GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גדעון ביאלר: כולל הוסטל למגזר הערבי שאנחנו מחזיקים.
מיכאל מלכיאור: או.
מיכאל מלכיאור: קי.
מיכאל מלכיאור: , אז ככה זה עובד, יש לכם את הרכזים, ועכשיו תמשיכו הלאה.
מיכאל מלכיאור: ואז איך מגיע מידע אל הרכזים אם אין פנייה של המשפחה?
דרורה אמיר: אם אין פנייה לא יכול להגיע מידע, אבל אנחנו מקיימים כל מיני פרויקטים שאני תיכף אפרוש אותם, ברגע שאנחנו מקימים קבוצה או פרויקט, אנחנו מנסים לאתר את אותן משפחות.
דרורה אמיר: אנחנו מנסים לאתר אותן דרך שירות מבחן, דרך עובדות הרווחה שמכירות את המשפחה.
דרורה אמיר: זאת אומרת אנחנו מנסים באמת להגיע לאותן משפחות שלא מגיעות אלינו.
מיכאל מלכיאור: אבל אתם עושים פעולה אקטיבית להגיע.
דרורה אמיר: מאוד אקטיבית, מאוד יוצאים - -
מיכאל מלכיאור: אבל היה יותר קל לכם אם היו מספרים לכם.
דרורה אמיר: כן, כדי באמת להגיע למכסימום שבאמת רכז בישוב יכול להגיע גם למשפחות, כי לא נשכח שהוא גם מטפל באסירים ובכל התהליך של השחרור וכו' וכו'.
דרורה אמיר: אז אנחנו עושים הרבה מאוד מאמצים.
דרורה אמיר: בעיקר אבל בשירותי הרווחה ושירותי מבחן, ולפעמים אפילו בתי ספר שכבר מכירים, שוב, ברגע שיש רכז, מכירים את הגוף, מכירים את הפונקציה, אז יש הרבה יותר פניות ויש הרבה יותר תקשורת.
דרורה אמיר: ואז כך אנחנו מגיעים לאינפורמציה, כדי לקיים וכדי להגיע לאוכלוסייה ובעיקר לאוכלוסיית הילדים והאמהות, הנשים.
עודד ברוק: לא אמרו שאחת לשלושה חודשים אתם מקבלים את כל רשימת שמות האסירים?
דרורה אמיר: זה גם,
מיכאל מלכיאור: אבל הם לא צריכים לחפש כל כך.
דרורה אמיר: הרשימה היא קיימת, אבל הרשימה היא תמיד ניידת.
רחל כרמל קפלן: זה הפעולה האקטיבית שדובר פה, שאנחנו על פי הרשימות מתחילים ליצור קשר.
דרורה אמיר: זאת אומרת זה בעזרה, אבל זה לא מספיק שיש לי את הרשימה, אני לא יודעת מה קורה עם הילד, איפה הוא, מי מטפל בו.
דרורה אמיר: אני לא אכנס הביתה ואני אגיד שלום, הגעתי, אני משיקום האסיר.
דרורה אמיר: אני צריכה דרך אמצעים שמכירים כבר את המשפחה, שיש איזה שהוא קשר כזה או אחר, או טיפולי או חינוכי.
דרורה אמיר: לבוא ולהתייצב, אולי היא רוצה, אולי היא לא רוצה, צריך ליצור את הקשר.
מיכאל מלכיאור: איפה השותפות עם הרכז, עם שירותי הרווחה הכלליים?
דרורה אמיר: קשר טוב מאוד, קשר מאוד הדוק, הרכזים למעשה יושבים בתוך אגף הרווחה ביחידות לטיפול בדרך כלל בנפגעי סמים ושיקום האסיר, זה הולך ביחד, והקשר הוא מאוד טוב.
דרורה אמיר: יש קשר עם עובדות המשפחה, קשר רציף אפילו, כי עובדות המשפחה גם הרבה פעמים פונות אל הרכז להתייעץ, במידה ובאמת ישנה משפחה כזאת שהאב נמצא בכלא, אבל המשפחה נמצאת כבר תקופה ארוכה בטיפול של עובדת משפחה, עובדת רווחה, מתייעצים עם הרכז שהופך להיות בעצם מעין איזה שהיא פונקציה גם מטפלת, גם מפעילה פרויקטים, אבל גם מייעצת במקרים מסוימים.
דרורה אמיר: בצורה כזאת אנחנו יוצרים את הקשר.
רחל כרמל קפלן: העבודה בישובים נעשית מאוד באופן חלקי ניתן לומר, כי באמת בהרבה מאוד ישובים בארץ אין רכזים ואין איש מיוחד.
מיכאל מלכיאור: את אמרת ששבעים אחוז מהמקרים יש.
גדעון ביאלר: בסך הכול באוכלוסייה, אבל יש לנו עוד שלושים אחוז שאין לנו.
דרורה אמיר: שבעים אחוז מתוך הכלל.
רחל כרמל קפלן: אם אני לוקחת את גוש דן ואני מסתכלת על הישובים, יש בתל אביב, יש בהרצלייה, אין בכפר סבא, אין ברעננה, אין ברמת גן, אין בגבעתיים, בני ברק זה מקום שעכשיו באמת הצלחנו להכניס עובדת לא מזמן, יש שם הרבה אסירים.
רחל כרמל קפלן: אין בכל אזור, בקעת אונו.
מיכאל מלכיאור: הבנתי, עכשיו נדבר על איפה שיש.
רחל כרמל קפלן: אני רוצה לדבר על איפה שיש, קודם כל צריך לזכור שהמספרים הם מספרים מאוד שונים, אם אני לוקחת עיר כמו הרצלייה שיש בה חמישים וחמישה אסירים, מול תל אביב שיש בה שש מאות אסירים, העבודה היא שונה לגמרי.
רחל כרמל קפלן: יש מצבים שבהם העובד שלנו מרכז את כל העבודה ואז באמת הכול יותר נגיש מבחינתנו.
רחל כרמל קפלן: להגיש את העזרה הכי מכסימלית למשפחה.
מיכאל מלכיאור: אני שואל רק כדי להבין עדיין, זה הגיוני, זה מן כלל כזה, רכז אחד ליישוב, זה לא משנה אם יש שם אלף אסירים?
רחל כרמל קפלן: ממש לא, אני בדיוק מפרטת את זה.
גדעון ביאלר: התשובה מאוד פשוטה, בתל אביב יש לנו חמישה עובדים, בירושלים יש לנו גם מספר דומה.
רחל כרמל קפלן: או שיש לנו פתרון אחר, יש לי עובדים במקומות שיש יותר, וכשיש רק עובדת אחת העבודה מתחלקת בינה לבין כל העובדות בלשכה.
רחל כרמל קפלן: אם היא עושה את הטיפול באסיר, ובאמת כפי שדרורה ציינה מקודם מייעצת לעובדות במקרים של קשיים של העובדות, בהתערבות של הילדים, או בהתערבות מול בתי הסוהר, אני לוקחת בעיה של גילוי עריות, צריך לחדש קשר, איך מחדשים את הקשר, מה התפקיד שלנו של הקהילה מול התפקיד של הכלא.
רחל כרמל קפלן: איך כל הדברים האלה קורמים עור וגידים, איך מכינים את הילד לקראת הפחד הכי גדול, לפגוש את אבא שפגע בו.
רחל כרמל קפלן: במצבים כאלה, כאשר יש באמת הרבה אסירים בישוב ויש רק עובדת אחת, העובדת שלנו היא מין יועצת כזאת לעובדים הסוציאליים האחרים.
רחל כרמל קפלן: העובדת שלנו גם יועצת לישובים השכנים.
מיכאל מלכיאור: כמה עובדים יש אצלכם?
רחל כרמל קפלן: זה מה שאמרנו, כחמישים עובדים.
מיכאל מלכיאור: רכזים, אבל את אומרת שיש ישובים שיש חמישה שעובדים עם הרכז.
רחל כרמל קפלן: בישוב כמו תל אביב, שיש בו חמש מאות.
מיכאל מלכיאור: אז כמה יש בסך הכול עובדים?
רחל כרמל קפלן: בכמה ערים אתה שואל?
מיכאל מלכיאור: לא, אני לא שואל בכמה ערים.
גדעון ביאלר: בכלל ברשות?
מיכאל מלכיאור: כמה עובדים יש ברשות?
רחל כרמל קפלן: ברשות לשיקום האסיר או ברשויות המקומיות.
גדעון ביאלר: ברשות לשיקום האסיר יש כמאה עובדים, עובדי הרשויות הם עובדי רשויות בפועל, מקבלים משכורתם, אנחנו משתתפים.
מיכאל מלכיאור: אני שואל כמה עובדי רשויות יש?
גדעון ביאלר: חמישים איש,
רחל כרמל קפלן: יש חמישים איש בערך בארבעים וחמישה ישובים.
מיכאל מלכיאור: אז לא יכול להיות שיש הרבה מקומות שיש חמישה עובדים.
דרורה אמיר: לא הרבה מקומות, זה בערים הגדולות, חיפה, תל אביב ירושלים.
מיכאל מלכיאור: אבל זה גם לא יכול להיות, כי חשבון אני יודע, חמישים אנשים, ארבעים וחמישה ישובים, לא יכול להיות שיש לפי צרכים של מקום גדול, שיש חמישה עובדים בכל עיר גדולה, אז יש מינוס באיזה שהוא מקום, זה לא הולך על חשבון.
מיכאל מלכיאור: אני מנסה להבין.
דרורה אמיר: אתה באמת מעלה בעיה מאוד כאובה שלנו.
גדעון ביאלר: זה נתון מדויק, זה נתון שצריך לקבל.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להבין מה הולך פה, אז זה אומר שבממוצע יש עובד אחד לישוב, וזה לא משנה אם באותו ישוב יש שלוש מאות אסירים או שלושים אסירים, עובדים בצורה אחרת.
רחל כרמל קפלן: דובר על חצי תקין לשישים אסירים, חצי משרה.
מיכאל מלכיאור: חצי משרה, זאת אומרת יש יותר מחמישים עובדים, אבל יש להם חצאי משרות.
גדעון ביאלר: יש להם חצאי משרות, זה בדיוק העניין, לא כולם עובדים משרה מלאה.
מיכאל מלכיאור: בסדר, אז תסביר, אני שואל שאלה, אני רוצה להבין.
גדעון ביאלר: בבקשה, לא כל העובדים יושבים על משרות מלאות.
מיכאל מלכיאור: זאת אומרת יש חמישים תקנים שמחולקים.
רחל כרמל קפלן: הרשות עכשיו עברה המון שינויים מבחינת הקיצוצים של העובדים.
רחל כרמל קפלן: אני מניחה שהתשובה הזאת היא שבעצם אין לנו את הנתון המספרי המדויק בכמה ישובים בדיוק יש.
דרורה אמיר: ישנם ישובים שיש מעל אחד, יש ישובים שיש רק אחד.
דרורה אמיר: לא תמיד זה בפרופורציה באמת למספר האסירים, זה אחת הבעיות הכאובות שלנו, שבאמת אין לנו מספיק כוח אדם לפרוש את הפעילות שלנו באמת על המכסימום שניתן.
דרורה אמיר: זה שוב בגלל בעיות תקציביות, זאת התמונה האמיתית.
דרורה אמיר: ועם כל זה ובתוך זה אנחנו משתדלים לעשות את המכסימום שבמכסימום.
גדעון ביאלר: מבחינת תקנים, מר מלכיאור, זה עשרים תקנים, זה התקנים שמושקעים של משרות.
מיכאל מלכיאור: עשרים תקנים?
רחל כרמל קפלן: עשרים משרות יש כרגע,
גדעון ביאלר: עשרים תקנים בסך הכול, עם החצאים, עם הרבעים, בסך הכול.
גדעון ביאלר: הרשות משתתפת בחמישים אחוז מסך הכול.
מיכאל מלכיאור: בעשרים תקנים, אתם משתתפים בחמישים אחוז מעשרים תקנים?
גדעון ביאלר: בדיוק,
מיכאל מלכיאור: זה מעט מאוד,
רחל כרמל קפלן: נכון, זה מעט מאוד וזה עצוב מאוד, כי בעיר כמו ירושלים סרגו את פרויקט פר"ח כי לא היה כסף להפעיל אותו, אני חושבת שזה אומר הכול.
מיכאל מלכיאור: זה אומר גם שאם אתם תקבלו יותר מידע, אתם בקושי תוכלו לטפל ביותר, כי לא יהיה לכם כוח אדם לטפל.
גדעון ביאלר: הרשות עובדת על פי חוק, כמו שדרורה ציינה, משמונים ושלוש.
גדעון ביאלר: החוק לא הסמיך ולא נתן לנו גם את המנדט לטפל בכול.
גדעון ביאלר: כי הוא ראה את הרשות כעובדות וגורם מתווך שעובד עם הקהילה ועם כל משרדי הממשלה, שיש להם נגיעה באסיר.
גדעון ביאלר: שירותי הרווחה קיבלו מעמד מאוד חזק ואיתם אנחנו עובדים וזה הגוף שאיתו אנחנו מבצעים את העבודה.
גדעון ביאלר: אנחנו כרשות לא יכולים לבצע עבודה בלי הגוף הזה, בלי משטרת ישראל, בלי שירות בתי הסוהר, בלי כל משרדי הממשלה האחרים, שירות תעסוקה, משרד הרווחה וכדומה.
גדעון ביאלר: כך שהפרישה שלנו עם כל הגופים וגם בגישה ובשיטה, יש לנו בחלק מהישובים גם עמותות ציבוריות שאנחנו עובדים עם הרשות המקומית ומגייסים אנשים מכל הסקטורים של משרדי ממשלה שעובדים איתנו, כולל מתנדבים וכדומה.
גדעון ביאלר: הנושא של פניות, עוד פעם, אתה צריך להבין שזה מחולק לשניים, יש את האסירים שפונים או לא פונים, רוצים או לא רוצים.
גדעון ביאלר: לא כל האסירים רוצים להגיע לטיפול, הרבה אסירים הם עבריינים, הם מתעסקים עם דברים שהם לא בדיוק רוצים שיקום.
גדעון ביאלר: אלה שרוצים שיקום אנחנו בוודאי צריכים לעשות.
מיכאל מלכיאור: אני לא מדבר על האסיר.
גדעון ביאלר: אתה מדבר על הילדים ועל המשפחה, גם המשפחות - -
רחל כרמל קפלן: הילדים זוכים לטיפול כמו כל ילד אחר בלשכה.
רחל כרמל קפלן: אם הם צריכים שיעורי עזר, הם מקבלים שיעורי עזר, במידה והישוב מסוגל להעמיד מערכת של שיעורי עזר לילדים.
רחל כרמל קפלן: הדבר היחידי שאנחנו מתקצבים ברמה מיוחדת כתקציב מוגדר לישובים, זה תקציב של פר"ח.
רחל כרמל קפלן: זה השירות היחידי שאנחנו מסוגלים להעמיד לו באופן כוללני, תקציב לישובים.
מיכאל מלכיאור: אבל את אומרת ששם בישוב כמו ירושלים, שאין תקציב לפר"ח, אז אין כלום.
רחל כרמל קפלן: לא היה, שנה שעברה זה נסגר.
מיכאל מלכיאור: לפי מה שאני ראיתי פה, אתם תתקנו אותי, אבל בתוכנית הזאת של המשולש, לפי זה היו רק כארבע מאות ילדים סך הכול בתוכנית הזאת.
גדעון ביאלר: השנה הזו,
מיכאל מלכיאור: זה כמעט שום דבר, אם אנחנו אומרים שיש עשרת אלפים ילדים.
גדעון ביאלר: אין לנו את הפילוח המדויק של חלוקת הגילאים.
גדעון ביאלר: פר"ח נותן מענה לגילאים שש עד ארבע עשרה, הוא לא נותן מענה לקטנים יותר ולגיל בוגר יותר.
גדעון ביאלר: כך שבאוכלוסיה הזאת אנחנו מגיעים - -
מיכאל מלכיאור: יש להניח שלפחות חצי האוכלוסייה, נגיד עד גיל שמונה עשרה, נמצא בגיל הזה.
מיכאל מלכיאור: אז אם אנחנו לא עשרת אלפים אלא חמשת אלפים ילדים –
רחל כרמל קפלן: זה באמת עצוב, אבל אנחנו מתוקצבים, אני זורקת סתם השערה, באיזה תקציב של חודש בית ספר, שלוש מאות שישים אלף שקל, לכל הפרויקט, ארבע מאות ילדים לכל השנה, זה כמעט בושה.
רחל כרמל קפלן: אבל זה מה שמתקצבים אותנו.
מיכאל מלכיאור: אולי אפשר לשמוע ממשרד החינוך לגבי תוכנית פר"ח, למה לא נותנים יותר תקציב לעניין הזה, זה מורכב שלוש מאות שישים אלף שקל, חמשת אלפים ילדים בגיל בית ספר יסודי רק.
טובה בן ארי: אני מוכנה לבדוק את זה, אין לי תשובה.
טובה בן ארי: יש פרויקט סחלב אם אתה יודע, שזה גם כן סטודנטים שעוזרים לילדים.
טובה בן ארי: אבל אני אבדוק את שני הפרויקטים האלה ואני אתן לך את זה כתוב.
מיכאל מלכיאור: אולי אפשר להבהיר את העניין, כדי שיהיה דבר שהילדים האלו בסיכון גבוה, יקבלו באופן אוטומטי.
טובה בן ארי: אני אשלח לך.
רחל כרמל קפלן: אני כאן ציינתי במצגת שהעברתי נתונים.
מיכאל מלכיאור: לא ראינו את המצגת.
רחל כרמל קפלן: אני אתחיל דווקא מהסוף, אני אתחיל מהנתונים.
רחל כרמל קפלן: יש לי נתונים בשתי רמות, נתונים כלליים שהתקבלו.
רחל כרמל קפלן: הביקוש רק הולך וגובר, למרות שבשנת 2004 כאילו יש פחות פניות.
רחל כרמל קפלן: הכאילו נובע מזה שאנחנו אמרנו רגע חבר'ה, בגלל קיצוץ ירדו עשרה ישובים, אז פחות עשרה ישובים התקבלו מאה פניות.
רחל כרמל קפלן: אני לא צריכה להסביר שבעיר כמו ירושלים יש בוודאי יותר מעשרה ילדי אסירים, וזה בהחלט לא מייצג.
רחל כרמל קפלן: אני מעריכה שהיינו מקבלים כשמונה מאות פניות ושוב אני חייבת להדגיש, אנחנו אומרים בפירוש, אל תעבירו לנו פניות מישובים שאנחנו לא יכולים לתת מענה.
רחל כרמל קפלן: פניות כאלה מועברות לפר"ח כללי, עם באמת שאיפה שבית הספר ייתן מענה לילדים האלה.
רחל כרמל קפלן: לא תמיד אני יכולה לעמוד מאחורי האמירה הזאת.
רחל כרמל קפלן: זה בגדר המלצה מבחינתי.
מיכאל מלכיאור: את אומרת שירד מספר הישובים, זה בגלל שהחליטו בכל הישובים שאין תקציב?
רחל כרמל קפלן: לצערי כן, הרשות עמדה במצב כלכלי מאוד קשה לפני שנה, גם לא היה לנו מנכל וגם תקציבים לא היו, זה הפועל היוצא.
רחל כרמל קפלן: זאת פרישה לפי ישובים איפה הפרויקט הזה מתקיים וכמה משתתפים בכל יישוב.
רחל כרמל קפלן: על מנת כן לקיים את הישוב, אמרתי שאני מתחילה מהסוף, בתחילת המצגת יש איזה שהוא פירוט של באיזה מקום אנחנו יכולים לקיים פרויקט כזה, אחד התנאים הוא שיהיו עשרה ילדים לפחות בקבוצה, על מנת שנוכל להעמיד עובד באיקס משרה.
רחל כרמל קפלן: מה שאנחנו עושים אנחנו פשוט מחברים ישובים ביחד, על מנת שתצא לנו קבוצה שיכולה לתפקד ביחד.
רחל כרמל קפלן: כמו שגדעון ציין קודם, יש לנו ישובים מעורבים כמו עכו, כמו תל אביב ויפו, כמו רמלה ולוד ונצרת שהשנה יש רק למגזר הערבי שם פר"ח, שבו באמת הצלחנו לגבש קבוצות והצלחנו להתגבר על המחסומים הכלכליים.
רחל כרמל קפלן: אני חושבת שיש פה עשרים ושלושה ישובים בסך הכול, לצערנו, עשרים ושניים.
מיכאל מלכיאור: עשרים ושניים לפי השקף הקודם.
רחל כרמל קפלן: איך זה עובד, דיברנו קודם על לקבל רשימות, למרות הרשימות יש קושי באיתור מועמדים.
רחל כרמל קפלן: אנחנו מנסים לעבוד בכל הרמות, פניות לבתי ספר, פניות לשירות בתי הסוהר.
רחל כרמל קפלן: תהליך האיתור נמשך בערך כאר
רחל כרמל קפלן: בעה חודשים, אנחנו מיוני עד אוגוסט אמורים לקבל איזה שהוא מידע על מי האסירים שמעוניינים בפרויקט, הם ממלאים טופס.
מיכאל מלכיאור: שואלים את האסיר?
רחל כרמל קפלן: שואלים את האסיר ומחתימים אותו על רצון להשתתף בפרויקט.
רחל כרמל קפלן: אנחנו עושים קצת מניפולציות, בין היתר כשאסור לא רוצה, אנחנו מסבירים לו מאוד יפה שאם הוא לא רוצה, הוא יקבל דרך בית הספר, ואז לא שואלים אותו.
רחל כרמל קפלן: אז יש התערבות כי טובת הילד מעל לכל.
רחל כרמל קפלן: אבל בעיקרון שואלים.
רחל כרמל קפלן: אני אגיד לך בדיוק למה, היה לנו מקרה בנתניה, עבדנו עם וינגייט, נכנס סטודנט לספורט בריא וחסון לבית קווקזי נדמה לי, האבא יצא לחופשה, האבא לא הסכים, האימא לא סיפרה לו כנראה, הוא ראה את הבחור בבית, הוא כמעט זרק אותו מהחלון.
רחל כרמל קפלן: מבחינת הנורמות העדתיות לא מקובל שייכנס גבר שם.
רחל כרמל קפלן: אף אחד לא טרח להגיד שהאבא לא מסכים, והסטודנט כמעט אף מהחלון, למרות חוסנו.
רחל כרמל קפלן: אז אנחנו משתדלים מאוד לא להגיע למצבים כאלה.
מיכאל מלכיאור: בסדר, זה אני מבין שצריכים ליידע.
רחל כרמל קפלן: מבקשים אישור להיכנס הביתה.
קריאה: אולי להוסיף פרק בחינוך הסטודנטים על הנושא של הרב תרבותיות וההתייחסות בכל משפחה.
דרורה אמיר: יש פה רכז פר"ח,
פיני גרוס: הוא מלווה את הביקורי הבית האלה פנימה, עם הסטודנטים שאני אחראי עליהם מתוך פרויקט פר"ח, אני מגיע מטעם פר"ח ומצטרפת הרכזת שעובדת איתי באשקלון, אנחנו מגיעים פיזית לבית, ובבית עצמו במשפחות ספציפיות כאלה יש דרישה, אם מהאבא בכלא, שהוא פשוט דורש שלא ייכנס לשם גבר הביתה, אז אנחנו מכניסים חונכת לשם, וזה דברים מאוד נפוצים.
רחל כרמל קפלן: אנחנו חוץ מזה שיש לנו מערכת של פרסום, שלמשל אחת מהן זה פנייה לאבא, שאנחנו מסבירים מה זה הפרויקט, על מנת שלא יהיו חרדות.
רחל כרמל קפלן: יש איזה שהוא פוסטר שהכנו לשכנע את האסירים, שהפרויקט לא כל כך מזיק.
רחל כרמל קפלן: זה באמת כמו שאמרתי איגרת שאנחנו מעבירים לאבא, או לאימא האסירה, שמסביר קצת מה זה הפרויקט, שלא צריך לפחד, אף אחד לא עוזר לאישה ללמוד להתגרש מהבעל, למרוד בו או לקלקל אותה חס וחלילה, המטרה היא באמת לעזור לילד בראש ובראשונה.
רחל כרמל קפלן: הם יודעים על התאריכים, אנחנו באים לביקורים בכלא, הם יודעים על התאריכים מבעוד מועד, הם מתכוננים, עוזרים להם להתכונן, מכינים את האסירים, אנחנו מכינים את הילדים.
רחל כרמל קפלן: כפי שכאן ציין, ובוודאי יציין רכז פר"ח, יש עבודת הכנה שנעשית בכל הרבדים.
רחל כרמל קפלן: זה הפוסטר שאנחנו מפרסמים בכלאים, על מנת שהאסירים יבואו להירשם אצל קציני חינוך, אצל עובדים סוציאליים, מפקד האגף.
רחל כרמל קפלן: כל מי שחושב שזה מתאים לו, זה אחד הפוסטרים שהצליח לגייס את האנשים.
רחל כרמל קפלן: עכשיו אני רוצה קצת על הפרויקט, מה אנחנו עושים בפרויקט.
רחל כרמל קפלן: מה שאנחנו בעצם אומרים שהילדים הם הנפגעים העיקריים מהמאסר של האבא.
רחל כרמל קפלן: גם כי לאימא אין זמן לטפל בהם, כי האימא עסוקה, כי האימא בעצמה הרבה מאוד פעמים בהלם וגם כי הסביבה לצערי הרב, גם בתי הספר, אנחנו נתקלנו בהרבה מקומות שבתי ספר סרבו לקבל ילדי אסירים, או דרשו להוציא אותם.
רחל כרמל קפלן: כאילו מצפים מהם להיות כמו האבא, אתה דומה לאבא, אין פלא שיצאת כזה.
רחל כרמל קפלן: הילד סובל מדחייה בכל הרמות, גם מהחברים וגם מהממסד.
רחל כרמל קפלן: המטרה שלנו זה לחזק אותו בכל דרך אפשרית.
רחל כרמל קפלן: אני אומר במשפט אחד שמהמעקב שלי, אני עובדת בפרויקט שש עשרה שנים, מהמעקב שלי אחרי הילדים, אני חושבת שהצלחנו לעזור להרבה מאוד ילדים להחזיק מעל למים ולא להיות דור שני לפשיעה.
רחל כרמל קפלן: זה אומר שבגיל ההתבגרות, כשילד נכנס לחטיבת ביניים והוא עסוק עם מאסר האבא, אני רק יכולה לתת לו כוח עם זה שאני מצמידה לו חונך.
רחל כרמל קפלן: הרבה ילדים, הגורם היחידי החיובי שמחזיק את הילד הוא החונך.
מיכאל מלכיאור: זה שוב אומר שתשעים אחוז מהילדים אין להם חונך, אז אין שום דבר.
רחל כרמל קפלן: נכון, אני מסכימה עם האמירה הזאת, אני צועקת את הנתון הזה כל הזמן.
מיכאל מלכיאור: טובה כבר הבטיחה לנו לסדר את העניין הזה עד לפגישה הבאה.
רחל כרמל קפלן: טובה זה לא מספיק, צריך גם את שר האוצר.
מיכאל מלכיאור: ראינו ששר האוצר מוכן לאמץ תוכנית כוללת לילדים במדינת ישראל במשרד החינוך, אז אין בעיה, לא תהיה בעיה.
טובה בן ארי: זה לא מדויק, כי יש עוד פרויקטים שמתקיימים לילדי אסירים ולמשפחות אסירים, רק שזה באמת נעשה בצורה ספורדית ולא מספיק מובנית, כי בכל מקום שאפשר להשיג תקציבים, שם אנחנו באמת מפעילים את התוכניות האלה.
טובה בן ארי: אבל אלה תוכניות נוספות לתוכנית של פר"ח.
רות שטייניץ : הייתי רוצה שתתארי קצת יותר מה עושים בפר"ח, כמה שעות מגיע לילד, איזה הדרכה הוא מקבל.
רחל כרמל קפלן: הכול כתוב כאן,
מיכאל מלכיאור: ניתן להציג את המצגת בצורה מסודרת, ואחר כך נשאל את השאלות.
רחל כרמל קפלן: אני חושבת שיש פה רכז פר"ח והוא יכול לענות על זה.
רחל כרמל קפלן: בעיקרון אנחנו מדברים על תוכנית לשנה אחת.
רחל כרמל קפלן: מדובר בשנה אקדמית כלומר מסוף אוקטובר תחילת נובמבר ועד יוני בדרך כלל.
רחל כרמל קפלן: ילד אחד במשפחה, וכל הדברים כאן מתוארים, אני לא רוצה לחזור, זה כתוב מאוד פשוט.
רחל כרמל קפלן: העבודה היא באמת על התפקוד ועל הדימוי העצמי של הילד, על לעזור לו לתפקד.
רחל כרמל קפלן: מה זה למשל?
רחל כרמל קפלן: הייתי בביקור פר"ח בנווה תרצה לפני שנה ואני פונה לאחד הילדים בשם המשפחה, בטעות, אני מכירה את הילדים, ואז הוא אומר לי – אל תקראי לי ככה והוא נעמד מיד כזה בפוזה מתגוננת.
רחל כרמל קפלן: מיד הבנתי את הטעות, זה שם משפחה שמאוד נפוץ בימים ההם היה ואז הוא סיפר לי שעצם הילדים כל הזמן מציקים לו, קוראים לו בשם של אימא, אתה כזה וכזה, זה באופן אוטומטי מה שהוא ביקש מהחונך לעשות לו, זה לעזור לו להתגונן מול הילדים, איך להגיב, איך לא להגיב, להרביץ כשאומרים לי את זה, לא להרביץ כשאומרים לי את זה.
רחל כרמל קפלן: כשמתפוצצת פרשייה מהסוג הזה, הסבל של הילד הוא ענק, ענק.
רחל כרמל קפלן: זה לא שהאבא או האימא, שיש לו איזה שהוא ניסיון חיים והוא יודע איך להגיב, אנחנו מדברים על ילד בכיתה א', בכיתה ב', אין לו ניסיון חיים, אין לו כוחות, אין לו שום דמות שתחזק אותו.
רות שטייניץ : זה ברור, השאלה איך בפר"ח עוזרים לו.
רחל כרמל קפלן: בדיוק כך, הוא מקבל חונך שמגיע פעמיים בשבוע אליו הביתה, ועובד על כל הדברים האלה.
רחל כרמל קפלן: הילד אומר מה הקשיים.
טובה בן ארי: אתם מכשירים את החונכים?
רחל כרמל קפלן: כן, פיני ירחיב את זה יותר, מקודם פיני אמר אנחנו מגיעים הביתה, גם רכז פר"ח וגם רכז שלנו ושואלים כל בית מה הצרכים של הילד, על מה הייתם רוצים שנעבוד.
רחל כרמל קפלן: מה אימא אומרת, מה האבא אומר, ומה הילד בעצמו אומר.
רחל כרמל קפלן: הילד אומר לנו הכי אמיתי מה קשה לו ולשם אנחנו מנסים להתחבר.
רחל כרמל קפלן: אי אפשר לתת הכול, רואים בנו עזרה לשיעורי בית, גם עזרה מול החברה, ואני אומרת מול ונגד החברה לצערי.
רחל כרמל קפלן: וגם איזה שהוא חבר ואיש סוד.
מיכאל מלכיאור: חבר, גם פסיכולוג, אח בוגר.
רחל כרמל קפלן: יש אלף כובעים לחונך פר"ח הזה, שמגיע לארבע שעות בשבוע.
רחל כרמל קפלן: הוא המודל לחיקוי הרבה מאוד פעמים ולא אבא.
רחל כרמל קפלן: כך מתחיל הפרויקט להתבצע, אנחנו מתחילים לעשות מיון כמו שאמרתי במקביל, במספר רבדים.
רחל כרמל קפלן: כשאני מדברת על שירותי הרווחה, אני מדברת על בתי ספר במקומות שאנחנו יודעים, ויש היום אני יכולה להגיד לזכות משרד החינוך איזה שהיא התעוררות מבחינת היועצות שכן מתגייסות וכן פונות וכן מעבירות לנו שמות, לא מספיק אבל זה קיים, וגם משתפות איתנו פעולה אחר כך בתמיכה.
רחל כרמל קפלן: אנחנו מקבלים את מרבית הפניות מבית הסוהר, בערך תשעים וחמישה אחוז מהפניות הם מבית הסוהר.
מיכאל מלכיאור: יש פניות שלא מגיעות משם?
רחל כרמל קפלן: לא הרבה, לא מספיק, או שמגיעים שמות שאנחנו כבר מקבלים אותם קודם.
רחל כרמל קפלן: בשלבים האלה עבודת הכנה, מישהו שאל איך עובדים, אנחנו עובדים מול פר"ח בחודשים האלה באמת בחלק של גם להכין את הרכזים וגם לעזור להם באיך לבחור מי הסטודנטים שיכולים לעבוד אצלנו ואיך להכשיר אותם.
רחל כרמל קפלן: על מה לשים דגש ומה ואיפה כדאי שהם יכנסו לבתים האלה, כשבנובמבר מתחילות הסנוניות הראשונות להיכנס לבית.
רחל כרמל קפלן: לא תמיד אנחנו מתחילים את כל העבודה במקביל, אבל העדיפות היא באמת להיכנס כמה שיותר מהר, ברגע שיש חונך, ואחר כך לעשות את כל ההכשרה באופן מרוכז גם לחונכים.
רחל כרמל קפלן: אנחנו לוקחים את הרכזים בשלב מוקדם, יש רכזי פר"ח ויש חונכי פר"ח, את הרכזים אנחנו לוקחים בשלב מוקדם יותר לביקור בכלא, שהם ידעו מה זה כלא, שלא יהיה להם איזה שהוא הלם ממה זה כלא ואיך נראה אסיר.
רחל כרמל קפלן: אחר כך כשמתגבשות הקבוצות אנחנו לוקחים את הקבוצות לפי ערים, כל אחד, לבית סוהר, כדי לראות שוב מה זה כלא, לפגוש אסיר, אם אפשר לדבר עם אסיר שהיה לו ניסיון בחונכות, שיספר גם קצת על הניסיון שלו, מה זה תרם לו, ומה הציפיות שלו בעצם כשחונך נכנס לבית.
רחל כרמל קפלן: לצערי הרב בישובים עם פר"ח נעשה מיון, כי חלק לא קטן מהילדים שלנו מופנים לשירות הפסיכולוגי, הילד לא בשל לפרויקט שלנו, ואז רק בשלב מאוחר יותר, כשהילד יותר בשל, לוקחים מה שקוראים במירכאות מקרים כאלה, לטיפולנו בפר"ח.
רחל כרמל קפלן: לצערי מישהו שאל כאן על שנים, יכול להיות מצב שאנחנו מלווים משפחות שנים רבות, החוק של פר"ח אומר – ילד אחד למשפחה, שנה אחת.
רחל כרמל קפלן: אם אבא שפוט למאסר עולם, אנחנו מלווים אותו מספר שנים.
רחל כרמל קפלן: יש לי אבא שאני התחלתי את הקריירה שלי בתור עובדת סוציאלית, והיום אני מפקחת עליהם והמשפחה עדיין בפר"ח.
רחל כרמל קפלן: הילדים מתחלפים.
פיני גרוס: החונך לרוב הוא שנתיים, במקרים חריגים אנחנו מאשרים שלוש שנים, אבל יותר מזה אנחנו צריכים לזכור שזה גם סטודנטים, שלרוב לומדים שלוש שנים.
מיכאל מלכיאור: את אמרת שנה ואתה אמרת שלוש שנים.
רחל כרמל קפלן: הוא מדבר על משך הפעילות שיכול להיות סטודנט חונך.
מיכאל מלכיאור: אותו אדם, אבל הוא רק יכול להיות עם הילד הזה שנה.
רחל כרמל קפלן: יש מצבים שאפשר להאריך.
פיני גרוס: יש מצבים שאנחנו מאשרים המשכיות, בגלל שהתחלנו לעבוד על תהליך מסוים, אבל לרוב אנחנו גם לא רוצים ליצור, בגלל שמדובר בילדים בעיתיים, לא רוצים ליצור את התלותיות הזאת.
רחל כרמל קפלן: קודם כל צריך להגיד שאנחנו מוגדרים בפר"ח כפרויקט מיוחד וזה אומר שבאמת כהגדרת פר"ח, אנחנו מקבלים את החונכים, או את הרכזים קודם כל, היותר מוכשרים ואת החונכים היותר מוכשרים, על מנת באמת להתמודד עם אוכלוסייה שמוגדרת כקשה יותר ובעייתית יותר.
רחל כרמל קפלן: הילדים נבחרים לשנה אחת, אם יש צורך בסוף השנה, כאשר מסכמים את השנה וחושבים קדימה, מחליטים אם ילד יקבל שנה נוספת.
רחל כרמל קפלן: אני חושבת שהמכסימום שהיה –
מיכאל מלכיאור: החוק הוא לא כל כך חוק.
רחל כרמל קפלן: זה החוק של פר"ח לפר"ח, החוק גם אומר ילד אחד במשפחה.
מיכאל מלכיאור: כמה ילדים יש בכל הפר"ח, לא רק לשיקום אסירים.
גדעון ביאלר: יש לנו עשרים ושמונה אלף ילדים.
מיכאל מלכיאור: אז איך יכול להיות שאי אפשר לתת יותר לילדים האלה, שהם במצב הכי קשה?
פיני גרוס: לא אחת בתחילת השנה לדוגמא, כשישבנו על הרשימות של הילדים שיכנסו או לא יכנסו, היו לנו דילמות לא קלות, היינו צריכים להעדיף ילד כזה על ילד אחר, למרות שעניינית יש את הצרכים.
פיני גרוס: אז אנחנו בכל מקרה, מבחינתנו מבחינת פר"ח, משתדלים לעשות את הפקת לקחים, אני מתכוון בסוף השנה כבר, לקראת השנה הבאה, כדי לראות מבחינתנו אם החונכות באמת תרמה לילד או לא, אם אנחנו יכולים לקדם, שזה גם קריטריון חזק מבחינתנו, אם להכניס אותו לשנה הבאה או לא.
מיכאל מלכיאור: אני מבין לגבי המשך, אבל אני שואל ביסוד, התוכנית הזאת היא תוכנית מאוד רחבה, ועוזרת להרבה מאוד ילדים.
מיכאל מלכיאור: אני זוכר כשאני עליתי לארץ, היה לי ילד בכיתה, אני לא זוכר באיזה גיל הוא היה, והיה לו חונך, זה היה מאוד נחמד, אבל אני מניח שהיו ילדים, הילדים שאנחנו מדברים עליהם, שהיו צריכים את זה יותר מהילד הזה, שבכל זאת היה דובר שפה כבר לפני כן ולא היה דבר מיוחד, חוץ מזה שהוא היה עולה.
מיכאל מלכיאור: אני שואל איך יכול להיות שבתוכנית פר"ח לא יכולים במקום לתת מענה לארבע מאות ילדים במסגרת הזאת, לתת מענה לארבעת אלפים ילדים במסגרת הזאת.
דרורה אמיר: כי יש עוד הרבה פרויקטים ופרויקטים גם ייחודיים שפר"ח זה העדפה של פר"ח, זה החלוקה.
מיכאל מלכיאור: אני שואל את הנציג של פר"ח.
פיני גרוס: אני מבחינתי מייצג את פרויקט ילדי אסירים מתוך פר"ח, שאני אחראי על אזור אשקלון.
מיכאל מלכיאור: אתה לא יכול להיות אחראי למדיניות הכוללת.
פיני גרוס: אלה התשובות מנקודת ראותי.
מיכאל מלכיאור: אתה מוכן להעביר את השאלה לאלה שמחליטים על המדיניות הכוללת, אני מניח שיש לכם מנכ"ל.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נשאל את זה גם במכתב, אבל אנחנו שואלים פה כי זה באמת הגיוני שהילדים האלו שהם בסיכון גבוה, ושחוץ ממקרים בודדים שאי אפשר, או כל מיני סיבות אחרות, שזה יהיה דבר קבוע, שלפחות תהיה העזרה המינימאלית הזאת.
מיכאל מלכיאור: אנחנו שמענו, כל אחד גם מבין את זה, גם מבלי לשמוע את זה, מה קורה לילדים האלו ולמה באמת הם בסיכון גבוה.
פיני גרוס: ברשותך כמה מלים בנושא הזה.
מיכאל מלכיאור: זה רק בגלל שאנחנו משבחים את התוכנית.
פיני גרוס: מבחינתי כן, אבל חשוב לי להבהיר שמבחינת ארגון פר"ח יש לנו מצוקות לא קלות.
פיני גרוס: אם אנחנו מצלמים כאן נקודתית את פרויקט ילדי אסירים, אני יודע שאנחנו בפרויקטים נוספים יש לנו בעיות דומות, ובכלל בחונכויות עצמן.
פיני גרוס: יש לנו המון פרויקטים שאנחנו מלווים במסגרת פר"ח, אז זה קצת בעייתי מבחינת הארגון.
פיני גרוס: מבחינתנו אנחנו משתדלים לעשות המון ואני רואה מבחינת תחילת שנה, שאנחנו באמת נאבקים על התקנים, אז יש נכונות ומשתדלים כמה שאפשר מבחינת הארגון עצמו לתת.
קריאה: כמה הפעילות של פר"ח?
מיכאל מלכיאור: זה ארבע מאות מתוך שלושים אלף, אפשר לעשות חשבון פשוט.
רחל כרמל קפלן: אני אמרתי קודם ואני חושבת שמן ההגינות לומר שיש ילדים שנכנסים לפרויקט הזה לא בכובע שלנו, אלא בכובע של תלמיד בבית הספר, שאנחנו לא תמיד יודעים עליהם וגם פר"ח לא תמיד יודעים עליהם.
רחל כרמל קפלן: במצבים שאנחנו יודעים, פר"ח מעביר לנו את הילדים על מנת שיחוו את החוויות המיוחדות של הפרויקט שלנו.
רחל כרמל קפלן: לפרויקט יש באמת את היתרון.