההריסה, הם עומדים במקום ולא נותנים לאנשים שמבצעים את ההריסה שיעשו מה שבאו.
מיכאל מלכיאור: לכן לא מתריעים.
ג'יהאן סאלם: כן, כיוון שזה קורה, התחילה עיריית ירושלים לבצע את זה באופן פתאומי, וזה קורה תמיד בשעות לפני הבוקר.
ליאת גור: כדי שהתקשורת לא תספיק להגיע.
ג'יהאן סאלם: זה לא עניין של תקשורת, זה עניין שהם רוצים יותר לעשות את העבודה שבאו בשבילה, אני לא אוסיף על מה שדיברה הגברת פה, שהם מביאים את כל השוטרים וכולם מסתייגים לזה ועושים את זה בצורה מאוד מפתיעה, מאוד מפחידה.
ג'יהאן סאלם: רוב הילדים שחווים את החוויה הזאת, כמובן עוברים את העניין של פוסט טראומה, שמאז שכל ההליכים המשפטיים מתחילים להתנהל, עד שעושים את הריסת הבתים, לפעמים המתנה של שנים רבות, שהם כאילו מחכים לעניין של ההריסה והם חיים בפחד שבכל רגע יכול להיות שהדבר הטראומטי הזה יקרה.
ג'יהאן סאלם: הם עוברים את הטראומה עצמה, הריסת הבתים, והעניין של הפינוי, איך באים, מקימים אותם מהמיטה, מוציאים אותם מהבית, ואני לא אדבר על הסגר, כי כבר דיברה בוסיינה, שעושים באותו רגע.
ג'יהאן סאלם: מה אחרי זה, כאילו גם כן, העניין של הסיוע הנפשי שהם מקבלים או מלשכות הרווחה או מבית הספר, בוא נגיד שמגביר את העניין של הטראומה שהם חווים הילדים.
ג'יהאן סאלם: העניין של בנייה בלתי חוקית או מה שזה, אני לא אדון בזה, אבל איך עושים את זה הדברים האלה, איך אוכפים את החוק, אני חושבת שצריך להיות שם פתרון.
ג'יהאן סאלם: אתם רוצים לאכוף את החוק, או.
ג'יהאן סאלם: קי.
ג'יהאן סאלם: , תאכפו את החוק, תעשו את זה, אבל בצורה מסודרת.
מיכאל מלכיאור: את יכולה להתייחס לעניין של התגובה לשלום הילד?
ג'יהאן סאלם: אני לא יודעת הגברת עם מי דיברה, אבל אני אגיד לך מה, זה עניין של הריסה של בתים בלתי חוקיים, שזה בתוך שיפוט של העירייה.
ג'יהאן סאלם: אנחנו יותר מתייחסים לעניין של הפגיעה בילדים.
ג'יהאן סאלם: אם אתם רוצים –
מיכאל מלכיאור: על זה אנחנו מדברים, אנחנו לא מדברים על עצם ההריסה של הבתים, אנחנו מדברים על הפגיעה בילדים.
ג'יהאן סאלם: אנחנו פנינו לעירייה.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שכדאי שתעשו בירור במועצה.
ג'יהאן סאלם: אני יכולה להביא את המכתב מהעירייה וביקשנו –
ליאת גור: זה ירושלים, אנחנו מדברים על רמלה לוד, או יש גם בעיה בנגב.
מיכאל מלכיאור: כדאי שתעשו בירור ושלא יהיו תשובות כמו ששמענו פה, והמועצה לשלום הילד כדאי שתעשו, זה בדרך כלל לא הגישה של המועצה, לכן אני הופתעתי.
ג'יהאן סאלם: גם אני הופתעתי,
שמוליק דוד: אני משתי"ל, אני מגיע לכאן בשם פורום ביחד, נאבקים על הסוגיה של הכפרים הבלתי מוכרים בנגב.
שמוליק דוד: בשנה האחרונה או ליתר דיוק בשנה וארבעה החודשים האחרונים נהרסו יותר ממאה בתים בנגב.
שמוליק דוד: המשמעות של זה היא משפחות גדולות שהרבה מאוד ילדים נפגעים.
שמוליק דוד: אני מזכיר לכם שהילדים האלה נמצאים במצב שבו הרבה מאוד מהשירותים השגרתיים שאנחנו מורגלים בהם בישובים מסודרים אינם מסופקים מלכתחילה.
שמוליק דוד: אני לא מדבר רק על שירותים פסיכולוגיים, או על שירותי רווחה, על דברים הרבה יותר בסיסיים מזה.
שמוליק דוד: אלה ילדים שחיים ממילא במצב פסיכולוגי נפשי, שבו הבית אינו דבר יציב וקבוע.
שמוליק דוד: זה שונה מאוד מהבית של ילד, סליחה על הביטוי רגיל, לא שהילדים שלנו לא רגילים, אבל שירותים כמו מים, חשמל, ביוב, או אפילו דרך סלולה וגינה, שלא לדבר על מגרש משחקים, הם בגדר לא יראה בישובים האלה.
שמוליק דוד: אנחנו חווינו פעם אחר פעם את אותם מבצעים שתוארו כאן מאוד יפה ואני לא רואה צורך לחזור על התמונה הזאת.
שמוליק דוד: אני רק רוצה להציג את מערכת השירותים ואת מה שעולה מהם.
שמוליק דוד: כותב לנו ח'יר אל בז מנהל מחלקת הרווחה של שגב שלום, כמו שזה נקרא הפזורה הכפרים הבדווים הבלתי מוכרים, כותב לנו בפשטות – המחלקה אינה ערוכה באופן מקצועי ואינה מצוידת בעובדים סוציאליים שהוכשרו במיוחד לטיפול במקרים מסוג זה, למעט שירות תמיכה ראשוני.
שמוליק דוד: אומר ח'יר אל בז, אנחנו נתפסים כחלק מהממסד, ועל כן קיים קושי להעניק טיפול מקצועי לנפגעי הריסת בתים, שעה שאנו נתפסים כנציגי הממסד האחראי להרס הבתים.
שמוליק דוד: הוא מוסיף ואומר – אני מניח שההשפעה של הריסה של בית על ילדים היא השפעה חמורה ביותר והיא מצריכה טיפול מקצועי הן לטווח קצר והן לטווח ארוך.
שמוליק דוד: עד כה היו כאמור פניות רבות של ילדים שבתיהם נהרסו, אך לא סיפקנו לאוכלוסייה הזו טיפול מקצועי.
שמוליק דוד: שירות מעבר אמור להינתן על ידי פסיכולוגים המתמחים בתחום זה, ואז הוא מציין שברשותם עשרים ושניים עובדים סוציאליים שמטפלים בכל מגוון המצוקות המאוד חמורות במובן הסוציאלי של האוכלוסייה הזאת, שהיא מהאוכלוסיות העניות במדינה.
שמוליק דוד: לכאורה היו צריכים להיות להם כדי לתת שירות תקין מאה תקנים של עובדים סוציאליים, כאמור יש להם רק עשרים ושניים עובדים כאלה.
שמוליק דוד: בדקנו וליתר דיוק עדאללה בדקו את מצב תקני הפסיכולוגים, התמונה מונחת לפניכם, אני מבין שזה חולק, אבל אני אגיד בקצרה.
שמוליק דוד: מספר התקנים של פסיכולוגים בישובים הבדווים כפי שמסרה אותו הממונה על חופש המידע במשרד החינוך – 13.5.
שמוליק דוד: מספר התקנים הלא מאוישים בכל ישוב באופן כללי הוא כשלושים וחמישה תקנים.
שמוליק דוד: כלומר אחוז המילוי של הצרכים הוא נמוך ביותר ואנוש.
שמוליק דוד: תמונה כזאת חוזרת במיוחד כשמדובר ברשות לחינוך הבדווים מה שבימים אלה עומד להתפרק, אבל הנתונים הם שברשות לומדים כעשרת אלפים תלמידים בכיתות א' עד ט', מדובר על ילדים ביסודי, לא מדובר על ילדים בתיכון, שמשתלבים בבתי הספר בעיירות המוכרות, בישובים המוכרים.
שמוליק דוד: בנוסף לכך מדובר על 2500 ילדי גנים, מתוכם לפי אמות המידה המקובלת, רצוי היה וראוי היה שברשות יעבדו חמישה עשר פסיכולוגים במשרה מלאה.
שמוליק דוד: כיום מאושר לשירותים 4.75 משרות פסיכולוגים, כלומר שלושים ושניים אחוז ממה שהיה ראוי שיינתן.
שמוליק דוד: מוכן מאליו שבאוכלוסייה שאנחנו מדברים עליה, בגלל עונייה, בגלל מצוקתה, בגלל היעדר שירותים אחרים, בגלל העובדה שמישוג הוא דבר מאוד, מאוד בעייתי, לאור הפריסה המאוד רחבה של הישובים האלה, לאור היעדר השירותים במשך עשרות שנים, אמור היה להיות שם שירות שיינתן וייתן מענים שהיקפים הרבה יותר רחבים.
שמוליק דוד: התמונה היא נדמה לי ברורה ואיננה צריכה פרשנות, אין למערכת את היכולת לתת מענה בסיסי ברמה האלמנטארית לצרכים של הילדים האלה.
שמוליק דוד: המשמעות היא ברורה, הילדים האלה נשארים עם הטראומות האלה, ללא טיפול.
שמוליק דוד: אנחנו מדברים כאן לא רק על ילד בטראומה, אלא על משפחה בטראומה ועל קהילה.
שמוליק דוד: כפרים מסוימים בפרט שפעם אחר פעם מגיעים בבוקר בולדוזרים וטרקטורים ומשטרה וצבא וגורמים אחרים והורסים בתים פעם אחר פעם.
שמוליק דוד: הצפי שההרס הזה יימשך קיים כל הזמן ומרחף על כל ילד ביישוב, בין אם הבית שלו כזה או אחר.
שמוליק דוד: הנוכחות הזאת המאיימת היא נוכחות שיוצרת ניכור, כעס, תחושות של עוינות, תחושות של חוסר ביטחון במשפחה, חוסר ביטחון בסמכות ההורית, מצב מאוד, מאוד קשה.
שמוליק דוד: הבאתי לכאן, לדאבוני לא יכולתי לצלם, זה מחקר ארוך של דר' עווני גרנאווי ושל דר' ננסי סלייטר מהמרכז לחקר החברה הבדווית והתפתחותה באוניברסיטת בן גוריון.
שמוליק דוד: התמונה שהחוקרים האלה מציירים מתוך ראיונות וניתוח של תמונות שציירו ילדים בדווים שבתיהם נהרסו היא תמונה מאוד, מאוד קשה.
שמוליק דוד: יש ניסיון להדחיק את הכאב, יש ניסיון להפעיל הרבה מאוד מנגנוני הגנה שילדים מפעילים כדי להתעלם מהכאב שכרוך בזה שהבית נהרס, אבל מנגנוני ההגנה האלה כמו שאנחנו יודעים גובים מחיר פסיכולוגי כבד מילד שמנסה לחנוק ולהתמודד עם טראומה שאיננה ניתנת לטיפול, לעיבוד, לבדיקה.
שמוליק דוד: הסיטואציה נדמה לי מתוך הדברים הקשים שנשמעו כאן מובנת מאליה, והעובדה שטראומות כאלה נשארות בלתי מטופלות לתקופות ארוכות, היא עובדה מאוד, מאוד קשה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נמשיך בדיון לפי הסדר, חבר הכנסת טלב אלסאנע.
טלב אלסאנע: חשיבות הדברים היא לדעת את ההשלכות של סוגיית הריסת הבתים על הילדים וגם העדר כתובת שתיתן את המענה לאותם ילדים שנפגעים מהטראומה של הריסת הבתים.
טלב אלסאנע: לדעתי, וזו הצעה שלי ליושב ראש הועדה, בוודאי אנחנו לא מתיימרים להיות פסיכולוגים, לתת טיפול לאחר המעשה, אלא לחשוב איך אפשר למנוע את המעשה בנסיבות שיש בהם השפעה קשה על ילדים.
טלב אלסאנע: אני יודע שעל פי חוק היום, שתוקן לאחרונה, אי אפשר לבצע עיקולים בתוך בתים, כשיש בתוך הבית אך ורק קטינים, הוצאת מעוקלים.
טלב אלסאנע: מתוך דאגה לבריאותו הנפשית של הקטין, שנמצא בתוך הבתים.
טלב אלסאנע: אין התחשבות ברגשות של הילדים שמתגוררים בתוך הבית וההתייחסות לבית, אך ורק כאילו שהוא שייך להורים ולכן הם המוזמנים לבית המשפט, הם מעלים את הטענות.
טלב אלסאנע: בסוף כשיוצאים להרוס בכלל לא מתייחסים לילדים.
טלב אלסאנע: זה הבית שלהם, הוא לא רק בית של ההורים שלהם.
טלב אלסאנע: ובחוק אין התייחסות לדבר הזה.
טלב אלסאנע: אני יודע שבחוק כשהולכים לשלוח אדם אפילו עד גיל עשרים ואחד, בפעם הראשונה לבית סוהר, אחרי שמרשיעים אותו, מבקשים תזכיר של שירות מבחן, השלכות של בית הסוהר והיכולת שלו לעמוד במאסר והשפעות כאלה ואחרות.
טלב אלסאנע: לכן לדעתי בחוק התכנון והבנייה אין התייחסות לחומרת המעשה, הדבר הזה שנקרא הריסת הבית.
טלב אלסאנע: לדעתי הריסת בית הוא הרבה יותר חמור ממאסר בפועל.
טלב אלסאנע: לכן יש חובה לדעתי בתיקון החוק, כדי שבית המשפט יזמין תסקיר של שירות המבחן, על מנת לדעת באיזה משפחה מדובר, באיזה נסיבות, כמה ילדים קטינים, ומה האלטרנטיבה שיש להם.
טלב אלסאנע: כשהשופט יבוא וייתן את גזר דינו, הוא לא רק ישאל את השאלה אם יש לך היתר בנייה או אין לך היתר בנייה, אלא ישאל מה עם אותם בני אדם שחיים באותה משפחה.
טלב אלסאנע: איך תתבצע ההריסה.
טלב אלסאנע: לא יכול להיות גם כן שהשיקול של הריסת הבית יהיה אך ורק שיקול נוחיות של המשפחה, על מנת לבוא ולהפתיע את האנשים לא מוכנים ולבצע את ההריסה ביתר קלות, ללא התייחסות להשלכות הקשות שמביאים לילדים שהם ישנים, מוציאים אותם חצי רדומים מתוך הבית ומתחילים את ההריסה.
טלב אלסאנע: זה דבר שהוא מאוד ברוטאלי, מאוד חמור.
טלב אלסאנע: לכן לנו, אני חושב הועדה, חייבת לומר את דבריה בסוגיה הזו, לכן חשוב גם כן שהמשטרה, הנוחות של המשטרה כאן, לומר כאן לנו מה השיקולים שמנחים אותה בקביעת המועדים, הזמנים, של ביצוע ההריסה.
טלב אלסאנע: אם הם לוקחים בחשבון את השלכות הדבר הזה על הילדים, עניין של משרד הפנים, אם הוא בודק פתרון אלטרנטיבי למשפחות לפני שהורסים להם את הבתים, משרד המשפטים.
טלב אלסאנע: לכן לדעתי יש כאן משרדי ממשלה שהנוכחות שלהם מאוד חשובה לדיון, שהם לא נמצאים, ולכן זה לא תורם ליעילות הדיון היום.
מיכאל מלכיאור: אני אתייחס פה למה שאמר חבר הכנסת טלב אלסאנע.
מיכאל מלכיאור: אנחנו קודם רוצים ללמוד את הסוגיה, כי זו סוגיה שלא טופלה בכלל, עם כל הרשויות, זאת פעם ראשונה.
מיכאל מלכיאור: קודם כל אנחנו רוצים ללמוד את הסוגיה לעומקה, בלי להיות לפסיכולוגים לשמוע מה האפקט הפסיכולוגי על הילדים, מה ההשלכות ואחר כך צריך לדעת מה לעשות עם זה אחר כך.
טלב אלסאנע: אני מסכים איתך.
מיכאל מלכיאור: יכול להיות שאחד מהדברים שצריך לעשות, שבאמת שינוי חקיקה ושהדברים יבואו בחשבון בחקיקה, לפני שהורסים בית.
מיכאל מלכיאור: יכול להיות שבוודאי שצריך לדאוג פה לטיפול אחר לגמרי, טיפול בכלל של ילדים שאני מבין שלא קיבלו טיפול.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להגיד שזה פעם ראשונה מזה הרבה זמן, מהרבה נושאים שאנחנו מטפלים פה בוועדה, שכמעט אף אחת מהרשויות לא הגיעו.
מיכאל מלכיאור: המשטרה בדרך כלל בכל הישיבות שלנו מגיעה-
טלב אלסאנע: בשמחה,
מיכאל מלכיאור: בשמחה, כן, אין פה לא משטרה, לא משרד הפנים, לא משרד החינוך, לא משרד הבינוי והשיכון.
מיכאל מלכיאור: אבל אנחנו נשמע מהעיריות וטוב שהגיעו, נשמע ממשרד הרווחה.
מיכאל מלכיאור: יש גם תגובה של משרד החינוך, אני רוצה להגיד את זה.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שגם בתגובה הזאת יש בכל זאת צעד שאני חושב שחשוב שנשמע את זה.
מיכאל מלכיאור: הם מתנצלים על זה שלא יכלו להגיע היום ואני אקרא את התגובה.
מיכאל מלכיאור: "ברצוני לציין כי ברמה עקרונית השירות הפסיכולוגי עושה התערבות טיפולית במצבי חירום כחלק משגרת העבודה.
מיכאל מלכיאור: שפי מתייחס לטראומה של הריסת בית כאל מצב חירום.
מיכאל מלכיאור: "זה קודם כל דבר חשוב שהשירות הפסיכולוגי, זה שפי, משרד החינוך אומר פה בצורה ברורה, שזה מצב חירום בשביל הילדים.
מיכאל מלכיאור: "כל ילד שיופנה לאחד מן השירותים הפסיכולוגיים ברחבי הארץ, יזכה להתערבות טיפולית של חמש פגישות להתמודדות עם המשבר שעבר.
מיכאל מלכיאור: " איך אמרנו, אפשר להתווכח אם זה מספק או לא, "בנוסף לתגובה עקרונית זו, בדקנו עם השירות הפסיכולוגי של רמלה ושל לוד ובפזורה הבדווית בנגב.
מיכאל מלכיאור: ברמלה לא היו פניות של בתי ספר אל השירות על רקע של טראומה של הריסת בית.
מיכאל מלכיאור: ראה מכתב מפורט של מנהל השירות.
מיכאל מלכיאור: " - אנחנו אחר כך גם נשמע את זה מרמלה ולוד.
מיכאל מלכיאור: "ברמלה ולוד לא היו פניות אל השירות על רקע זה.
מיכאל מלכיאור: " גם שם יש מכתב מצורף של מנהלת השירות.
מיכאל מלכיאור: "לגבי הפזורה הבדווית בנגב, מצורף מכתבה של גב' אסתר פורת, פסיכולוגית מחוז דרום.
מיכאל מלכיאור: בהמשך להעלאת הנושא - אני חושב שזה משפט בכל זאת חשוב, המשפט האחרון – בהמשך להעלאת הנושא אני אנחה את השירותים הפסיכולוגיים לחפש את הילדים שבתיהם נהרסו, ולהעניק להם את ההתערבות הטיפולית בת חמש הפגישות.
מיכאל מלכיאור: " זאת אומרת פה לפחות יש הנחייה שתצא שעד עכשיו לא הייתה, עד עכשיו הם חיכו שבתי הספר יפנו, כנראה מסיבות שונות בתי הספר לא פנו, לא יודע למה דווקא בתי הספר, גם אחרים יכולים לפנות לשירות חינוכי, אבל יש פה הנחייה של השירות הפסיכולוגי, לעשות עבודה אקטיבית, לחפש בכל מקום שיש הריסת בתים כדי לתת את הטיפול ההתחלתי הפסיכולוגי.
מיכאל מלכיאור: אני מתפלא שהיו צריכים הזמנה מהוועדה הזאת כדי להגיע להבנה הזאת, אבל גם זה משהו.
מיכאל מלכיאור: כמובן שזה רק התחלה של טיפול, מה שאנחנו עושים היום.
מיכאל מלכיאור: אני מאוד מבקש לשמוע מעיריית לוד ורמלה מה אתם חושבים בעניין ואיך אתם חושבים לטפל בסוגיה.
גלית חיון: שמי גלית חיון, אני עובדת סוציאלית, מנהלת את מחלקת הרווחה והקליטה בעיריית רמלה.
גלית חיון: זה רק רמלה זה לא רמלה ולוד.
גלית חיון: רמלה זה בנפרד מלוד, אין כאן נציג של לוד, אבל אולי נציג משרד הרווחה, יספר קצת מה קורה בלוד.
גלית חיון: אני חייבת להגיד שהתיאורים כאן קשים וכואבים ואי אפשר להישאר אדיש אליהם.
גלית חיון: ברמה האישית לי כבן אדם מאוד כואב לשמוע את הסיפור שלך, לשמוע את הילדות, ואין ספק שזאת טראומה מאוד קשה.
גלית חיון: כל התיאורים שמתארים כאן הם נכונים והם קשים אבל לא אנחנו אלה שמחליטים איך הורסים בתים ולמה, ואני מאוד מקווה שבאמת יתחשבו ברגשות של הילדים, כשמחליטים להרוס בית.
גלית חיון: אני לא אומרת אם כן להרוס או לא להרוס, כי זה לא המנדט שלי, אבל אני כן חושבת שצריך להתחשב ברגשות של הילדים עד כמה שאפשר.
גלית חיון: מבחינת הטיפול, אנחנו אכן לא יוזמים טיפול ולא מזמינים משפחות שאנחנו יודעים שהרסו להם בתים.
גלית חיון: א' אנחנו לא יודעים בצורה מסודרת גם לא לפני.
גלית חיון: גם לא מיידעים אותנו, אני חושבת מאותן סיבות שהמשטרה מבצעת את זה עד כמה שאפשר בצורה חסויה, כדי שלא יהיו הדלפות והמשפחות לא ידעו, ועל זה אני משערת, אני לא יודעת אם זה נכון.
גלית חיון: בכל אופן אני כמנהלת מחלקה לא מקבלת וגם לא העובדים שלי, עדכון מראש לגבי בתים שעומדים להיות הרוסים.
גלית חיון: המשפחות עד כמה שאני יודעת, לא פנו לשירותי הרווחה וביקשו טיפול-
נרימאן ברהום: יש פה שלוש עדות , זה לא האמת.
נרימאן ברהום: את יכולה להפסיק את המשפט שאמרת, ולהמשיך במשהו אחר, כי יש פה עדים.
גלית חיון: גברת יקרה, תני לי לסיים, אני אמרתי –
נרימאן ברהום: הגעתי למשרד הרווחה, ופשוט מאוד אתן עסוקות יותר מדי בעניינים אחרים, אם היה פיגוע הייתם מאתרים פסיכולוגים, אני לא יודעת מאיפה.
גלית חיון: תני לי לסיים, אני מבינה את הכאב שלך, אני אמרתי שאני מדברת עלי כמנהלת מחלקה, את דיברת איתי, את פנית אלי אישית?
נרימאן ברהום: לא, כי לא היה – הערת ביניים : ומה עם אחריות?
נרימאן ברהום: אני לא מתנערת, אבל תני לי להסביר לך.
קריאה: את באה כנציגת העירייה, את לא באה כנציגה של עצמך בלבד.
גלית חיון: אני אחזור על הדברים , אלי לא הגיעו פניות באופן מסודר.
נרימאן ברהום: לא צריך להגיע אליך.
מיכאל מלכיאור: סליחה, אנחנו ניתן, אחר כך מותר להגיב כל מה שנרצה להגיב, אבל נגיב לפי סדר.
גלית חיון: אני מאוד מבינה את המצוקה –
מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה לציין, אנחנו לא נתווכח פה על עובדות, אבל לצפות שהאימא במקרה הזה תגיע ישירות אליך, אם הגיעו למשרד שלך, אז זה גם באחריות, את אמרת לפני כן שלא הגיעו בכלל למחלקה.
גלית חיון: אני אמרתי לידיעתי.
מיכאל מלכיאור: זה לא פה דיון אישי, אנחנו לא באים פה לתקוף חס ושלום אנשים.
טלב אלסאנע: אולי משפט אחד, ועדת תכנון עירונית, שמתבצע בתחום שיפוטה צו הריסה, בוודאי העירייה מעודכנת, שהולכים לבצע עם המשטרה והיא מעודכנת.
טלב אלסאנע: אז אם העירייה מעודכנת, סביר להניח שגם המחלקות האחרות אמורות להיות מעודכנות על השלכות ההריסה.
טלב אלסאנע: לא לצפות מההוא הגיע למנהלת המחלקה באופן אישי או לא הגיע.
מיכאל מלכיאור: בואו נשמע קודם כל את גלית בצורה מסודרת.
גלית חיון: זה לא לעניין ההתקפות האישיות, תן לי לסיים בבקשה את הדברים שלי ואני אתייחס.
גלית חיון: אני חושבת שהנושא הוא מאוד חשוב, אני חושבת שטוב שהוא עולה לסדר היום וגם יכול להיות שזה לא בסדר שזה לא יהיה זעם, אני לא מתנהלת מאחריות, רק שאתם לא נותנים לי לסיים.
גלית חיון: אני אומרת שאלי לא מגיעים בצורה מסודרת, אנחנו ברמלה מטפלים ביותר מחמשת אלפים משפחות, כך שאני לא מכירה כל משפחה באופן אישי, ולא מכירה כל בעיה באופן אישי.
גלית חיון: אין לנו יחידה ספציפית שנותנת מענה למצבי טראומה, ואין מענה והתמחות ספציפית של עובדים סוציאליים שמטפלים בילדים.
גלית חיון: אני חושבת שגם המשפחות זקוקות לעזרה, שמטפלים במצבים נפשיים של טראומה לאחר הריסת בית.
גלית חיון: להרוס בית וכל מה שתואר כאן זה טראומה, וזה טראומה אולי בלתי הפיכה לכל החיים, ואין ספק שהילדים והמשפחות זקוקים להתערבות טיפולית.
גלית חיון: יכול להיות שאמרו לך אין לנו יכולת לתת לך מענה לדברים האלה, זה מה שיכול להיות.
גלית חיון: אני חושבת שבהחלט צריך להתייחס לזה.
גלית חיון: אני רוצה להגיד בנוסף שהמצב של המשפחות הערביות ברמלה הוא מצב מאוד קשה, יש שם עוני מאוד קשה, מצוקה מאוד קשה, בכל הרמות של המצב הסוציאלי, הם במצב מאוד לא פשוט, מאוד מורכב, ואנחנו עושים את המכסימום שאפשר.
מיכאל מלכיאור: גלית, אני רוצה פה, קודם כל זה תגובה חשובה מאוד והכרה בעומק, באמת בעומק הקטסטרופה, זה ממש קטסטרופה בשביל משפחה שעוברת, כפי שקיבלנו עדויות.
מיכאל מלכיאור: עכשיו את שמעת את הדברים, איך את חושבת שאפשר להיערך בעירייה ואת כאחראית למחלקת הרווחה, איך את יכולה להיערך עכשיו אחרת ממה שנערכת עד עכשיו.
מיכאל מלכיאור: כי עובדה שעד עכשיו זה לא עבד.
גלית חיון: אין לי פתרונות, היות וצריך לזה משאבים, אני לא יכולה להתחייב שמהיום אני יכולה לקצות משאב של עובד סוציאלי כזה או אחר לצורך טיפול בבעיה.
גלית חיון: או שהעירייה תממן או שמשרד הרווחה, אנחנו נשמח לפתוח שירות כזה, להרחיב, להתמקצע, לתת מענה, לעבוד עם המשפחות האלה ולתת להם את המענים שהם מאוד זקוקים להם, אבל אני לא יכולה להתחייב.
מיכאל מלכיאור: אם את אומרת שזה עד כדי כך מצב חירום, כפי שאת מתארת, אז זה אומר שזה צריך לקבל גם עדיפות.
גלית חיון: אני חושבת שכשנותנים משימות צריך לתת גם משאבים.
מיכאל מלכיאור: אנחנו לא נחזור כל הזמן לתקציב המדינה בנושא הזה, הרי אתם נותנים מענה, אתם עושים עבודה עם הרבה מאוד משפחות, חמשת אלפים משפחות.
גלית חיון: חמשת אלפים בתי אב ברמלה.
מיכאל מלכיאור: בתי אב, אז זה לא שאין לכם, אם את אומרת שאין לכם שום אפשרות לעשות שום דבר בתחום הזה, זה ממש פשיטת רגל.
מיכאל מלכיאור: אני לא מקבל את התשובה הזאת.
מיכאל מלכיאור: כמובן שאת היית רוצה לקבל תקנים מיוחדים לעניין ולפתוח מחלקה מיוחדת, ואת צודקת שזה מה שהיה צריך להיעשות.
מיכאל מלכיאור: אבל גם עד שזה יעשה, חייבים להציע פתרונות פה.
גלית חיון: הפתרון הוא מה שהצעתי.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נשמע את משרד הרווחה, בבקשה.
אשר ברנד: שמי אשר ברנד, סגן מנהל השירות לילד ונוער.
אשר ברנד: אני כמובן מסכים עם כל מה שאמרה גלית לגבי הילדים ולגבי המשפחות.
אשר ברנד: אני חושב שאנחנו בנושא הזה צריכים להיות מתואמים עם משרד החינוך, בנושא של הטיפול האחריות לילדים, אם זה השירות הפסיכולוגי של משרד החינוך, או השירות שלנו, כי ללא ספק הגדרת הילדים האלה היא גם ילדים בסיכון, שהיו אמורים להיות מטופלים על ידי פקידי סעד לחוק הנוער.
אשר ברנד: לא ידוע לי עד עכשיו שהיו באמת פניות ושנעשו טיפולים בנושא הזה.
אשר ברנד: אני קיבלתי את ההודעה לבוא לכאן היום, לא הספקתי לבדוק את העניין.
אשר ברנד: מבחינת הנושא של פשיטת רגל שהשר הזכיר, אני רציתי רק להתייחס למה שקורה בעיריית לוד שלא נמצאת פה.
מיכאל מלכיאור: אני חבר כנסת פשוט, מן המניין, יכול להיות שפעם הייתי שר.
אשר ברנד: עיריית לוד לא נמצאת כאן היום, המציאות היא שעובדי עיריית לוד לא נמצאים משכורת כבר למעלה משנה.
מרדכי נוגזר: סליחה אדון, אני נציג עיריית לוד, אני מהנדס.
אשר ברנד: אני מדבר על מחלקת הרווחה, עובדי מחלקת הרווחה עיריית לוד לא קיבלו משכורת כבר למעלה מחצי שנה.
אשר ברנד: רובם של העובדים התפטרו, למעשה המחלקה היום בקושי מתפקדת, לא קיימת ולא מתפקדת.
מיכאל מלכיאור: זה בא מתקציב אחר, אני מניח שזה לא מהתקציב של העירייה.
אשר ברנד: גם תקציבי הרווחה של המחלקות לשירותים חברתיים לצערנו, קוצצו, והמצב הוא באמת לא פשוט, אבל אני חושב שטוב שהנושא הזה עלה לסדר היום.
מיכאל מלכיאור: אנחנו יכולים לצפות ממשרד הרווחה לקחת את הנושא ברצינות, לטפל ולא להודיע לאדם באותו יום שהוא צריך להגיע לישיבה בלי לתת נתונים.
מיכאל מלכיאור: אני אומנם שמח שאתם הגעתם, כי המשרדים האחרים שגם קיבלו התראה מספיק מראש, החליטו לא להגיע.
מיכאל מלכיאור: אז צריך להכיר תודה כלפי משרד הרווחה, באמת דבר חמור ביותר.
מיכאל מלכיאור: אבל זה נקבל בהחלטות יותר מאוחר.
מיכאל מלכיאור: בעצם מה שאתה אומר אין לכם שום התייחסות לנושא.
אשר ברנד: בשלב הזה אין שום התייחסות, למרות שאני רואה את הנושא חשוב מאוד.
מיכאל מלכיאור: חוץ מזה שאתם אומרים שזה חמור מאוד.
מיכאל מלכיאור: בסדר גמור, זה גם התחלה.
מיכאל מלכיאור: בבקשה, אנחנו נשמע את כולם.
מאיר מרגלית  : אני עובד היום בוועד הישראלי נגד הריסת בתים.
מאיר מרגלית  : אני הייתי לפני שבועיים בגבעת המטוס, בגבעת המטוס עמדו לפנות משפחה מקרוואן, פולשים, לא בנייה בלתי חוקית.
מאיר מרגלית  : במהלך הניסיון לפנות משפחה של פולשים מקרוואן, העובדת הסוציאלית שנכחה במקום, ראתה שני ילדים נאחזים בגדר, בוכים בהיסטריה, ועצרה את הפינוי.
מאיר מרגלית  : עצרה את הפינוי לא על סמך חוק כזה או אחר, אלא על סמך נהלים, נהלים, לא צריך חקיקה.
מאיר מרגלית  : נוהל בתוך אגף הרווחה של העירייה, הפעילה את סמכותה ועצרה את הפינוי בגלל שהילדים היו בהיסטריה ונאחזו בגדר והיה שם מחזה.
מאיר מרגלית  : אתמול משרד הפנים בא להרוס בית בחיזמה, עם ארבעה עשר ילדים, שמתוכם שלושה נכים וילדה אחת חולת סרטן בעיצומם של טיפולים כימותרפיים.
מאיר מרגלית  : לא הייתה עובדת סוציאלית, אין נוהל, לא מעניין את אף אחד, יכולים להרוס את הבית עם הילדים בפנים.
מאיר מרגלית  : שום דבר לא קיים, לא מעניין את אף אחד.
מאיר מרגלית  : למה אותו נוהל שמפעילים אותו כלפי יהודים בגבעת המטוס, פולשים, לא בנייה בלתי חוקית, לא יכולים להפעיל אותו גם כן ביחס למשפחה ערבית, כאשר הולכים להרוס את ביתה.
קריאה: יותר מזה, חיילים מגיעים עם סוכריות, החיילות מקבלות הדרכה להעסיק את הילדים, זה פשוט לא קיים כשמדובר באוכלוסייה ערבית או פלסטינית, מדברים באזרחים.
מאיר מרגלית  : אני מצטער לומר זאת, בטח ובטח בנוכחותך, אבל לא מצאתי מונח אחר, זאת אפליה על רקע גזעי, כאשר ליהודים מתחשבים עד כדי כך ובערבים מזלזלים, אז אני מצטער, אבל אין לי מונח אחר.
מאיר מרגלית  : אני רוצה להזהיר את הועדה מנטיה שהולכת ומתבשלת פה, הבעיה לא תיפתר עם שניים, שלושה, או עשרה עובדים סוציאליים או פסיכולוגיים, זה קוסמטיקה, אם הנזק הוא בלתי הפיך כפי שאת אומרת, אם מדובר בקטסטרופה עבור הילדים, עבור דור שלם, אז רבותיי, אנחנו מבקשים עכשיו חמישה, עשרה טיפולים כדי שמה?
מאיר מרגלית  : זה קוסמטיקה, אנחנו צריכים פתרון שורשי, אנחנו צריכים להגיד במצבים מסוימים, עם כל הכבוד לחוק התכנון והבנייה, יש דברים שלא עושים, בגלל שאנחנו בני אדם, בגלל שאנחנו יהודים, בגלל שלא מתקבל על הדעת להרוס בית בגלל בנייה בלתי חוקית.
מאיר מרגלית  : הוועדה היום דנה בכובד ראש בסוגיה בועדת הפנים, בועדת ביקורת המדינה אנחנו נכחנו פה לפני כמה שבועות, חודשים, אנשים מבקשים להרוס בסיטונאות, כאילו שמי יודע, מכת מדינה מתארים את זה במושגים שהמדינה הולכת לאבדון בגלל הבנייה הבלתי חוקית.
מאיר מרגלית  : מישהו פה צריך לבוא ולהגיד רבותיי, עם כל הכבוד לחוק יש דברים שלא עושים.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נעשה לפי הסדר, אנחנו פה לא במליאה למטה, אנחנו פה מקיימים דיון לפי סדר.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להגיד לך מאיר, אני מבין את הגישה ההוליסטית שלך בנושא הזה, יחד עם זה אני רוצה להדגיש לך שזה לא המנדט של הוועדה הזאת, אין פה בעיה לעשות קריאה, אני מאוד שותף לרגשות שלך בעניין הזה ובוודאי לדבר שפשוט אי אפשר לקבל את זה כמדינה מתוקנת והתיאורים המאוד קשים שקיבלנו פה.
מיכאל מלכיאור: יחד עם זה אני מאוד, מאוד רוצה, שאנחנו בוועדה הזאת נשיג גורמים שהם מעשיים ושיכולים לעזור לילדים.