GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכאל מלכיאור: על המלחמה הכוללת בהריסת בתים, זה אולי מלחמה ראויה, לא רק אולי, זה בוודאי מלחמה ראויה, יש גם ועדות שמטפלות בעניין הזה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו לא יכולים לדעתי, יכול להיות שאנחנו נקבל החלטה, אבל לדעתי זה יהיה לא מועיל, אם אנחנו פה יכולים לפחות, זה ששירותי הרווחה ידעו מראש, שיהיה טיפול נכון, יכול להיות שזה גם יעצור חלק מהיצר ההריסה של הבתים, שידעו שמתחיל כזאת פרשה, שכל רשויות הרווחה והפסיכולוגים והמחנכים, כולם מעורבים בזה, יכול להיות שיש לזה גם מהמועיל.
מיכאל מלכיאור: אנחנו פה מטפלים בעיקר מהזווית של הילדים.
תמר רבינו: אני פסיכולוגית קלינית בכיריה, אני רוצה כסמכות מקצועית בתחום של טיפול להביע זעזוע מהעובדה שהמדינה גורמת לטראומה, לפני שמדברים על טיפול אני מוכרחה להביע את העמדה, למרות הדברים שאתה אומר.
מיכאל מלכיאור: אני לא רוצה שישמע שאני תומך בזה בשום אופן, בשום אופן לא.
תמר רבינו: זה לא נשמע ובכל זאת אני רוצה להגיד.
תמר רבינו: ביד אחת עושים ואחר כך חושבים איך לבנות, הורסים את הנפש ובאמת עולה פה שאלה, אחר כך לטפל, זה ממש טיפה בים.
תמר רבינו: זה מאוד חשוב הטיפול אחר כך ללא ספק, אבל לפני כן מה שאפשר לעשות, למנוע.
תמר רבינו: השאלה מה המשקל של הריסה של בית לעומת הריסה של ילד אחד, שני ילדים, שלושה, ארבעה וכו'.
תמר רבינו: אחר כך ברור שהטיפול מאוד, מאוד חשוב, אבל אי אפשר לקבל את הטיפול, בלי לעשות מה שאפשר כדי למנוע.
תמר רבינו: יש הרבה טראומות שהן בלתי נמנעות, שנורא מסובך למנוע אותן.
תמר רבינו: נראה לי שהטראומה הזאת זה משהו חלמאי ביותר, מסוכן ביותר וצריך לעשות משהו כדי למנוע את זה.
מיכאל מלכיאור: זה לא חלמאי כי זה מדיניות מכוונת מאוד, ויש אנשים שיודעים מאוד למה הם עושים.
תמר רבינו: חלמאי מבחינה פסיכולוגית.
מיכאל מלכיאור: מבחינת ההרס של הנפש של הילד, אני מאוד מסכים.
מיכאל מלכיאור: אבל את יכולה בכל זאת להתייחס גם לצד המקצועי?
תמר רבינו: אני נמצאת כאן באמת מהצד של המקצוע, אני בעצמי פסיכולוגית ראשית באיתנים.
מיכאל מלכיאור: לכן אני הייתי מבקש התייחסות.
תמר רבינו: ברור שצריך לטפל.
מיכאל מלכיאור: מה אתם עושים במשרד הבריאות?
תמר רבינו: אנחנו מטפלים כשאנשים פונים אלינו עם טראומות, אחרי כל מיני טראומות, גם פיגועים וגם דברים אחרים.
מיכאל מלכיאור: סיפרו פה שפנו פה האימא משתיל, פנו ופנו, ולא היה שום מענה.
תמר רבינו: אני לא חושבת שזה קשור לתחום שלי, אני חושבת שאני מייצגת כאן את החשיבה המקצועית ולא את השירותים.
תמר רבינו: בוודאי שאני בעד לתת את השירותים ואם יגיעו לתחנה שלנו הם יקבלו, אבל אני בירושלים, זה לא רלבנטי.
תמר רבינו: ברגע שמגיעים לתחנות שלנו של בריאות הנפש, בוודאי שמקבלים מענה.
מיכאל מלכיאור: בבקשה, תציגי את עצמך.
אורלי אלמי: אני אורלי מרופאים לזכויות אדם ואני עובדת בכפרים הלא מוכרים בנגב.
אורלי אלמי: אני רק רוצה להדגיש שהכפרים הלא מוכרים בנגב, זה המקום שנהרסים בו הכי הרבה בתים בשנה, אנחנו מדברים על משהו כמו למעלה ממאה בשנה האחרונה, ואנחנו גם מדברים על אוכלוסייה שיש בה משפחות מאוד גדולות, אנחנו מדברים על אנשים שיש להם שבעה שמונה ילדים.
אורלי אלמי: אני אתחיל מזה שלפי אמנות בינלאומיות הזכות לדיור היא חלק מהזכות לבריאות, הזכות לדיור הוגן וסביר.
אורלי אלמי: לפני שאנחנו מדברים על הטראומה, בלי דיור משפחה ללא בית, היא משפחה שהזכות לקיום חיים בריאים של כל בני המשפחה, בעיקר של הילדים, שצריכים עוד זמן כדי להתפתח, נפגעת בצורה מהותית.
אורלי אלמי: אני רוצה לצטט מתוך נספח למכתב שחרור, בלי להזכיר שמות, מאירוע שקרה ב2001 בכפר לא מוכר, שכתוצאה מזה הילדים הפסיקו לתפקד וגם האימא.
אורלי אלמי: האימא הופנתה בסופו של דבר לחדר מיון ושם לייעוץ פסיכיאטרי בחדר המיון בסורוקה.
אורלי אלמי: הפסיכיאטר כותב – אישה נשואה פלוס שבעה ילדים, ביום ד' לדבריה, באופן פתאומי, כשבעלה לא היה בבית, הגיע מספר גדול של אנשי צבא ומשטרה, בליווי מסוק ושני טרקטורים והוציאו אותה מביתה, שם שהתה עם ילדיה, והרסו אותו.
אורלי אלמי: מתארת תחושותיה כהלם, פחד שהיא תשתה תה ויפגעו בה, חשש לשלום ילדיה.
אורלי אלמי: מאז ירידה בתיאבון, קושי להירדם, חזרת מחשבות מהאירוע שלא מסוגלת להימנע מהם, מלווה בחרדה, דפיקות לב, לחץ בחזה.
אורלי אלמי: הזעה ויובש בפה ורעד.
אורלי אלמי: בלילה חלומות על האירוע שמעירים אותה, כרגע מתגוררת אצל הוריה עם הילדים ונמנעת מלחזור לבית מחשש שייהרס שוב.
אורלי אלמי: אבי המשפחה פנה חמישה ימים אחרי ההרס אל השירות הפסיכולוגי בעיירה בה הילדים לומדים, אל שר הפנים דאז, שר הבריאות דאז, אל מנהל מחלקת הרווחה ח'יר אל בז שמטפל בכפרים הלא מוכרים, במכתבים רשמיים בבקשה לקבל עזרה.
אורלי אלמי: אני רוצה לציין שמהשירות הפסיכולוגי בעיירה הוא ביקש לגבי הילדים שהולכים לבית ספר, אבל מה עם אותם ילדים קטנים, היו ארבעה ילדים בכיתות ב' עד ה', אבל ילדים גם מתחת לגיל בית ספר שאין להם שום מענה כרגע.
אורלי אלמי: פניו הושבו ריקם, האישה קיבלה טיפול דרך מערכת הבריאות, אבל מעבר לזה הם לא קיבלו שום טיפול וזה היבט אחד.
אורלי אלמי: באירוע ב- 2003 נדמה לי שבחודשי האביב, סליחה שאני לא יודעת את התאריך המדויק, בואדי נעם נהרס בית, בזמן שתינוקת ישנה בתוך הבית.
אורלי אלמי: האימא צעקה בערבית להורסים שיעצרו, כי היא רוצה להוציא את התינוקת, והם לא הבינו אותה, כי הם לא דוברים ערבית.
אורלי אלמי: הם לא עצרו את זה והיא רצה תוך כדי ההרס להוציא את התינוקת שלה מהבית.
אורלי אלמי: אני רוצה להוסיף שבעקבות אחת ההריסות פנינו למחלקת הרווחה וערכנו שיחה עם מנהל המחלקה.
אורלי אלמי: הוא תיאר בפנינו את העובדה שאין נוהל, את העובדה שלא קורה שום דבר.
אורלי אלמי: הוא הוסיף את העובדה שאם הם יפנו כמובן לא ישיבו פניהם ריקם.
אורלי אלמי: אני רוצה לציין בפני מחלקת הרווחה של רמלה שמחלקת הרווחה של הכפרים הלא מוכרים יש לה עשרים ושניים תקנים, בשנת 2003 היו רק 20, כלומר שנוספו שניים, לגבי אוכלוסייה של כמעט שמונים אלף תושבים, כולם עם מעמד סוציו אקונומי נמוך, למעט מעטים.
אורלי אלמי: כולם עם בעיות מורכבות ומשותפות.
מיכאל מלכיאור: לא שאת רוצה לטעון שהמצב טוב ברמלה.
אורלי אלמי: לא, וגם לא רק ברמלה, גם בעוד מקומות, גם בגליל הורסים לפעמים, זה לא מצב-
בוסנייה דביט: הריסות רק למגזר הערבי.
אורלי אלמי: אני רוצה להוסיף בעניין הזה, אני חושבת שהדבר העיקרי, מחלקת הרווחה לפעמים לא מודעת לצורך בנוהל, יחד עם זאת לא עושה דבר, זה כולל גם את השירות הפסיכולוגי.
אורלי אלמי: הרבה אנשים טובים בעלי רצון טוב, שלא עושים בסופו של דבר את מה שצריך לעשות.
אורלי אלמי: אני חושבת שבצורה מובהקת זאת התערבות טיפולית, ולא ציפייה שאנשים יגיעו ויבקשו את העזרה.
אורלי אלמי: לא כל בן אדם יודע שהוא יכול לקבל ומהיכן הוא יכול לקבל, וכשאתה במצב קשה גם ככה, אמור לסדר לעצמו גם אוהל או מקום מגורים חלופי וכן הלאה, דברים רבים, הוא לאו דווקא עושה את זה או היא בצורה מיידית, דבר שמצריך התערבות טיפולית מצד המדינה, כמובן שאם היה אפשר למנוע את הצורך בהתערבות טיפולית, היינו שמחים הרבה יותר.
אורלי אלמי: הנקודה האחרונה המהותית היא העובדה שהטיפולים האלה חייבים להיות תלויי שפה.
אורלי אלמי: אותו פסיכיאטר דיבר עם האישה הזאת בעברית, זה אומר שהיא אישה משכילה, זה אומר שהיא חת מאותם עשרים אחוז שדובר עברית.
אורלי אלמי: בנוסף לזה שהילדים בבית ספר אינם דוברים עברית, זאת אומרת שההתערבות הזאת חייבת להיות תלוית שפה, וזה אומר כן, גם עוד תקנים של אנשים שיודעים לדבר בשפה שבה צריך, במקרה הזה ערבית.
מיכאל מלכיאור: תודה רבה לך, יש לנו תגובה של מנהל מחלקת הרווחה, שעוסק בכפרים הבדווים הלא מוכרים, מה שהקראת, מי שרוצה לקבל את זה יכול לראות את זה אחר כך.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נשמע את האגודה לזכויות אדם ואז אנחנו נראה את הסרט שבינתיים סידרו את הדברים הטכניים.
דניאלה במברגר אנוש: אני מהאגודה לזכויות האזרח.
דניאלה במברגר אנוש: אין לי מה להוסיף לדברים הרבים שנאמרו על עצם העניין,
מיכאל מלכיאור: יש לכם נתונים לגבי כמות הבתים שאנחנו מדברים עליהם?
דניאלה במברגר אנוש: אין לי כרגע כאן לגבי כמות הבתים, לגבי הריסת הבתים, גם אין לי להתייחס למשמעות של זה, גם זה נאמר פה וגם ביקשת לא להתייחס.
דניאלה במברגר אנוש: אבל בוא נגיד שאם כבר עושים את זה ואין ברירה שנגד זה כדאי בכל זאת להילחם, יש כמה דברים שנראים לי בלתי סבירים בעליל.
דניאלה במברגר אנוש: אחד הדברים שזה נעשה בצורה כזאת, שלא ניתן להוציא אפילו חפצים מבית זה דבר שצריך לצאת בקריאה, גם מועדה כזאת שלא מדברת נגד הריסת הבתים, כי אולי זה לא במנדט שלה.
מיכאל מלכיאור: נדבר, אני לא חושב שזה יעזור.
דניאלה במברגר אנוש: זה חייב להיות, אבל גם לגבי הדברים שאמרה גלית, מנהלת שירותי הרווחה על מה לא נעשה, כלומר לא יתכן שהמחלקה שלך ואת צריכה לדרוש, אם את אומרת אין לך הצעות, אני אומרת לי יש הצעה לפחות בזווית הזאת.
דניאלה במברגר אנוש: את צריכה לדרוש כמנהלת שירותי הרווחה לקבל מידע מהעירייה שעומד להתבצע דבר כזה, וכן לנסות לשלוח מישהו.
דניאלה במברגר אנוש: כמו שנאמר בקריאת ביניים פה ולכן לא הייתה לה התייחסות, אז אני לוקחת את קריאת הביניים ומעבירה אותה כרגע דרכי.
דניאלה במברגר אנוש: לו היה פיגוע הייתם נערכים כולכם, עוזבים את כל שאר הדברים ובאים לטפל בזה והיה נמצא כוח האדם לטפל באותו רגע באותו זמן, כי זה עניין חירום.
דניאלה במברגר אנוש: הגדרת עניין חירום הוא עניין יחסי, תלוי מי הנפגע ומי הפוגע, לכן זה מאוד משמעותי.
גלית חיון: סליחה, סליחה, אני לא מסכימה לרמזים שלך בכלל גברתי, אל תרמזי לאפליה מצידנו.
דניאלה במברגר אנוש: את אמרת , לא אפליה, אם את לא יודעת - -
גלית חיון: אני נורא מצטערת, אני להכול מסכימה ואני תיכף אתייחס גם למה לא מוסרים מידע, אני נורא מבקשת ממך שלא תרמזי ולו ברמז הכי קטן לאפליה.
דניאלה במברגר אנוש: אם את לא יודעת, את לא יודעת בכלל שזה נעשה –
גלית חיון: לא אפליה בין יהודים לערבים, היות מבחינתנו הם שווים.
קריאה: האוכלוסייה איבדה את האמון בכלל בלגשת אליכם.
דניאלה במברגר אנוש: השאלה מה אפשר לעשות מעכשיו והלאה.
מיכאל מלכיאור: דניאלה אמרה טיעון, צריכים לשאול, הטיעון היה שאם יש מצב חירום אחר, אז שמים דברים אחרים הצידה ועושים.
גלית חיון: אני רוצה לענות לה, המשטרה והעירייה לא מיידעים.
מיכאל מלכיאור: זה הם מבינים, כמובן,
גלית חיון: תן לי רגע להסביר בבקשה, את שירותי הרווחה, היות וזה מבצע צבאי חסוי, לא סומכים עלינו.
מיכאל מלכיאור: אף אחד לא בא אליך בטיעון כלפי הדבר הזה, זה ברור.
מיכאל מלכיאור: לא מיידעים אותך ואת לא יכולה להיות, זה מובן, זה ברור וזה לא יכול להיות אחריות שלך למנוע את זה, זה מובן.
מיכאל מלכיאור: יחד עם זה, אחרי שהדבר קורה, כמו שנאמר, וזה מוגדר על כולם פה, על משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבריאות, כקטסטרופה שקרתה לילדים האלו, גם על ידך בצורה מאוד מובנת, אז כשיש קטסטרופה בעיר, בדברים אחרים שקורים, אז שמים דברים אחים הצידה והולכים ועוזרים למשפחה.
מיכאל מלכיאור: פה זה לא נעשה, אז התחושה שזה לא נעשה בגלל שזה לא מספיק חשוב, זאת תחושה מובנת.
טלב אלסאנע: אני חושב שלדברים כאן שלא מיידעים אתכם, זה לא טוב שלא מיידעים.
טלב אלסאנע: זה הועדה צריכה לומר.
מיכאל מלכיאור: זה אנחנו נחליט בהחלטות אחרות, זה נעשה.
מיכאל מלכיאור: אני מבקש רק מילה אחת.
הדיל יוניס: אני מהאגודה הבינלאומית לזכויות הילד, נודע לנו רק בשמונה וחצי בבוקר על הישיבה הזו.
הדיל יוניס: רציתי לומר כמה דברים, יש לקות חמורה בכל התהליך של הטיפול במקרים האלה.
הדיל יוניס: מתכנון והחלטה וקבלת החלטה על הריסת בתים ואני יכולה להביא דוגמאות ממקרה בשכונת עיסוואיה בירושלים לפני שנתיים, שבגלל שמהנדס העירייה לא טרח לבוא למקום לפני שמחליט על הריסת בתים, כי המפות שהיו לו בידיים שלו לפני כמה שנים, הוא לא ידע שבמקום לסלול כביש על שני בתים, אפשר היה להעביר את זה כמה עשרות מטרים לצד זה או אחר והיו נמנעים מזה.
הדיל יוניס: אבל על ביטחונו האישי שלא להיכנס לעיסוואיה הוא יודע טוב מאוד לשמור ולכן לא הגיע והבתים נהרסו.
הדיל יוניס: בפסגת זאב, דוגמא אחרת של בניין, חריגת בנייה בכמה קומות, טופס בקנס ואך ורק בקנס על בעל הבניין.
הדיל יוניס: אין ספק שאנחנו כאגודה מקדמים את כל הנושא של זכויות ילדים בהסתמך על האמנה בדבר זכויות הילד.
הדיל יוניס: יש הפרה חמורה מאוד בכל הנושא של טובת הילד שלא נלקחת בחשבון כשמחליטים על דבר כזה.
הדיל יוניס: זה נוגד לכל האמנות הבינלאומיות של זכויות הילד וזכויות האדם.
הדיל יוניס: אני לא מקבלת את הטענות של הגברת ממחלקת הרווחה, כל עובד סוציאלי גברתי, ואני כזאת, יודע טוב מאוד לטפל במקרים כאלה, גם בשלב ראשוני.
הדיל יוניס: לא צריך בשביל זה התמחות מיוחדת.
הדיל יוניס: זה מה שיש לי להגיד.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נראה עכשיו את הסרט.
קריאה: אפשר הצעה למשטרה.
קריאה: אני חושבת שצריך להפנות איזה שהוא מכתב.
מיכאל מלכיאור: יכול להיות שצריכים, אבל בזה אנחנו עושים, בסוף הישיבה אנחנו עושים את כל ההפניות, דבר, דבר, נראה את הסרט.
מיכאל מלכיאור: הקרנת סרט.
מיכאל מלכיאור: אתה האבא כאן?
אב הילדות: זה לפני שנה ושלושה חודשים, בשכונת הרכבת.
אב הילדות: אנחנו אין לנו עבר פלילי בכלל, כל המשפחה שלי העברה שלה נקי, חלק לבן, אין לנו שום בעיה, אף בן אדם לא התלונן.
אב הילדות: אם יבוא בן אדם שיאמר שיתלונן, אני מעוניין, אני אתן לו מה שהוא רוצה.
אב הילדות: אחר כך מה קרה, סבתא שלי אכלו אותה עכברים, מתה, באו שוטרים, היה בלגן באותו היום בלוד וירי בין המשפחות שמה ובאו חשבו שהיא קיבלה כדור, מתה.
אב הילדות: באו הרבה שוטרים נכנסו, ראו אותה על הרצפה, ראו אותה עם הסימנים פה , פה ופה, השוטרים חשבו שסבא שלי הרג אותה.
אב הילדות: לקחו אותו עצרו אותו בתחנת המשטרה.
אב הילדות: הלכתי איתו, עד שבדקו אותה באבו כביר, בדקו אותה כמה זמן, בדקו אותה אמרו תשחררו את הזקן.
אב הילדות: שיחררו את הזקן, חשבנו, אחותי אותו דבר, גם נשכו אותה כשהייתה קטנה, ויש לנו בית מאסבסט וזה עושה סרטן.
אב הילדות: אסבסט שמה מותר לך לבנות, גג אסור לך לבנות, למה מותר לך לבנות בית אסבסט?
אב הילדות: ושמה בית גג אסור לך.
אב הילדות: מפני שזה יש לו מחלה וההוא אין לו מחלה, בגלל ככה הם אומרים לו.
אב הילדות: אנחנו שלושים שנה גרים באותו הבית הזה, שלושים שנה.
אב הילדות: לא יום ולא יומיים, לפני המנהל שהתקיים.
אב הילדות: מה אני אגיד לך?
אב הילדות: כל החיים שלנו, אימא שלי נפגעה בעבודה, קיבלה מאה עשרים, שלושים אלף שקל בערך, לקחנו את הכסף, יש לי את הניירות, יש לי את הכול, הלכנו בנינו בית.
אב הילדות: באו המשטרה, בלוד, באו לקחו את האבא שלי מהבית.
אב הילדות: אמר להם הבית של אימא.
אב הילדות: אבא שלי לא עובד, עשר שנים, חמש עשרה שנה, הוא לא עבד, והוא לא הולך לאף אחד, אפילו אצל השכנים לא הולך לבקר, לא יוצא מהבית, אתה יכול לבדוק, לשאול את השכנים, לא הולך אצל אף אחד, כל הזמן הוא בבית.
מיכאל מלכיאור: איפה אתם היום?
אב הילדות: אנחנו בלוד, עכשיו מה קרה, מספר הבית 11, יש לנו נקודת חשמל, יש הכול, יש נקודת מים וגם בעיריית לוד לא נותנים כאילו אל תשלם מי, קח מים חינם, כאילו בעירייה לא רוצים כסף, למה הלכנו לשלם מים, אמרו לו כולם לא משלמים, היו משלמים לפני הרבה זמן, אחר כך אמרו אתם לא משלמים, לא משלמים, לא משלמים.
אב הילדות: גם אם אתה בא לשלם להם כסף, הם לא רוצים, זה בשביל שיעשו לך משהו אחר.
אב הילדות: אחר כך מה קרה, באו השוטרים, הביאו צו, אין בעיה, אני הלכתי, אני הולך איתם, אין בעיה, יש חוק.
אב הילדות: אני לא מתנגד לפי החוק, אני מכבד את החוק.
אב הילדות: באו לקחו את אבא שלי, אמרתי להם אימא שלי בבאר שבע, הבית של אימא שלי, לא של אבא שלי, שחררו אותו, לא רצו לשחרר.
אב הילדות: הביאו אחד מכיר את המשטרה, העיקר פה שם, דיבר איתם, שיחרר את הזקן.
אב הילדות: עכשיו הבאתי את אימא שלי לחקירה בבילוש, חקרו אותה הבילוש אמרו לה תשמעי, יש לנו צו הריסה, הנה זה הצו, את יכולה להאריך, תביאו עורך דין, תעצרו את הצו, תעשו את זה.
אב הילדות: פתאום הלכנו לחפש, הבאנו עורך דין, הלך חיפש, לא מצא צו הריסה עלינו, יעני עושים דאווין, עובדים על האנשים, בעירייה שמה אשקרה עובדים, נותנים לך צו, אתה הולך לחפש, אתה לא מוצא צו, יעני באו, הביאו צו, אחר כך באו שוטרים הביתה.
אב הילדות: הביאו לנו צו ורצו שאני אחתום עליו ועם מצלמת וידאו, מצלמת וידאו יש להם.
אב הילדות: ויעני יכלו לצלם את האירוע, יכלו לצלם, בבית המשפט אמרו שיש לנו מצלמת וידאו, יכלו לצלם.
אב הילדות: ביקשו ממני את הפרטים, הלכתי להביא להם תעודת זהות, נתתי להם, רשמו את הפרטים, אמרו לי תחתום כאן, לחתום על הצו הריסה.
אב הילדות: אמרתי לי תשמע, אני לא מבין בזה, יש לי עורך דין, לא מבין בזה לא רוצה לחתום.
אב הילדות: אמרו לי אתה מסרב, אמרתי אני מסרב, אם אתם אומרים ככה.
אב הילדות: תפסו אחד מאחותי, הפילו אותה על הרצפה, אחד מהשוטרים, הפיל אותה על הרצפה, באתי להפריד, בתור להפריד, אחותי, מושך אותה השוטר על הרצפה, באתי להפריד, לא יודע, פתאום לא יודע, נתנו לי מכה, ממה נפלתי, לא יודע, מעצבים התעצבנתי, איבדתי הכרה עד שהתעוררתי בבית החולים.
אב הילדות: אחר כך מצאתי את כל המשפחה שלי בתחנת המשטרה, כיסחו אותם מכות, יעני כולם מכות וזה ובלגן, ודם וגם הנשים.
אב הילדות: יש לי אישה גם כן בהריון, בחודש, אני התביישתי להגיד את זה אבל אני אגיד את זה כאן, בחודש, היא הפילה, בחודש, אפילו בבית משפט לא אמרו את זה.
אב הילדות: ושופטת שם בבית משפט אומרת חבל לשוטרים, אנחנו הגענו איתם לשוטרים לעיסקה, אבל מה בגלל הנשים, אימא שלי זקנה, אבא שלי זקן, אחותי וזה, וזה, אני מעוניין לכנס מועצה, אבל רק המשפחה יצאו, ואומרים לך על תקיפת שוטר.
אב הילדות: ואני מחכה שנה וגם אח שלי השני שנה, ואח שלי השלישי גם שנה, תשעה חודשים מחכה לו בפנים.
אב הילדות: ואנחנו מה אני אגיד לך?
אב הילדות: מעוניינים להיכנס לכל זה.
אב הילדות: ואתמול נגיד רצחו את רנטיסי, באו משטרה, תפסו אחד נרקומן, הביאו אותו הכניסו אותו בבית אצלנו, רצו להכניס לנו ביטחון יעני, כאילו שאתה עובד עם רנטיסי, איפה נרקומן איפה הוא, תוציאו אותו, תוציאו אותו מהבית.
אב הילדות: רוצים להלביש לנו.
אב הילדות: איימו עלי, אמרו אתה חייב לצאת מכאן, ואני מעצר בבית וזה לא יכול להיות.
אב הילדות: אם הם רוצים את הבית את זה, בגלל, אני מעוניין לחזור לבאר שבע ולחיות ואני גאה לחיות עם הגמל ועם האוהל שלי, אם הם לא רוצים, אני אשאיר להם , אם הם עושים לנו ככה, אין לנו עבר, אין לנו כלום.
אב הילדות: זה לא יכול להיות ככה.
מיכאל מלכיאור: תודה לך, אפשר לקבל תגובה מעיריית לוד?
מרדכי נוגזר: אני מהנדס בעיריית לוד, מחלקת בינוי ותשתית, אתה באת אלי - ?
אב הילדות: הייתי שמה, ובאתי דיברתי איתו.
מרדכי נוגזר: קודם כל תיכנסו אלי, אני אכנס אתכם למהנדס העיר, נברר את כל הסיפור הזה.
אב הילדות: אנחנו לא מתנגדים לפי החוק, יש בית משפט, יש הריסה – לא מתנגדים, אף אחד לא מתנגד.
אב הילדות: יש חוק שיקבע, אבל לא תעשו בנו ככה, מעצר בפנים שנה ומשהו, כבר אני בפנים עשרים יום, בפנים אני יושב.
אב הילדות: פעם אני אצא עבריין.
מרדכי נוגזר: בוא אני אגיד לך דבר כזה, כשאני יוצא לשטח, קודם כל מזמינים אותי לשטח, אני מדבר דבר מקצועי, מבחינה מקצועית, בשכונת הרכבת, בשכונת נוה שלו, מזמינים אותי ומראים לי בתים.
מרדכי נוגזר: כשאני חותם, אני נותן חוות דעת מקצועית, גם את אדריכלית את יודעת טוב מאוד את זה.
מרדכי נוגזר: כשאת רואה כל הקיר פתוח, אין קונסטרוקציה, אין זיונים, מה את נותנת על זה?
מרדכי נוגזר: תגידי.
בוסנייה דביט: המקרה שלו זה לא המקרה הזה.
מרדכי נוגזר: סליחה, אני נותן חוות דעת מקצועית, אני לא מרווחה, את מכירה אותי לא מהיום, אנחנו מכירים שנים.
מרדכי נוגזר: אנחנו מהנדסים, את אדריכלית, אני מהנדס בניין וקונסטרוקטור.
מרדכי נוגזר: כשאת רואה בניין עומד, קיר אחד שלם אתה יכול להכניס שם ראש, מה אתה נותן על הבניין הזה, נותן צו הריסה או לא?
בוסנייה דביט: הבתים האלה של עמידר שאתה מדבר עליהם, וזה בעיה של עמידר לשפץ אותם, זה לא המקרה.
מרדכי נוגזר: לשפץ, אני נותן חוות דעת רשום, או להרוס, או לטפל בבנייה עם השגחה הנדסי וקונסטרוקטורי, או להריסה.
מרדכי נוגזר: או ואו, ונותן על זה שלושים יום או עשרים יום או שבועיים.
נרימן ברהום: הבית של אבו עסידה, מה הבעיה , שמונה ילדים –
מרדכי נוגזר: מתי , מי הוציא את זה, מחלקת פיקוח?
בוסנייה דביט: יש ארבע מאות צווים מחכים, זה לא המקרים שאתה מנסה להראות פה.
מרדכי נוגזר: אני הולך פה וזה הזווית המקצועית.
מיכאל מלכיאור: אתה יכול להתייחס אוי לשאלה מה אתם עושים כדי לתת מענה למצוקת הדיור?
מרדכי נוגזר: זה משרד השיכון.
מיכאל מלכיאור: לא, אבל יש עניין גם של אישורי בנייה.
מרדכי נוגזר: אישורי בנייה, קודם כל אני נותן חוות דעת ואני מבקש לבניינים, אנחנו כשנותנים צווי הריסה, או הדברים האלה, יש ילדים אתה תגיד באים ילדים, הוא רואה צו הריסה, למה אתם מדברים כשקורים את זה, אתם מדברים שהם לא קיבלו צווי הריסה?
מרדכי נוגזר: אנשים קורעים מולנו את זה.
מיכאל מלכיאור: זה מובן, כשאתם נותנים צו הריסה, אתם בכלל לוקחים בחשבון מה המצב של המשפחה?
מיכאל מלכיאור: האם יש להם אלטרנטיבה.
מרדכי נוגזר: זה עניין של הרווחה, אני צד מקצועי שלי.
מיכאל מלכיאור: זה לא עניין של רווחה, אבל בסדר.
מהא אלנקיב: משרד ראש הממשלה מתערב כדי לתת בלוד לעמותת מיומנה, כדי לעשות מבנים לאוכלוסייה הדתית לאומית ולשחרר את מרכז לוד מדי הערבים.
מהא אלנקיב: זאת אומרת אנחנו זועקים, אנחנו רוצים פרויקטים לבנייה, כי מצוקת הדיור חמורה מאוד וזה המענה שאנחנו מקבלים.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים להגיע לסיכום, רק אם יש משהו חדש.
תמר רבינו: לא לשכוח את הטיפול אחרי זה, החשיבות על המקום וכמה שיותר מהר כדי שהטראומה לא תהיה גדולה.
מיכאל מלכיאור: זה מה שניסיתי להגיד לך לפני זה, אני שמח שאת מסכימה.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להגיד, בואו נגיע לשלב של החלטות ואני שוב חוזר על זה, שלא מתקבל על הדעת מצב שהמשרדים המרכזיים, זה פעם ראשונה שאני זוכר את זה הרבה זמן, המשרדים המרכזיים לא שלחו נציגים פה, מה שהם בדרך כלל עושים בכל ישיבה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו יכולים לצפות ולדרוש ממשרדי הממשלה להגיע לישיבות, זה דבר בסיסי, זה חלק מהתפקיד שלהם ואנחנו חייבים פה להגיד.
מיכאל מלכיאור: נעשה את זה פה כהתראה למשרדים שלא הגיעו היום, המשטרה כמובן נפנה לשר המשטרה בעניין הזה, אני מוכרח להגיד בדרך כלל המשטרה משתפת פעולה יפה עם הועדה הזאת.
מיכאל מלכיאור: כנראה יש סיבות למה לא רצו להגיע היום, זה דבר ראשון.
מיכאל מלכיאור: זה שלא הגיעו היום לא אומר שבזה נגמר הסיפור, אנחנו פה לא נרפה מהנושא, ונעשה ישיבות עד שגם מי שיגיע, צריך להגיע יגיע.
מיכאל מלכיאור: עכשיו השאלה לגבי המלצות.
מיכאל מלכיאור: השאלה שוב זה עניין של טקטיקה, אני גם מתייעץ פה עם שני חברי הכנסת שנמצאים, כי אפשר להגיד דברים כלליים.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שכן, צריך להיות דבר דקלרטיבי, שהריסת ילדים לא פחות חמורה מבנייה בלתי חוקית.
מיכאל מלכיאור: אני חושב שזה חייב להיאמר בצורה הברורה ביותר, באופן –
עזמי בשארה: זכותו של ילד לקורת גג, אנחנו יכולים להגיד, לפני הטיפול הפסיכולוגי.
עזמי בשארה: יש לילד זכות לקורת גג, אחר כך הטיפול הפסיכולוגי.
עזמי בשארה: באופן דקלרטיבי שהועדה חושבת.
מיכאל מלכיאור: זה חלק מזכויות הילד הבסיסיות, אני רק אומר הדברים הדלקרטיביים, אנחנו יודעים בדיוק איזה התייחסות הם יזכו.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נגיד גם בצד הדלקרטיבי, שחלק מזכויות הילד גם במדינת ישראל ואנחנו התחייבנו לזכויות הילד גם לפי אמנה בינלאומית, וחייבים למצוא פתרונות דיור.
מיכאל מלכיאור: יכול להיות שנעשה גם בנושא הזה ישיבה עם משרד הבינוי והשיכון, לא שאני תולה בזה הרבה תקווה.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה גם להגיד, יש פה מספר שלבים של העניין, השלב הראשון זה באמת השלב לפני החלטה על הריסת בית.
מיכאל מלכיאור: שוב, בהנחה שאנחנו לא יכולים, לא נצליח פה לשנות את כל המדיניות של הריסת בתים, מה שמאוד הייתי רוצה, אנחנו חייבים כן לדרוש שהשיקולים של רווחת הילדים יכנסו כשיקולים בדיון שיש על הריסת הבתים.
עזמי בשארה: יש אספקט אחד שנלקח בחשבון בזמן הריסת הבתים, שום דבר אחר, וזה מדיניות התכנון שהיא בדרך כלל מדיניות אידיאולוגית וכו', אבל מדיניות התכנון, חוץ מזה לא נלקח בחשבון שום דבר.
עזמי בשארה: השאלה היא להכניס את האספקטים האלה.
עזמי בשארה: למשל, כל עוד אין פתרון דיור חלופי, אסור בכלל להרוס.
עזמי בשארה: אבל המקרה של הילד, בריאות הילד וכו', בריאותו הנפשית, בריאותו הגופנית, כל אלה דברים שלא נכנסו בשום חשבון, רק מדיניות התכנון.
מיכאל מלכיאור: בואו ננסה להציע דבר שהוא גם מעשי, איך אפשר להכניס או שירות הרווחה –
קריאה: שלא יעשו בלי ליווי שירות הרווחה.
מיכאל מלכיאור: אפילו בשלב לפני כן, בשלב ההחלטה, אם יש משפחות כמו משפחות ששמענו עליהן היום, באמת משפחות של ילדים בסיכון, יש כל מיני כללים של ילדים בסיכון מה מותר ומה אסור לעשות.
מיכאל מלכיאור: איך אנחנו יכולים, האם אנחנו בתוך ההמלצות, זה צריך להיות למי הסמכות בעניין הזה, זה משרד הפנים?
ליאת גור: ראש העיר חותם על הצו, הוא האחרון שחותם על הצו לפני שהוא יוצא לפועל, הוא יכול לבקש תסקיר.
הדיל יוניס: למה שלא תקום וועדה מורכבת מכל אנשי המקצוע הקשורים, לפני החלטה על הריסה.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להציע משהו שיכול להתקבל, כי אנחנו יכולים בינינו, זה ברור שמי שמגיע פה, זה אנשים שאכפת להם הנושא.
מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים, טאלב תעזור בהצעה מעשית.
טלב אלסאנע: יש לי שתי הצעות, הצעה שלדעתי, מאחר ואתה אמרת שזה ישיבה ראשונה ואכן זו ישיבה ראשונה, אני מאמין שאין נהלים אצל המשטרה פרט לשיקול המבצעי איך מבצעים את ההריסה.
טלב אלסאנע: זאת אומרת המשטרה יש לה את הנהלים, צריך להביא אמבולנס, צריך להביא מכבי אש, צריך להביא את זה, את כל השיקולים המבצעיים שנוגעים להריסה.
טלב אלסאנע: את המימד השני של הריסה, צו החורבן, איך צריך להגן עליו, זה לא קיים בנהלים שלהם.
טלב אלסאנע: צריך לעדכן את הנהלים על ידי כך שהמשטרה תכניס במסגרת הנהלים כשיוצאים להריסה, צריך ליווי בנוסף לאמבולנס, ליווי של עובד סוציאלי.
טלב אלסאנע: אנחנו נדרוש ליווי של פסיכולוג, ושיהיה נוכח בהריסה עצמה.
טלב אלסאנע: ב', לדעתי צריך לעדכן, כשיוצאים להרוס, על מנת שמחלקת הרווחה לא תגיד אנחנו לא ידענו, המשטרה חייבת, זה לא דנים בכור הגרעיני, עניין שרוצים להרוס בית, צריך לעדכן את הגורמים הרלבנטיים, אם זה המחלקה לשירות פסיכולוגי, או מחלקת הרווחה.
מיכאל מלכיאור: אם לא מעדכנים הם לא יכולים ללוות, זה דבר ראשון.
טלב אלסאנע: אבל יכול להיות שאם לא באו, צריך לעדכן אותם, ידעו מי נפגע על מנת ללכת לטפל בו.
טלב אלסאנע: הדבר האחרון, מה שאמרתי עניין של להכניס תיקון בחוק, שבית המשפט לפני שמוציא צו הריסה, בנוסף לשיקול של מקום מגורים אלטרנטיבי, גם תסקיר שירות מבחן לגבי המצב של המשפחה.
טלב אלסאנע: באיזה משפחה מדובר, דוח סוציאלי.
מיכאל מלכיאור: זה אפשר להציע בנושא הזה.
מיכאל מלכיאור: בבקשה אדוני,
אשר ברנד: חבר הכנסת אלסאנע בסופו של דבר באמת אמר את ההצעה שאני רציתי להציע, הוא פשוט הלך מהסוף להתחלה.
אשר ברנד: השלב הראשון צריך להיות בטרם קבלת החלטה, שתהיה חוות דעת על מצב המשפחה וכו'.
אשר ברנד: השלב האחרון הוא באמת אם הולכים להרוס, יידוע המחלקה לשירותים חברתיים.
מיכאל מלכיאור: שני הדברים, גם בשלב הראשון וגם ביידוע לפני הריסה.
בוסנייה דביט: אני רציתי להתייחס לעצם המהות של הריסת בית ואולי מבחינת החוק, אז צריך לבדוק את החוק הזה פשוט.
בוסנייה דביט: איך חוק של הורסים בית, עושים ענישה קולקטיבית לכל המשפחה, אולי מהנקודה הזאת.
בוסנייה דביט: אנחנו מדברים על ענישה של ילדים שהם חפים מפשע, שהם לא ביצעו את הבנייה, כאילו מלכתחילה, זה גם חלק מהסמכות של הועדה שיכולה לבדוק את זה.
עזמי בשארה: אני בעד שאתה ממש תפקיע מדי ועדת הפנים את המונופול על הנושא הזה, הם מטפלים בזה מנקודת ראות אידיאולוגית, ואתה יודע איזה פוליטיקה מפלגתית יש שם וקואליציה ואופוזיציה, ברגע שנכנסת לתמונה הועדה לשלום הילד, שהיא וועדה שאין לה את האופי הזה הפוליטי, אתה בכלל הכנסת לתמונה, כפי שהצענו אז בזמנו, בנושא אחר לגמרי, אתה זוכר, שהועדה תיכנס לנושא של איחוד משפחות, מה עם הילדים הנפגעים שאתה לא נותן איחוד משפחה לגבר שנשוי.
עזמי בשארה: ועדת הפנים טיפלה בזה וגם הועדה שלום הילד.
עזמי בשארה: זה מאבק, הרי עושים סכסוך גבולות בין מועצות מקומיות, זה סכסוך בין ועדות.
עזמי בשארה: הנושא הזה של הריסת בתים צריך היות מטופל בו, כי מרבית האוכלוסייה הנפגעת היא ילדים, היא לא מבוגרים.
עזמי בשארה: מרבית האוכלוסייה הנפגעת מהריסות בתים בנגב, ואנחנו באים עכשיו לקמפיין גם בנגב, עכשיו ברני יש שלושים צווי הריסה, הועדה לשלום הילד תכניס את הנושא הזה של הריסת הבתים.