GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עדי ניר שגיא: הנושא השני הוא שליטה בתכנים.
עדי ניר שגיא: האם ניתן למתן?
עדי ניר שגיא: יש הערה אחת, שהקונטקסט של התרבות הארגנטינאית מבחינת התנהגויות מיניות, מבחינת עיסוק בסמים, מין, אני חושבת שיש פער מסוים בין החברה הישראלית למה שקורה שם.
עדי ניר שגיא: אני לא מכירה את החברה הארגנטינאית בגילאים האלה, אבל בגדול, למיטב הבנתי, יש איזשהו פער בהתנהגויות הנצפות למה שאנחנו רואים כהתנהגויות נורמטיביות אצל בני הנוער שלנו, כאשר גם בתוך זה אנחנו מנסים לעסוק בעשייה מונעת סביב שתיית אלכוהול, צריכת סמים וכל הנושא של חשיפה למין.
מיכאל מלכיאור: אמרת שהמלצתם מספר המלצות, את יכולה לפרט מהן ההמלצות?
עדי ניר-שגיא: בעמוד 6, בחומר שלפניכם יש המלצה, בישיבה שהתקיימה בדצמבר 2002 הייתה בקשה אחת שהתייחסה להגבלת גיל.
עדי ניר-שגיא: אני מבינה שיש שוני כאשר התוכנית משודרת בשני ערוצים שונים, בערוץ האחד אסרו את הצפייה עד לגיל 14, בערוץ השני עד לגיל 12.
עדי ניר-שגיא: אני חושבת שראוי להתייחס לגיל 14, אם מדברים על תכנים של התבגרות, זה כבר לא טרום התבגרות.
עדי ניר-שגיא: הנושא השני שעלה בישיבה לא מופיע כאן אבל הגיע אליי בשם מי שייצג שם, הרצון לעשות מה שאנחנו קוראים בשפה מקצועית "קלוז'ר", איזה סגירה של התכנים.
עדי ניר-שגיא: המפיקה טענה שזה לא ניתן לביצוע מתוך הבנת המדיום הטלוויזיוני.
עדי ניר-שגיא: דבר נוסף שעולה, נושא של אחריות רחבה בעניין של חינוך לצפייה.
עדי ניר-שגיא: אני יודעת שזה כן עלה, אני לא יודעת אם בצורה שיטתית בכל מערכת החינוך אבל כן הובא למודעות המחנכים לעסוק בנושא הזה.
עדי ניר-שגיא: אחרי שנשמע את הממצאים של אוניברסיטת חיפה, אשמח להתייחס ספציפית וגם לראות איזה נגזרות אופרטיביות צריכות להיות לסוג כזה של מידע שנעשה.
מיכאל מלכיאור: כאשר את אומרת שהיו דיווחים למשרד החינוך על התעללויות קשות, פורסמו דיווחים כאלה גם בעיתונות, את אומרת, שאי אפשר לומר שזה בהכרח בגלל שראו את הסדרה הזאת.
מיכאל מלכיאור: מה המשמעות של לא בהכרח?
מיכאל מלכיאור: כלומר, יש קשר אבל לא רק זה, או אולי אין בכלל קשר?
מיכאל מלכיאור: אם יש קשר ויש השפעה של התעללות קשה, זה דבר חמור ביותר.
מיכאל מלכיאור: לכן אני שואל, מה זה אומר, שעשיתם בדיקה ולא בהכרח אתם מייחסים לסדרה את ההשפעה של מקרה ההתעללות.
עדי ניר-שגיא: אני שמחה לשאלה מתוך האחריות לומר, בוודאי כפסיכולוגית שההתמחות שלה זה ילדים, אני חושבת שכל תופעה של התנהגות א-סוציאלית או א-חברתית היא מדאיגה ותפקידנו, כאנשי חינוך, כפסיכולוגים וכמובן כהורים, לעשות מינימליזציה של ההתנהגויות האלה.
עדי ניר-שגיא: אני אומרת, שהילדים היום נחשפים להרבה מאוד ידע, כולל באינטרנט, שהוא לא מבוקר והוא מאוד קשה.
עדי ניר-שגיא: בזמנו עליתי לשידור ברדיו, ב"גלי צה"ל", שבאחד מבתי הספר הוצא "צהובון", מן עיתון לא פורמלי, שבו פורסם שם ילדה שנאנסה.
עדי ניר-שגיא: זה דבר נורא ואיום, זה עלה לשידור בתקשורת ולכן אני משתמשת בדוגמה הזאת גם כאן.
עדי ניר-שגיא: זה דבר איום ונורא ואם זה כן קשור או לא קשור, זה נורא.
עדי ניר-שגיא: אם הסדרה מעודדת בכיוון הזה ויש יכולת להשפיע ולמנוע, בוודאי שראוי לעשות את זה.
עדי ניר-שגיא: משרד החינוך לא עשה מחקר שיטתי.
עדי ניר-שגיא: מאוד קשה לבדוק לפני/אחרי, כלומר, האם הניצנים של ההתנהגויות האלה היו קודם?
עדי ניר-שגיא: אין לנו מעקב שיטתי אחרי הרגלי הצפייה של הילדים, זאת אומרת, לא עשינו עבודה שיטתית, העברנו מסר חד משמעי, שההתנהגויות הספציפיות מדאיגות מאוד.
עדי ניר-שגיא: יחד עם זאת, אני אומרת שוב, אנחנו צריכים לראות אותם בקונטקסט היותר רחב.
עדי ניר-שגיא: לסיום, אני חושבת שחשיפת ילדים ותמונות תקריב, כלומר, פיגועים, זה דבר מאוד קשה.
עדי ניר-שגיא: אנחנו לא מצליחים להשפיע על התקשורת בהקשר הזה.
עדי ניר-שגיא: בארצות הברית ראינו, שלא חשפו תמונות מהסוג שאנחנו נחשפים ורואים אותן.
עדי ניר-שגיא: זה דבר שדורש התערבות.
עדי ניר-שגיא: דבר נוסף, אני לא יודעת מי מכם ראה, הייתה תוכנית של התאבדות, שהיא כבר מהדורה עשויה טוב יותר מתוכנית שהייתה לפני שנתיים שלוש, של אילנה דיין, שהציגה התאבדות של נערה, שגרמה אחר כך לגל של התאבדות בעקבות הנושא של המיתוס סביב העניין.
עדי ניר-שגיא: אז התקשורת מביאה תכנים קשים הביתה.
עדי ניר-שגיא: איך היא עושה את זה, זאת המשמעות.
עדי ניר-שגיא: האם ניתן, שהתוכנית תהיה עם בקרה יותר מוסדרת, כן תעסוק בתכנים ותדגיש מה מותר ומה ואסור, ראוי ולא ראוי, זה המסר החינוכי.
עדי ניר-שגיא: מי שצריך להשפיע על הרגלי הצפייה של הילדים, משרד החינוך וההורים והחברה ככלל.
עדי ניר-שגיא: אני חושבת שזה דבר שאנחנו נוטים להמעיט בסיכונם, נכנסנו לזה מאוד חזק, אין לי כאן את הנתונים, אבל זמן הצפייה של ילדים ישראליים לא מתבייש לעומת ילד אמריקאי, היינו מזועזעים לפני עשר שנים מול זמן הצפייה של ילד אמריקאי ממוצע, אנחנו יושבים במקום "טוב", במקום רע מבחינת הדאגה של כמה זמן ילדים נמצאים לבד עם המרקע.
עדי ניר-שגיא: ואם התכנים הם תכנים מסוכנים, אני חושבת שאחריותנו כאנשי חינוך וטיפול, לעשות את המקסימום על מנת למזער את זה.
מיכאל מלכיאור: אני מבין שהמלצתם על אזהרה כי התוכנית אינה מומלצת לצפייה מתחת לגיל 14 או 12.
מיכאל מלכיאור: עשיתי מחקר מאד לא מדעי, נוכחתי לדעת, שהילדים שרואים את הסדרה הם ילדים קטנים ולא ילדים מעל גיל 14.
מיכאל מלכיאור: שנית, ראיתי שההורים לא היו מודעים למגבלה הזאת, ולכן השאלה שלי אליכם, מה ההשפעה של הגבלת הגיל על מה שקורה במציאות?
מיכאל מלכיאור: כלומר, האם יש לזה השפעה כלשהי או שזה רק על מנת שנוכל לומר, הנה, הגבלנו את הצפייה לגיל 14 ואילך, זו לא אשמתנו שמישהו אחר ראה את זה.
מיכאל מלכיאור: מה מידת יישום ההמלצה על מה שקורה בשטח?
עדי ניר-שגיא: בפסיכולוגיה חברתית יש הרבה מאוד מידע על מה זה עושה לך כשיש דף כחוק?
עדי ניר-שגיא: כלומר, האם בתרבות מסוימת הצייתנות היא ההתנהגות שבשכיחות גבוהה נגזרת, וזה אומר, שאם אתה מתחת לגיל, אתה נמנע מלצפות מפני שאתה סומך על מי שקבע את הנורמה או את החוק?
עדי ניר-שגיא: או להפך, זה גורם לסקרנות של דווקא, בוא נראה על מה מדובר, בוא נראה למה אני לא יכול לצפות בזה, למה גיל 14 ולא 13.5.
עדי ניר-שגיא: אין לנו ידע מהי ההתנהגות שנגזרת אין לנו ידע כי זה קורה בתוך הבית.
עדי ניר-שגיא: אני חושבת שאמרת פה משהו, שהדיון גם ייצר, עד כמה ההורים מודעים או לא מודעים לסיכונים לכאורה שיש כתוצאה מהצפייה.
עדי ניר-שגיא: אני חושבת, שבחברה הישראלית – ולא עשיתי על כך מחקר – אנחנו לא נוטים בצורה גורפת לכבד את האמירות המאוד פרוזאיות של מותר ואסור, לא ברמה של דברים קיצוניים, אנחנו לא עומדים בתור בצורה מסודרת, אני מניחה שהשכיחות בבתים שבהם נאמר לילד, אתה בגיל כזה לא צופה בזה וגם אוכפים את זה, היא די נמוכה.
עדי ניר-שגיא: יש כאן משהו ערום בבגדי המלך, לכאורה אנחנו ממליצים אבל אין לנו יכולת אכיפה.
עדי ניר-שגיא: זה קורה גם לגבי דברים נוספים.
עדי ניר-שגיא: מדובר בשאלה חברתית ולא שאלה חינוכית, שאלה חברתית קהילתית מאד מסובכת אם אנחנו דנים בפני החברה הישראלית ופני הנוער בארץ.
מיכאל מלכיאור: נבדוק בהמשך הדיון, האם ההורים מודעים, ואם הם מודעים לנושא, האם הם מסוגלים לעשות משהו?
מיכאל מלכיאור: בנוסף לזאת, האם יש משמעות להגבלה של הגיל?
מיכאל מלכיאור: האם זה מביא להקטנה בצפייה בגילאים שמתחת לגיל 14?
מיכאל מלכיאור: אני מניח שהירידה היא מעטה באופן יחסי.
מיכאל מלכיאור: אם ההמלצות ריקות מתוכן, אין לזה שום משמעות.
מיכאל מלכיאור: צריך לראות, איך מטפלים בשאלה הזאת, אולי בכלים אחרים.
מיכאל מלכיאור: בעניין השאלה האם הם דמות לחיקוי, בוויכוח האינטלקטואלי, אני מוכרח לומר, אחרי שהם היו בארץ וכל העיתונות היתה מלאה, אני לא חושב שזה דבר שעומד בסימן שאלה.
מיכאל מלכיאור: אנחנו נצפה בפרק מהסדרה, חמש דקות על מנת שנקבל מושג במה מדובר.
יאיר דורי: אנחנו נמצאים קרוב לפרק ה-300 שאנחנו מפיקים, כאשר היום דנו על שני פרקים שנראו.
מיכאל מלכיאור: בגלל בעיות טכניות, אנחנו לא רוצים לבזבז את הזמן.
מיכאל מלכיאור: כמו שאמר המפיק, אי אפשר להסיק מסקנות בחמש דקות.
ד"ר ריבקי ריבק: ראשית אנחנו מעריכים את יוזמת הוועדה להעלות במסגרת דיוניה נושא שלמראית עין חורג מהדאגות המקובלות של מעמד הילד או מהדאגות המיידיות של הוועדה.
ד"ר ריבקי ריבק: אנחנו חושבים שאמצעי התקשורת והתרבות הפופולארית בכלל תופסים מקום מרכזי בחיים של ילדים ובני נוער.
ד"ר ריבקי ריבק: ולכן, מדיניות שמבקשת להבטיח את הרווחה של ילדים ובני נוער צריכה להישען על הבנה מעמיקה ושיטתית של המקום שאותו תופסים אמצעי התקשורת בחיים של ילדים ובני נוער.
ד"ר ריבקי ריבק: צריך לומר, שחקיקה ומתן רישוי וזיכיונות שמבוססים על מחקר, על השפעות של אמצעי התקשורת, זה פרקטיקה מאוד מקובלת במערב בכלל, בארצות הברית מוקדשים לזה תקציבי עתק למחקרים מסודרים, שיטתיים, ארוכי טווח.
ד"ר ריבקי ריבק: מחקרים כאלה נהנים משני יתרונות, אל"ף, הם נבנים על סמך ידע מאוד רחב, שיטתי, גם לרוחב וגם לאורך, זאת אומרת, יש תמונה היסטורית מאוד מורכבת ועשירה.
ד"ר ריבקי ריבק: בנוסף, יש להם גם תקציבי עתק לעשות את זה.
ד"ר ריבקי ריבק: המחקר שלנו הוא מחקר מקומי וקטן.
ד"ר ריבקי ריבק: לעומת הדיון שהיה כאן קודם, אנחנו מדברים על מחקר אקדמי זהיר, אפשר להתייחס אליו בתור הדגמה למה שיכול היה או צריך היה להיות אם באמת היו מוקדשים לנושא הזה התקציבים הראויים ואם היתה מוקדשת לו מחשבה ראויה.
ד"ר ריבקי ריבק: המחקר שלנו הוא פרי יוזמה של מנהלת בית ספר "על הכרמל", שפנתה אלינו בעקבות פניות של הורים, בעיקר בעקבות פנייה מסוימת של אם שהרגישה, שגם אם היא מסוגלת להתמודד עם התכנים של הסדרה, היא רוצה תמיכה של בית הספר, תמיכה של הקהילה בהתמודדות עם הסדרה.
ד"ר ריבקי ריבק: כדי לתת מענה לצורך הזה, המטרה הראשונה של המחקר שלנו היתה לברר מי הם ההורים המודאגים.
ד"ר ריבקי ריבק: המוקד הראשון והעיקרי של המחקר היה ההורים, אבל השלמנו את התמונה הזאת על ידי מחקר של הילדים.
ד"ר ריבקי ריבק: הנתונים שלנו כוללים 130 שאלונים ששלחנו להורים, של ילדים בכיתות ד'-ח', חמש קבוצות גיל באותו בית ספר.
ד"ר ריבקי ריבק: שאלונים שהעברנו לילדים עצמם בכיתות, ועוד קבוצה של חיבורים שהילדים כתבו בכיתות, אחרי הופעה שהיתה בפסח, זה סיפור אחר.
מיכאל מלכיאור: אגב, לגבי כל הילדים הללו מומלץ שלא לראות את הסדרה כי כולם מתחת לגיל 14.
ד"ר ריבקי ריבק: נקודת המוצא שלנו, שאפשר לראות בצעקה שקמה סביב הסדרה, מקרה של התעוררות, של פאניקה מוסרית.
ד"ר ריבקי ריבק: פאניקה מוסרית זאת סערה ציבורית שמתעוררת כאשר סף מסוים, או של חומרה או של שכיחות, של פשע, נחצה.
ד"ר ריבקי ריבק: או כאשר מי שמשתתף בפעילות הזאת הם מי שלא היינו חושבים או לא היינו מצפים שהם יהיו שותפים לפעילות הזאת.
ד"ר ריבקי ריבק: במקרה הזה, גם הטקסט של הסדרה עבר אולי איזה שהם גבולות, או שהסדרה פנתה לקהלים שלא היינו מצפים שייפנו אליה.
ד"ר ריבקי ריבק: גם סדרות קודמות פגעו בטעם הטוב ובטעם השמרני.
ד"ר ריבקי ריבק: אחת השאלות, האם משהו מיוחד במקרה הנוכחי שילדים אחרים צפו בסדרה, קבוצות גיל שלא ציפינו להן עד עכשיו.
ד"ר ריבקי ריבק: מה שניסינו לברר, מי הקהלים של הסדרה ומי הוריהם.
ד"ר יונתן כהן: בערך 460 ילדים מאותו בית ספר "על הכרמל", חתך סוציו-אקונומי גבוה עד גבוה מאוד.
ד"ר יונתן כהן: חתך שלא מייצג את כלל האוכלוסייה.
ד"ר ריבקי ריבק: לא מייצג אבל מה שנקרא אוכלוסייה איכותית.
ד"ר ריבקי ריבק: כמה צופים בסדרה?
ד"ר ריבקי ריבק: מתוך השאלונים שמילאו הילדים, 55% מהילדים דיווחו שהם צופים בתוכנית.
ד"ר ריבקי ריבק: ביניהם הרוב צופה כל יום.
ד"ר ריבקי ריבק: 61% מהבנות צופות כל יום.
ד"ר ריבקי ריבק: חמישית צופה כמה פעמים בשבוע.
ד"ר ריבקי ריבק: 0.25% צופה מדי פעם או פעמים אחדות.
ד"ר ריבקי ריבק: שוב, אני רוצה להדגיש, 61% זה אומר שכמות מאוד מרשימה של הבנות צופה בסדרה כל יום.
ד"ר ריבקי ריבק: ההבדלים האלה מתחדדים כאשר מסתכלים על ההבדלים בין מי שצופה בתוכנית לבין מי שלא צופה בה.
ד"ר ריבקי ריבק: הדבר הראשון שצריך לשים לב אליו, ששיא הצפייה בכיתה ו'.
ד"ר ריבקי ריבק: מעל ל-75% מהילדים צופים בתוכנית.
ד"ר ריבקי ריבק: בנות צופות בתוכנית יותר מבנים, 74% מהבנות צופות בתוכנית, רק 36% מהבנים.
ד"ר ריבקי ריבק: הממצא הזה עולה בקנה אחד עם ממצאים קודמים על טלנובלות שמוגדרות כז'אנר נשי, זה גם עולה בתוך החיבורים של הילדים.
ד"ר ריבקי ריבק: הסביבה של הצפייה היא משמעותית.
ד"ר ריבקי ריבק: מבין הצופים בסדרה, ל-55% יש אחים שצופים בסדרה.
ד"ר ריבקי ריבק: רק ל-18% מאלה שאינם צופים יש אחים שצופים בסדרה.
ד"ר ריבקי ריבק: האחים האלה מספקים סביבה נוחה יותר לצפות בה, וגם למעשה הטלוויזיה פתוחה, דבר שמזמין צפייה.
ד"ר ריבקי ריבק: פנאי הוא תנאי לצפייה.
ד"ר ריבקי ריבק: מבין הצופים בסדרה - - -
מיכאל מלכיאור: מהם אחוזי הצפייה בגילאי כיתה ד'?
ד"ר ריבקי ריבק: אפשר לבדוק זאת, יש לי את הנתון אבל הוא לא לפניי.
ד"ר ריבקי ריבק: מה שמעניין בנושא הגיל, לעומת הדברים האחרים זה לא לנערים, כלומר, זה עולה ויורד, השיא הוא בכיתה ו'.
ד"ר ריבקי ריבק: דיברנו על פנאי.
ד"ר ריבקי ריבק: הילדים שצופים בסדרה משתתפים בפחות חוגים או בפעילות פנאי מובנית.
ד"ר ריבקי ריבק: כללים ביחס לאמצעי התקשורת הם דבר מאוד משמעותי, נחזור לזה אחר כך, כרגע רק אומר, שמבין אלה שצופים בסדרה, רק 12% דיווחו על כללים כאלה בבית, 19% מבין אלה שלא צופים בסדרה דיווחו שיש להם בבית כללים לגבי שימוש במחשב וצפייה בטלוויזיה.
מיכאל מלכיאור: את אומרת, ש-19% מבין אלה שלא ראו את התוכנית, יש להם כללים בבית.
מיכאל מלכיאור: זאת אומרת, פחות מ-10% מכלל הילדים, חלים עליהם כללים בבית.
ד"ר יונתן כהן: בערך 15% בסך הכל, אבל אחוז גבוה יותר בקרב אלה שלא צופים בכלל.
ד"ר יונתן כהן: המשמעות, שמי שיש לו כללים בבית נוטה פחות להיות צופה.
ד"ר ריבקי ריבק: יש הבדל מסוים בין הצופים והלא צופים מבחינת הלחץ שהם מרגישים להיות מקובלים בחברה.
ד"ר ריבקי ריבק: הלא צופים מרגישים יותר לחץ כזה.
ד"ר ריבקי ריבק: אלה שצופים מרגישים פחות לחץ, אפשר להסיק מזה, שאולי הם יותר מקובלים.
ד"ר יונתן כהן: כי הצופים מקובלים.
ד”ר ריבקי ריבק: זאת שאלה שניסחנו מאוד בזהירות כדי שלא לפגוע בילדים שעונים על השאלון ולכן זאת שאלה שהמסקנות ממנה זהירות.
ד”ר ריבקי ריבק: מה עם ההורים?
ד”ר ריבקי ריבק: 19% מההורים דיווחו על כך שהם מודאגים מההשפעות של הסדרה על הילדים שלהם.
ד”ר ריבקי ריבק: בקרב אלה שהילדים שלהם צופים בסדרה, שליש דיווחו על כך שהם מודאגים.
ד”ר ריבקי ריבק: שאלנו אותם גם לגבי השפעות ספציפיות.
ד”ר ריבקי ריבק: נתנו להם רשימה של השפעות מתוך הכתבות בעיתונות של מה הסדרה עושה.
ד”ר ריבקי ריבק: כאשר ביקשנו מהם לציין באופן קונקרטי מה ההשפעות, איזה מן הדברים הבאים שחל בו שינוי בהתנהגות של הילד.
ד”ר ריבקי ריבק: אנחנו יכולים לומר כך, 23% דיווחו על כך שהילדים שלהם חצופים יותר.
ד”ר ריבקי ריבק: כלומר, רבע מההורים שהילדים שלהם צופים דיווחו על כך שהילדים שלהם חצופים יותר, דיווחו על כך שיש שינוי בסגנון הדיבור, על עלייה בציניות ועל חוצפה כלפי מבוגרים אחרים.
ד”ר ריבקי ריבק: רוב הילדים שצפו בשינויים סימנו שינויים מהסוג הזה, זאת אומרת, שינויים שקשורים להתנהגות מול מבוגרים או לדפוסי תקשורת מול מבוגרים.
ד”ר ריבקי ריבק: פחות הורים דיווחו על שינויים בהתנהגות, על שינוי בסגנון הליכה או שפת גוף, שינויים בהופעה, איפור או תסרוקות.
ד”ר ריבקי ריבק: הדבר שהתקשורת סערה ממנו – ההורים הרגישו אותו הכי פחות כי אלה הדברים שהעיתונות נוטה לדווח עליהם – 17% דיווחו על עלייה במיניות, 6% דיווחו על עלייה בהתנהגות הפרועה, 6% דיווחו על יותר סכסוכים עם חברים או חברות.
ד"ר יונתן כהן: שמענו את המקרה ההוא בעיתון, "המקרה האחד".
ד"ר יונתן כהן: מצד אחד אנחנו אומרים 6% אבל כל המהומות האלה קמות על ילד אחד מתוך מיליונים.
ד"ר יונתן כהן: 6% מההורים של הילדים אומרים, ראינו שינוי, הילד קצת יותר פרוע.
ד"ר יונתן כהן: זה לא מספרים גדולים במובן של אחוזים, אבל אם המדינה כולה סוערת על מקרה של ילד אחד, 5% זה כמובן הרבה יותר.
ד"ר יונתן כהן: לכן אנחנו מאוד זהירים בנושא של האנקדוטות שמגיעות לעיתון ומנסים לתת תמונה יותר רחבה של איך ההורים רואים את הדברים.
ד"ר ריבקי ריבק: מה סוג התגובות של ההורים?
ד"ר ריבקי ריבק: רוב הפעילות של ההורים היא פעילות של שיחה, של דיון, ההורים מדברים עם הילדים שלהם, ההורים מדברים עם בני זוגם, מדברים עם חברים.
ד"ר ריבקי ריבק: 17% צופים יחד עם הילדים.
ד"ר ריבקי ריבק: רק 13% מההורים מדווחים על הטלת איסור על צפייה.
ד"ר ריבקי ריבק: כלומר, אוסרים על הילדים לצפות.
ד"ר ריבקי ריבק: 8% מדווחים על כך הגבלה של פעילויות שקשורות בסדרה, שזה גלישה לאתרים או קניית מוצרים וכו'.
ד"ר ריבקי ריבק: רצינו לבדוק, עד כמה הפעולות האלה של ההורים משתוות בדפוס כללי יותר של כללים של צריכה ושימוש באמצעי תקשורת בבית.
ד"ר ריבקי ריבק: הנושא של כללים ביחס לצפייה בטלוויזיה ולשימוש במחשב זה נושא שמדברים עליו הרבה בספרות המחקרית.
ד"ר ריבקי ריבק: קיום כללים נחשב למי שמגדיר גם את כמות הצפייה, גם את האופי שלה, אם צופים עם ההורים או בלעדיהם, וגם באופן כללי יותר, את הנטייה של ההורים לסמן גבולות, מה מותר, מה אסור וכו'.
ד"ר ריבקי ריבק: גם כאן מצאנו קשר בין דיווח על כללים ובין דיווח על צפייה.
ד"ר ריבקי ריבק: 57% מההורים שהילדים שלהם לא צופים דיווחו על זה שיש להם כללים לשימוש במחשב ובטלוויזיה.
ד"ר ריבקי ריבק: רק 39% מההורים שהילדים שלהם צופים דיווחו על כללים כאלה.
ד"ר ריבקי ריבק: זאת אומרת, יש כאן פער די מרשים והכללים נראים משמעותיים בהבחנה בין ההורים שהילדים שלהם צופים או לא.
ד"ר ריבקי ריבק: הפער הזה השתקף גם בדיווחים של הילדים.
ד"ר ריבקי ריבק: 19% מאלה שלא צופים מדווחים על זה שיש להם כללים לעומת 12% מאלה שצופים.
ד"ר ריבקי ריבק: אבל ההפרש בין הילדים הצופים והלא צופים הוא קטן ויש גם פער עצום בין מספר ההורים שמדווחים על כללים ומספר הילדים של אותם הורים במובן מסוים שמדווחים על כללים.
ד"ר ריבקי ריבק: זה אומר, זה שיש להורים תפיסה של כללים בבית, זה לא אומר שהילדים מודעים בהכרח לזה שההורים חושבים שיש להם כללים.
מיכאל מלכיאור: אולי הם רוצים למצוא חן בעיני החוקרים?
ד"ר ריבקי ריבק: בהחלט יכול להיות.
ד"ר ריבקי ריבק: יש דרכים שונות להסביר את זה, דרך אחת, זה שיש לי כללים, זה לא אומר שהבנות שלי ערות לזה שיש לי כללים.
ד"ר ריבקי ריבק: זאת אומרת, אם אני אומרת לבנות שלי, תכבו את הטלוויזיה, אצלי זה נובע מהכלל שראיתם כבר שעה טלוויזיה, אבל הן לא יודעות שלי יש כלל כזה, הן חושבות שזה שרירותי.
ד"ר ריבקי ריבק: אם אני לא מפרשת להן את הכלל, הן ימלאו את השאלון ויגידו, אין כללים.
ד"ר ריבקי ריבק: לי יש כלל אבל הן לא יודעות אותו.
ד"ר ריבקי ריבק: יכול להיות שיש כללים, אלא הם לא עושים את הצעד הנוסף של פרשנות הכלל.
ד"ר ריבקי ריבק: חשיבות הכללים מתבררת כאשר עומדים על הקשר בין הכללים ובין משתנים אחרים.
ד"ר ריבקי ריבק: הילדים שדיווחו כי אין אצלם כללים בבית הם אותם ילדים שאומרים שהסדרה מאוד חשובה להם, שהסדרה מציגה חיים של ילדים כמו שהם באמת, כלומר, שהם רואים את הסדרה כריאליסטית.
ד"ר ריבקי ריבק: לכן המשמעות של הכללים, לא רק עד כמה צופים אלא איך מפרשים את הסדרה.
ד"ר ריבקי ריבק: המשתנים האלה, עד כמה הסדרה חשובה לי, עד כמה הסדרה ריאליסטית בעיניי, אלה משתנים שבתורם קשורים אחר כך להשפעות של הסדרה, לנטייה לחיקוי וכו'.
ד"ר ריבקי ריבק: איך הצופים מתארים את היחס שלהם לסדרה?
ד"ר ריבקי ריבק: אלה שצופים בסדרה מתארים את הסדרה אחרת מאלה שאינם צופים.
ד"ר ריבקי ריבק: אמרנו, יש גם הרבה שלא צופים.
ד"ר ריבקי ריבק: מבין הצופים, 64% אומרים שהחברים שלהם מדברים הרבה על הסדרה.
ד"ר ריבקי ריבק: רק 37% מאלה שאינם צופים, החברים שלהם מדברים הרבה על הסדרה.
ד"ר ריבקי ריבק: כלומר, או שהם מתארים אחרת את הסביבה של הכיתה, או שהם נמצאים בסביבה כיתתית אחרת.
ד"ר ריבקי ריבק: ואז זה לא מפתיע, ש-79% מהצופים אומרים שהסדרה מאוד פופולרית כי הם נמצאים בחברה שמדברת על הסדרה, לעומת רק 57% מאלה שאינם צופים אומרים שהסדרה מאוד פופולרית.
ד"ר ריבקי ריבק: לבסוף, מבין הצופים, 32% חושבים שהסדרה משפיעה על הצופים, אבל כמעט חצי מאלה שאינם צופים חושבים שהסדרה משפיעה על הצופים.
ד"ר ריבקי ריבק: זאת אומרת, אלה שאינם צופים חושבים שהסדרה מסוכנת, מאיימת, משפיעה וכו'.
ד"ר ריבקי ריבק: אלה שצופים, פחות.
ד"ר ריבקי ריבק: מתוך אלה שצופים, 63% אומרים שהסדרה חשובה להם, 41% אומרים שהם מזדהים עם הדמויות, 37% אומרים שהסדרה ריאליסטית ביניהם, שמה שקורה שם הוא קרוב למציאות.
ד"ר ריבקי ריבק: אלה משתנים שמעידים על החשיבות העצומה של הסדרה בעיני הצופים.
ד"ר ריבקי ריבק: בספרות כאמור, המשתנים האלה קשורים להשפעות האפשריות של הסדרה.
ד"ר ריבקי ריבק: דבר נוסף, כמעט מחצית מהצופים לא מסתפקים בצפייה אלא הם גם גולשים לאתרי אינטרנט.
ד"ר ריבקי ריבק: אפשר לראות בזה דרך פעילה יותר של צריכה, הם מחפשים, הם מתכתבים וכו'.
ד"ר ריבקי ריבק: דבר נוסף, כמות מפתיעה של ילדים אומרת, שהסדרה השפיעה עליהם.
ד"ר ריבקי ריבק: זה דבר שאולי לא היינו מצפים לשמוע ממבוגרים.
ד"ר ריבקי ריבק: קשה לנו לפרש את המשתנה הזה.
ד"ר ריבקי ריבק: 8% מבין הצופים אמרו שהם שינו את ההופעה שלהם.
ד"ר ריבקי ריבק: 7% מבין הצופים אמרו שהם שינוי את סגנון הדיבור שלהם.
ד"ר ריבקי ריבק: 6% מבין הצופים אמרו שהם שינו את ההתנהגות שלהם.
ד"ר ריבקי ריבק: אם ניקח את עצמנו בתור מודל, בדרך כלל מבוגרים לא רוצים לומר שהטלוויזיה משפיעה עליהם, לכן, אם 8% אמרו את זה, זה באמת מרשים.
ד"ר ריבקי ריבק: הנכונות של הצופים לדווח על השפעה והנכונות הרבה יותר שלהם לדווח על הקשר העמוק שלהם לסדרה, הנכונות מתגמדת כמעט כשאנחנו מדברים על שיעור הילדים שמתרשמים, אולי אפשר לומר, יותר מן הרקע מאשר מן הדימוי.
ד"ר ריבקי ריבק: זאת אומרת, שיעור הילדים שאומרים שהסדרה מאוד חשובה להם מתגמד בהשוואה לשיעור הילדים שאומרים, שהיו רוצים לפגוש את השחקנים.
ד"ר ריבקי ריבק: שאלנו: "הייתי מאוד רוצה לפגוש את הכוכבים של הסדרה".
ד"ר ריבקי ריבק: בתשובה של: מאוד.
ד"ר ריבקי ריבק: שיעור מרשים שאמרו מסכים מאוד, ורק 10% אמרו: רק מסכים.
ד"ר ריבקי ריבק: כמעט 90% מהילדים הצופים היו מאוד רוצים לפגוש את הדמויות.
ד"ר ריבקי ריבק: גם אלה שאומרים שהם לא רואים את הסדרה, שונאים אותה, מקללים אותה, הם היו בהופעה, נהנו ממנה, התרשמו וכו'.
ד"ר ריבקי ריבק: כלומר, יש את הסדרה ויש את הדבר הזה שמסביבה.
ד"ר ריבקי ריבק: אנחנו יכולים לקרוא לזה הנושא של התמונה והרקע של התמונה כשלפעמים לא כל כך ברור מתי הרקע משתלט או תופס חשיבות גדולה יותר, אולי אפילו יותר מהסדרה עצמה.
ד"ר ריבקי ריבק: ללא ספק, הדיבור החברתי על הסדרה, המאמרים בעיתון לכאן ולכאן, המוצרים שנמכרים וההופעה יותר מהכל תפסו חשיבות רבה מאוד.
ד"ר ריבקי ריבק: הכתבה הזאת מהעיתון היא אילוסטרציה לא רעה, במרכז אנחנו רואים את אשת שר החוץ, ג'ודי שלום-ניר-מוזס, היה לנו קצת יותר קשה להשיג את התמונה שלהם בהופעה של דודו טופז.
ד"ר ריבקי ריבק: יש כאן שני סלבריטי שמסמנים מרכזיות בחברה הישראלית.
ד"ר ריבקי ריבק: בפגישה שלהם עם המורדים הם מסמנים בעצם את המעבר של "המורדים" מאיזה תוכן של סרט לתופעה חברתית עם נוכחות פיזית משמעותית לא פחות מהעלילה עצמה וממה שקורה בתוך העלילה.
ד"ר ריבקי ריבק: אולי מה שגרם להמולה או לפאניקה המוסרית זה הרוחב יותר מהעומק, או לא פחות מהתוכן של הסדרה, ההיקף העצום והנוכחות העצומה של הסדרה בחיים של כל כך הרבה אנשים.
ד"ר ריבקי ריבק: בעקבות מפגש שהיה לנו אתמול עם ההורים של אותם תלמידים בבית הספר, אנחנו יכולים לומר, בהחלט הורים כילדים, כשדיברנו על העניין הזה של הביקור בהופעה, כמה הורים יצאו נגדנו ואמרו, מה יש, נסענו גם להופעה והיה כיף.
ד"ר ריבקי ריבק: מה שקורה, הסדרה הגיעה לציבור חדש, צעיר יותר, זה טקסט שהיה מקובל לנשים מבוגר, כעת זה טקסט שמגיע לילדים, טקסט לבנות, ומה שקרה בצורה חסרת תקדים, ההשתלטות של אינטרסים כלכליים שהם מחוץ לסיפור עצמו, הם קיבלו תפקיד חסר תקדים אם אנחנו משווים את זה לסדרות אחרות שמדברות על גיל הנעורים.
ד"ר ריבקי ריבק: המקום החברתי שניתן להם – אני חוזרת לתמונה של אשת שר החוץ בתוך הסיפור, זה מסמן את זה היטב.
ד"ר ריבקי ריבק: היה לנו שיתוף פעולה מלא מההורים.
ד"ר ריבקי ריבק: אחת השאלות שעלתה בעקבות הקריאה גם של הניתוח, גם של הממצאים וגם קריאת החיבורים, מה המשמעות של נוכחות ההורים בזמן הצפייה מפני שבאופן מסורתי מקובל לומר, שאם ההורים צופים עם הילדים, זאת פעולה שמקדמת את הצפייה הביקורתית, הצפייה הזהירה יותר או המרוחקת, אבל הילדים אומרים: "אפילו ההורים שלי צופים אתי, זאת אומרת הסדרה היא בסדר, ההורים שלי "סבבים".
ד"ר ריבקי ריבק: " אנחנו חוזרים לשאלה, האם האפקטים הם מהסיפור של הסדרה או מהמקום של הסדרה בתוך השיח הציבורי ויש פה מספיק קטעי עיתונות להדגים את זה.
מיכאל מלכיאור: אני מניח – מבלי להפריז במסקנות – שאם הייתם בודקים שכבה סוציו-אקונומית נמוכה יותר, המשקל של הכללים היה נמוך יותר.
מיכאל מלכיאור: אנחנו שמחים שנמצאים כאן בני נוער, תודה שבאתם.
מיכאל מלכיאור: שמענו את נציגי משרד החינוך, יכול להיות שאחרי הדברים שנאמרו כאן יהיו גם מסקנות של משרד החינוך בעקבות הדברים.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשמוע גם בני נוער, גם מהצעירים יותר שלא אמורים לראות את הסדרה וגם מהמבוגרים יותר.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשמוע מבני הנוער, למה חשוב לכם לראות את הסדרה?
גל פרץ: בבית הספר אמרו לנו שמתקיים היום דיון על סדרת "המורדים" ולדעתי הדיון חשוב מאוד.
גל פרץ: כאשר סדרת "המורדים" הגיעה לארץ, בהתחלה זה הגיע רק לערוץ "פוקס קידס", וכל אלה שלא היה להם את הערוץ, התאכזבו מאוד.
גל פרץ: לאחר מכן, ערוץ 10 קנה את התוכנית ואז הסדרה הגיעה לצופים רבים יותר.
גל פרץ: לדעתי הסדרה יפה מאוד, היא משקפת את הנוער היום.
גל פרץ: נאמר כאן, שלבני הנוער יש בעיות התנהגות בעקבות התוכנית, אולי זה נכון אבל זה לא רק בגלל התוכנית אלא בגלל גיל הבגרות, בגלל ההתבגרות, זה גיל ההתבגרות, אחותי סבלה גם מהתנהגות כזאת וזה היה עוד לפני שהייתה קיימת סדרת "המורדים".
גל פרץ: לדעתי הסדרה מדברת על היום, ועל מה שאנחנו עכשיו.
מיכאל מלכיאור: כל החברים שלך רואים את הסדרה?
גל פרץ: כן.
גל פרץ: יש כמה בנים שחושבים שהסדרה היא יותר לבנות, אבל בעיניי זה לא נכון.
תלמיד בית ספר: אני בעקרון לא רואה את כל הפרקים של הסדרה, אבל את רוב הפרקים שראיתי, נהניתי מאוד מהעלילה.
תלמיד בית ספר: יש לי חברים רבים בוגרים, לפי מה שאני מבין, הסדרה היא כמו החיים האמיתיים, יש להם את אותו קצב חיים שעוברים הבוגרים שאני מכיר.
תלמיד בית ספר: אני לא מבין מה הבעיה בצפייה.
מיכאל מלכיאור: היו בני נוער שפנו לוועדה ואמרו שהם חושבים שיש בעיה.
מיכאל מלכיאור: יש כאן מישהו מבני הנוער שחושב שיש בעיה עם הצפייה של הסדרה?
רבקה טייב: יש סדרות נוספות שמדברות על אותו הדבר, כמו "בוורלי הילס" ועוד סדרות ב"ערוץ הילדים".
רבקה טייב: לדעתי השחקנים ששיחקו שם הם אלה שדיברו אל בני הנוער ולכן הם הצליחו, הצלחה כלכלית והצלחת ברייטינג.
רבקה טייב: לדעתי הילדים צופים בסדרה הזאת רק בגלל השחקנים.
תלמיד בית ספר: אני לא חושב שזה נכון, גם אם השחקנים ששיחקו למשל ב"קטנטנות" היו משחקים בסדרה של "המורדים", לדעתי גם היו צופים בסדרה.
תלמיד בית ספר: זה לא קשור לשחקנים.
מיכאל מלכיאור: הסדרה משפיעה עליך?
תלמיד בית ספר: לא, ממש לא.
מיכאל מלכיאור: שאלת את עצמך לפעמים, למה יש כל כך הרבה פרסומות בטלוויזיה, למה חברה מוכנה להשקיע כל כך הרבה כסף בסדרה אם זה בכלל לא משפיע עליך?
מיכאל מלכיאור: אולי גם הסדרה, לא רק הפרסומת ל"קוקה קולה" יכולה גם להשפיע על בני נוער?
תלמיד בית ספר: כן, כאשר יוצאת סדרה חדשה מאותם המפיקים, מבינים שאולי כדאי לראות אותה כי יהיה לזה רייטינג גבוה.
מיכאל מלכיאור: ואז זה יכול להשפיע על ההתנהגות?
תלמיד בית הספר: לא תמיד.
תלמידת בית ספר: אם אומרים שסדרת "המורדים" משפיעה על הנוער בישראל, אני חושבת שאפשר להגיד את זה על כל דבר, אני יכולה גם לומר, שברגע שאני רואה סרט של ג'יימס בונד קופץ מהגג ומצליח ליפול על הרגליים, אני לא אנסה את זה.
תלמידת בית ספר: אני חושבת שצריך לסמוך על שיקול הדעת של הילדים, צריך לתת בהם אמון שהם יודעים להחליט מה טוב ומה רע, ולא כל דבר שרואים בטלוויזיה הולכים ועושים את זה.
מיכאל מלכיאור: את יכולה לומר, זה משפיע אבל עדיין צריך לסמוך על בני הנוער.
תלמידת בית ספר: אם אומרים שתוכנית "המורדים" משפיעה, צריך לבטל את כל התוכניות, כל תוכנית יכולה להשפיע.