GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תלמידה: הוחלט על גביה מצומצמת ביותר לסל תרבות כדי לא להקשות על ההורים.
תלמידה: דרך סל זה מקבלים התלמידים חשיפה לתכנים תרבותיים מגוונים: תיאטרון, מחול, מוזיקה, הרצאות וכדומה.
תלמידה: עם הקפאת הגביה נוצר מצב שבו תלמידים הבאים מבתים מבוססים ולומדים בבתי ספר כאלה, מקבלים את ההעשרה גם מהבית וגם באמצעות גביה מרצון שההורים נענים לה במקומות האלה.
תלמידה: באיזורים פחות מבוססים נעצרה הגביה והוקטן באופן משמעותי מספר האירועים התרבותיים.
תלמידה: כך נחשפים בני הנוער באופן דיפרנציאלי לתכנים תרבותיים.
תלמידה: אלה הזקוקים לעזרת המערכת כדי להגיע לחשיפה איכותית, אינם מקבלים את מה שהיה ניתן בעבר.
תלמידה: המערכת פועלת באופן שהוא לכאורה שוויוני, אבל למעשה היא מותירה את החלשים ללא המינימום הראוי וגורמת להם להיות צרכני תרבות דלה ביותר.
תלמידה: אנו סבורים כי יש מקום לדאוג באופן מתקן לאותה קבוצה באוכלוסיה.
תלמידה: צריך לדאוג להם לעזרה ציבורית, שהעזרה הציבורית לא תרד ולא תקוצץ.
תלמידה: שנוכל כולנו, גם המבוססים וגם פחות, להיחשף הן לתכנים תרבותיים והן למקורות כתובים מסוגים שונים.
תלמידה: תודה.
שלמה שוהם: דע לך שכל רועה ורועה יש לו ניגון מיוחד משלו.
שלמה שוהם: דע לך שכל עשב ועשב יש לו ניגון מיוחד משלו.
שלמה שוהם: אומר רבי נחמן בסוף: טוב שיעשה את ייחודו לשלמות.
שלמה שוהם: אנחנו מדברים על ילדים.
שלמה שוהם: אני לא רק מסכים עם ד"ר יצחק קדמן אלא חושב שלא רק לדבר על הילדים כנכס או נטל זה איננו נכון, אלא לדבר על ילדים כמקשה אחת זהו דבר שגוי.
שלמה שוהם: יושבים פה אנשים, חלקם נמוכים יותר וחלקם נמוכים פחות, חלקם צעירים יותר וחלקם צעירים פחות, כל אחד ואחת במקום הזה הוא יצור אנוש, הוא קדוש, הוא נברא בצלם.
שלמה שוהם: לי חשוב לדבר עליכם, ילדים, ואתכם להתחיל כי אני יודע שנשמעו פה דברים.
שלמה שוהם: אתם קצת עייפים והראש לא בדיוק קולט, אבל יש סיכוי שבמפגש שלכם עם הכנסת ושלכם עם אנשי הפוליטיקה ושלכם עם חברי הכנסת ועם השרים ועם השופטת סביונה רוטלוי ויצחק קדמן ואיתי, יש סיכוי רק אם באמת תקשיבו.
שלמה שוהם: מדברים על הקשבה והקשבה פה יכולה ליצור משהו.
שלמה שוהם: חשוב שתהיה הקשבה שלכם גם אלינו.
שלמה שוהם: היתרון שלי הוא שבמקום שאני בא ממנו אני מדבר על העתיד.
שלמה שוהם: הסיפור של חוני המעגל וודאי ידוע לכולנו.
שלמה שוהם: הסתובב חוני המעגל ופגש איש זקן שהיה נוטע עץ.
שלמה שוהם: אמר לו: לשם מה אתה נוטע עץ?
שלמה שוהם: הרי לא תחיה כדי לאכול מפירותיו.
שלמה שוהם: אמר לו אותו איש: כשם שנטעו אבותיי לי, כך אטע אני לבניי.
שלמה שוהם: היסוד החשוב ביותר שנתעלם מן הכנסת וממקבלי ההחלטות שלנו לא פעם, הוא יסוד האחריות, האחריות לעולם הזה, שאנחנו לא רק מקבלים אותו בירושה מהורינו אלא כפקדון עבורכם ועבור הילדים שנולדים היום ומחר ומחרתיים.
שלמה שוהם: החלק הזה, לצערי, בבניין הזה הולך ונעלם ושמעתי בדבריה של חברת הכנסת תמר גוז'נסקי את הכאב הנורא הזה.
שלמה שוהם: יש לו יסוד הרבה יותר בסיסי.
שלמה שוהם: מהיכן בא היסוד הזה?
שלמה שוהם: הוא בא מתוך כך שאנחנו מדינה בהישרדות.
שלמה שוהם: אנחנו נמצאים כל הזמן בביצה.
שלמה שוהם: אנחנו טובים לשואה ולתקומה, אבל אנחנו איננו מסוגלים להתסכל קדימה.
שלמה שוהם: אנחנו איננו מסוגלים לתכנן פה ארץ נורמלית לילדים שלנו.
שלמה שוהם: כאשר אנחנו לא מתכננים ארץ נורמלית לילדים שלנו, גם לא תהיה ארץ נורמלית.
שלמה שוהם: אם מנכ"לית משרד החינוך או אנשי משרד החינוך משקיעים כל כך הרבה אנרגיה בשאלה איך לפתוח את שנת הלימודים הבאה עם קיצוצי רוחב של 15%, אנחנו לא מסוגלים לשבת רגע אחד ולחשוב מה באמת יהיה פה בעוד שנה, שנתיים, חמש או עשר.
שלמה שוהם: מה יקרה כשאתם תהיו גדולים?
שלמה שוהם: מה יקרה כשאתם תהיו המורים, כשאתם תהיו חברי הכנסת והשרים?
שלמה שוהם: כל השטח הזה הוא שטח שנעלם, נעלם מאיתנו בהתנהלות היום-יומית.
שלמה שוהם: אני חושב שחשוב שהכנס הזה יעלה את זה בראש ובראשונה.
שלמה שוהם: כן, זכויות הילד הן בראש ובראשונה לדעת שטוב שכל אחד מכם וכל אחד מאיתנו יעשה את ייחודו לשלמות, יחשוב מה הוא החלק המיוחד שהוא יביא לעולם הזה, מה החלק החשוב שאותו הוא יכול להביא.
שלמה שוהם: האחריות שלנו היא לא לקצץ לכם את הכנפיים.
שלמה שוהם: להקשיב לכם, לשמוע אתכם ולדעת שאתם יכולים ליצור משהו חדש, מיוחד, שאולי לא ברור לנו, אבל יש בו יכולת ליצור משהו שעוד לא היה עד היום.
שלמה שוהם: זה בעיניי היסוד של מה שאנחנו עושים פה היום.
שלמה שוהם: יש הרבה מקום להתנהל בקושי הזה, בקשיים ובאלימות שמופעלים נגדכם, אבל אספר לכם מה קורה בבית הזה עכשיו.
שלמה שוהם: באה הממשלה ומנסה להעביר חוק הסדרים.
שלמה שוהם: זהו חוק כוחני מאד, חוק אלים, ניסיון של הממשלה לכפות משהו על הכנסת.
שלמה שוהם: כשהממשלה עושה את זה, ולא תמיד הקולות שלכם נשמעים, יש פה מסר לא רק לגבי סדרי עדיפויות לאומיים אלא גם לדרך התנהלות, שהיא דרך התנהלות כוחנית ואפילו הייתי אומר: אלימה.
שלמה שוהם: אנחנו מדברים על כך שהקולות שלכם לא נשמעים.
שלמה שוהם: איפה הקולות שלנו בתוך התהליך הזה?
שלמה שוהם: לא פעם אנחנו משתמשים בסמכותנו ועושים דברים ומצליחים, אבל אני מדבר דווקא אל תמר כי הרבה שנים הייתי בבניין הזה ושמעתי את קולה הצועק.
שלמה שוהם: לצערי, הקול שלה לא נשמע בבניין הזה.
שלמה שוהם: הוא לא נשמע בבניין הזה, לפחות לא בעוצמה בה הוא היה צריך להישמע כל השנים הללו.
שלמה שוהם: הקול שבא מתוך הלב ודיבר אל האנשים, אבל כשזה הגיע אל מקבלי ההחלטות, משהו קרה שם בדרך.
שלמה שוהם: משהו בצינור הזה נקטע.
שלמה שוהם: אני אתן לכם רק דוגמה אחת ויש רבות.
שלמה שוהם: טיפלנו בנושא חוק השילוב בחוק ההסדרים האחרון.
שלמה שוהם: ממשלה שרוצה לחסוך כסף אומרת:
שלמה שוהם: אנחנו לא ניתן תמיכה לילדים בחינוך המיוחד כדי שישתלבו בחינוך הרגיל, אבל מה יקרה בעוד שנה לאותו ילד, שיצטרכו לשלם עבורו 150 אלף שקל בחינוך המיוחד?
שלמה שוהם: או מה יקרה איתו בעוד חמש שנים או בעוד עשר שנים, כשהוא יהיה נטל על החברה לכל השנים?
שלמה שוהם: הדבר הפשוט הזה, ההסתכלות הפשוטה קדימה לא היתה שם.
שלמה שוהם: המסר, בעיניי, צריך להיות אחריות, אחריות פשוטה.
שלמה שוהם: אם אני מזיז עכשיו את הבקבוק הזה מימין לשמאל, מה המשמעות של זה עכשיו?
שלמה שוהם: מה המשמעות של כל דבר שאתם ואנחנו עושים בעוד דקה, בעוד שתיים או בעוד חמש אבל גם בעוד עשר שנים או עשרים שנה?
שלמה שוהם: לצערנו, כשאנחנו מדברים על הדורות הבאים, בפוליטיקה לא פעם דור זה קדנציה.
שלמה שוהם: הפוליטיקאי, מטבע הדברים, רוצה להיבחר בקדנציה הבאה והוא יעשה את הכל כדי להיבחר.
שלמה שוהם: לכן לא תמיד הוא רואה את השיקולים ארוכי הטווח.
שלמה שוהם: נושא זכויות הילד הוא נושא שיש לו השלכה לא רק לגבי השאלה מה יקרה איתכם ואיתנו ועם הילד העני, כאשר יש פער חברתי הולך ומתעצם, אלא מה יקרה עם הפער הזה בעוד דור או בעוד עשר או עשרים שנה?
שלמה שוהם: לאן אנחנו מובילים את הדור הזה?
שלמה שוהם: הפער הזה יילך ויגדל ולגשר על הפער הזה יהיה הרבה הרבה יותר קשה.
שלמה שוהם: ליצור אותו אפשר, לפעמים, במילה או בטעות של רגע.
שלמה שוהם: זה כמו טעות של מעלה אחת בקוטב, שיש לה אחר כך 10,000 קילומטר בקו המשווה.
שלמה שוהם: אני רוצה לסיים בשיר אחד של גיתה שאולי ייתן לנו כיוון אחד של תקווה: בעת שאדם נע קדימה ומחייב את עצמו, התבל כולה נעה איתו.
שלמה שוהם: מיליוני דברים בלתי צפויים נעים בעקבות ההתכוונות המוחלטת.
שלמה שוהם: כל אשר אתם חולמים עליו, החלו לעשותו.
שלמה שוהם: בהעזה יש גאוניות, עוצמה וקסם.
שלמה שוהם: החלו עכשיו.
ציון זהבי: תודה רבה לשופט בדימוס שלמה שוהם.
ציון זהבי: כבוד השופטת, לפני שאני מאפשר לך לסכם את המשפט, תכננו שיישאלו לפחות שתי שאלות קצרות וממוקדות מהקהל.
ציון זהבי: איתי חיון, בבקשה.
איתי חיון: שלום, אני איתי חיון, בוגר תיכון 'היובל' בהרצליה.
איתי חיון: זכיתי שהמורים בבית הספר שלי היוו בשבילי רשת ביטחון של ידע, תמיכה ואהבה ולולא הם הייתי היום נתון סטטיסטי בממוצע הנשירה.
איתי חיון: מורה בשבילי הוא אדם רגיש וקשוב למצוקות, למועקות ואפילו לרצונות הכי סמויים של התלמידים שלו.
איתי חיון: ברגע שלתלמיד יש מורה שמחכה לו בבית הספר, יש לו עוד סיבה טובה לקום בבוקר וללכת לבית-הספר.
איתי חיון: רציתי לשאול אותך, כבוד השופט שוהם, נציב הדורות הבאים, איך תגרום לכך שכל ילד ירגיש רצוי ואהוב בבית הספר.
איתי חיון: רק בית ספר שהוא בית חינוך יכול לתת הרגשה של אמון בכל תלמיד ותלמיד והדרך היחידה להתאים את בית-הספר לתלמיד ולא את התלמיד לבית-הספר היא דרך המורה כי כל ילד הוא עולם ומלואו.
איתי חיון: מתי תוכל להגיד לי בוודאות שאף ילד לא ישמע יותר משפטים כגון: "תעוף מהכיתה" או "תעוף לי מהעיניים"?
שלמה שוהם: הכנת לי את השאלה הקשה ביותר, אבל בכל זאת אני אנסה לענות לך.
שלמה שוהם: בתוך להט הדברים לא דיברתי על זכויות, על חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, על עיקרון השוויון, שבעיני הוא חלק מחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
שלמה שוהם: היה משפט אחד שמאד לא אהבתי במערכת החינוך: הזכות לכבוד והחובה לכבד.
שלמה שוהם: עוד לא ראיתי אדם שמכבד באמת מתוך חובה.
שלמה שוהם: אנחנו מדברים על חינוך שצופה פני העתיד והכיוון שאליו אנחנו הולכים הוא כזה שכל אדם שיש לו אינטראקציה עם ילדים, ודאי מורים, ילמד קודם כל להקשיב לעצמו, לדעת לכבד ולאהוב את עצמו.
שלמה שוהם: מתוך זה הוא יוכל לדעת לכבד ולאהוב את האחר.
שלמה שוהם: זה לא דבר שנראה היום לעין, אבל ברור לי החזון שאליו מערכת החינוך והמדינה הזאת צריכות לשאוף.
שלמה שוהם: יש עדיין הרבה מאוד מורים, כמו המורים שלך, שקמים בבוקר ואומרים: אני אדם בדיוק כמוך.
שלמה שוהם: אני יודע כמה קשה לשופט לזכור שבמקרה הוא יושב גבוה מעל האנשים, אבל הוא בדיוק כמו כל האנשים.
שלמה שוהם: במקרה הטוב אתה אדם, ולפעמים אפילו זה לא.
שלמה שוהם: כמה קשה לזכור שאנחנו צריכים להיות צנועים.
שלמה שוהם: כמה קשה לזכור, וכל מורה צריך לזכור את זה, שיש לנו טעויות.
שלמה שוהם: גם בעוד עשר או עשרים שנה נקום בבוקר, נהיה עצבניים כי מישהו הרגיז אותנו ונגיד מילה לתלמיד, כמו ששופט לפעמים אומר מילה רעה לנאשם.
שלמה שוהם: צריך לזכור תמיד שאני בן-אדם, לזכור תמיד שאני יכול לטעות, לזכור תמיד שכאשר אני אוכל לקבל את עצמי במקומות הקשים שלי, אני אוכל לקבל גם אותך על השונות שלך, על הקושי שלך.
שלמה שוהם: אני אוכל לתת לך מרחב להכיל את עצמך ואני אוכל להכיל אותך בתוך המסגרת הזאת.
שלמה שוהם: זאת ההתכוונות שלנו ולשם אנחנו צועדים מבחינת נציבות הדורות הבאים.
ציון זהבי: סיכום המשפט המבוים על-ידי השופטת סביונה רוטלוי.
השופטת סביונה רוטלוי: כל הכבוד לטיעונים ששמענו כאן.
השופטת סביונה רוטלוי: אחרי הטיעון הראשון רציתי למחוא כפיים, אבל אז נזכרתי שאני שופטת ואני לא אמורה להביע הזדהות עם צד כזה או אחר ולכן נמנעתי מלעשות זאת.
השופטת סביונה רוטלוי: הטיעונים חיזקו לי את התחושה והידיעה שצריך להקשיב יותר לילדים ולילדות בכל גיל.
השופטת סביונה רוטלוי: הם יודעים להביע היטב גם את הרצונות שלהם, גם את התחושות שלהם וגם את הידע שלהם.
השופטת סביונה רוטלוי: כאשר אתה נותן לילדים מידע נכון, כפי שקיבלתם, אני מניחה, לצורך הכנת הטיעונים, גם רמת הטיעונים עולה ויכולת התובנה של הילדים כל כך גבוהה.
השופטת סביונה רוטלוי: שיקפתם מגוון כל כך רחב של זכויות והיבטים נרחבים על מעמדם של ילדים בישראל, אבל מפאת קוצר הזמן אני לא יכולה להתייחס באריכות לכל הסוגיות שהעליתם: חופש הביטוי, הזכות לפרטיות, הזכות להגנה על הגוף, אפליה והיעדר שוויון, התייחסות החברה לילדים עם מוגבלויות, הזכות לכבוד שפירטתם בהרבה היבטים ועוד.
השופטת סביונה רוטלוי: מכיוון שאני צריכה לסכם את העניין ולתת מעין פסק דין אני רוצה לומר שלמרבה הצער המדינה לא יכלה לעמוד בנטל.
השופטת סביונה רוטלוי: הופיעו כאן לפחות שניים מבין שלושת המומחים, שהגנו על הטיעונים שהשמעתם, כך שאני לא יכולה לומר שהמדינה עמדה בנטל שהטלתם עליה בהגשת כתבי האישום הללו.
השופטת סביונה רוטלוי: בסופו של דבר הוכחתם את מה שאתם מרגישים ואנחנו צריכים להיות קשובים למה שאתם מרגישים כי זה נוגע לחיים שלכם במלוא מובן המילה.
השופטת סביונה רוטלוי: אני לא רוצה לומר את המילים נטל או נכס.
השופטת סביונה רוטלוי: הנושא, כפי שהוא הוגדר, צרם לי מבחינה זו שאני לא רוצה לדבר על ילדים עם איזושהי קונוטציה לרכוש.
השופטת סביונה רוטלוי: נכס הוא סוג של רכוש, גם משאב זה רכוש, גם אוצר זה רכוש ואני לא רוצה לראות שום התייחסות רכושנית לילדים, לא בתוך המשפחה ולא שהמדינה תתייחס אליהם כאל רכוש שכדאי להשקיע בו, כדי שאולי משהו יצמח ממנו בעתיד.
השופטת סביונה רוטלוי: ילדים זכאים מרגע שהם נולדים שישקיעו בהם ולא מתוך רצון לתמורה עתידית.
השופטת סביונה רוטלוי: אני רוצה לסכם ולומר שהוכחתם שהמדינה לא עמדה באחריות שמוטלת עליה, בנטל שמוטל עליה ובחובות שמוטלות עליה לקיים את החובות שנטלה עליה באמנה לזכויות הילד.
השופטת סביונה רוטלוי: החובות לדאוג לכך שילדים יזכו למלוא הזכויות שלהם ללא אפליה, שילדים יזכו ליחס של כבוד שהוא הבסיס לכל הזכויות האחרות, שילדים יזכו לשוויון הזדמנויות בכל התחומים, שילדים יזכו ליכולת להתפתח, כלומר לקדם וליישם את הזכות שלהם בראש ובראשונה לחיים, להישרדות ולהתפתחות.
השופטת סביונה רוטלוי: בכל אלה הוכחתם שמבחינה זו המדינה לא עמדה בשנים האחרונות בנטל.
השופטת סביונה רוטלוי: שמענו מהמנכ"לית, שלא נמצאת כאן עכשיו, על החזון, אבל אני לא בטוחה שאתם מסתפקים רק בחזון.
השופטת סביונה רוטלוי: הבנתי שאתם רוצים שהמדינה תפרע את השטר שעליו היא חתמה עם החתימה שלה על האמנה לזכויות הילד.
השופטת סביונה רוטלוי: אני מאוד מקווה שאם יתקבלו המלצות הוועדה שבראשותי, חלק ניכר מהעיוותים שהצגתם כאן יוכלו לבוא לידי תיקון בנושאים שונים: בנושא חינוך, בזכות של ילדים להשתתף בחיי בית-הספר, בחיי המשפחה והקהילה, בזכות הילדים למימוש היכולות שלהם להתפתח ועוד כהנה וכהנה.
השופטת סביונה רוטלוי: אני מצטערת על כך שאין כאן יותר חברי כנסת שמאזינים לכם, כי כאשר האזנתי לכם חשבתי שאולי הגיע הזמן לשנות את זכות הבחירה ולקבוע שילדים בגיל יותר צעיר יקבלו לא רק את הזכות לבחור לרשויות המקומיות, כפי שנהוג עכשיו, בגיל 17, אלא גם לכנסת.
השופטת סביונה רוטלוי: אתם באמת מייצגים חלק כל כך גדול מאוכלוסיית המדינה ואין לכם היכולת להשפיע על החלטות מאוד חשובות שנלקחות בכנסת ובממשלה.
השופטת סביונה רוטלוי: הצבעתם על כך שצריך לשנות את סדר העדיפויות של המדינה ושצריך לתכנן את כל המדיניות שקשורה בילדים – מדיניות הקשורה בחינוך, מדיניות הקשורה בילדים בסיכון, מדיניות הקשורה בהענקת זכויות לילדים ומדיניות הקשורה באלימות כלפי ילדים.
השופטת סביונה רוטלוי: אין היום במדינה גוף אחד שמרכז את כל נושא הילדים מתוך תכנון מראש ומתוך ראיה כוללת של הצרכים של הילדים, של האינטרסים של הילדים ושל הזכויות שלהם.
השופטת סביונה רוטלוי: אני שוב מקווה שאם יקבלו את ההמלצות שלנו, יקום בעתיד גוף שייקח אחריות לראות בראיה כוללת את כל הנושאים הנוגעים לילדים.
השופטת סביונה רוטלוי: הוכחתם כאן שאי אפשר להונות ילדים.
השופטת סביונה רוטלוי: ילדים רואים את מה שהמבוגרים חושבים שהם לא רואים.
השופטת סביונה רוטלוי: אני מאוד מקווה שיותר ויותר מבוגרים יקחו חלק בדיאלוג הזה, כפי שאנחנו מקיימים עכשיו.
השופטת סביונה רוטלוי: בלי דיאלוג אין כבוד, לא למבוגרים ולא לילדים.
השופטת סביונה רוטלוי: אני מאוד מקווה שיהיה לזה המשך וכן שבשנה הבאה, אם יתקיים יום כזה, יוזמנו ילדים ממערכת החינוך הערבית, שאינני רואה כאן וכן ילדים עם מוגבלויות.
השופטת סביונה רוטלוי: תודה.
ציון זהבי: לסיום האירוע אני מזמין את יושב-ראש הוועדה, הרב מיכאל מלכיאור.
מיכאל מלכיאור: אני רוצה להודות לכולכם, לכל אלה שדיברו, אבל קודם כל לתלמידים.
מיכאל מלכיאור: ממש התרגשתי מיכולת הביטוי בנגינה, בדיבור ובמשחק הביאה את עוצמת הנושא לתוך הלב של כולנו.
מיכאל מלכיאור: זה היה הדבר העיקרי.
מיכאל מלכיאור: כשחשבנו לעשות משפט כזה מאוד התלבטנו האם זה ניתן להיעשות, האם ניתן להעביר את מה שאנחנו מרגישים בצורת משפט.
מיכאל מלכיאור: הוכחתם שאפשר וזה נותן המון תקווה, כי עם צעירים כאלה אולי היינו מתחלפים עם חברי הכנסת – אתם הייתם יושבים כאן ואנחנו היינו חוזרים לבתי-הספר.
מיכאל מלכיאור: אולי זה היה פותר חלק מהבעיות, אבל אני בטוח שכאשר אתם תגיעו הנה הדברים ייראו יותר טוב.
מיכאל מלכיאור: אני מקווה שהעוצמה המוסרית, המעורבות והאכפתיות שהפגנתם פה היום יישארו אצלכם כמו אצל כולנו.
ציון זהבי: תודה רבה לכולם.
ציון זהבי: הרשו לי לציין שני דברים: יש כאן תערוכה של תלמידים מציירים שנקראת "זכויות" וניתן לעבור על פניה.
ציון זהבי: שנית, מייד יחולקו לכם המעטפות של זכויות הילד.
ציון זהבי: כאן המקום לומר תודה לכל אלה שעסקו באירגון – לרחל סעדה, לאילנית ירושלמי, לטובה בן-ארי, ליאיר אלדן, עוזר יושב-ראש הוועדה, ליעל כפרי ולכל החברות והעמיתות ממשרד החינוך שעזרו לגב' טובה בן-ארי.
ציון זהבי: תודה לכם, כל טוב ולהתראות.
מיכאל מלכיאור: מאחר והיו כל מיני דיווחים על מה שהיה השנה ביום הזכרון ליצחק רבין, מה כן היה בבתי ספר, מה לא היה ובאיזה סוג של בתי ספר.
מיכאל מלכיאור: היה לנו חשוב לדון בנושא בוועדה ובכוונה לוועדה הזאת היום הזמנו בעיקר תלמידים כדי לשמוע את דעתם על הנושא.
מיכאל מלכיאור: אנחנו גם מתוך הוועדה נמליץ המלצות גם למשרד החינוך וגם לכנסת מה אפשר לתקן ולשפר לגבי כלל ההוראה בבתי הספר ובמיוחד לגבי הנושא הזה של יום הזכרון, שנוגע לא רק לבתי ספר, גם לתנועות נוער ובכלל בחברה הישראלית הזכרון, אני חושב שזה נוגע לאמצעי תקשורת ולכל דבר שאנחנו חשופים לזה בציבוריות הישראלית.
מיכאל מלכיאור: נתחיל עם החברים שהגיעו ממרכז רבין, שיתנו לנו איזו שהיא סקירה על איך הדברים נראים, גם מבחינת התקנות או החוקים שקיימים בנושא הזה ואיך בפועל הדברים מתבצעים ומה רצוי לעשות כדי שהדברים ישתפרו.
ג’ונתן סבג: החינוך ואילנה ממחלקת החינוך יספרו יותר על הפרוייקטים עצמם ואיך אנחנו מתמודדים.
ג’ונתן סבג: מרכז רבין הוקם מטעם חוק שנחקק בשנת 97', יש חוק מרכז רבין, והוא בא במקביל לחוק יום הזכרון ליצחק רבין, שמגדיר בדיוק את הפעילות שלנו, שזה פעולות שבהם יועלו דמותו ופועלו של יצחק רבין ופעולות שיוקדשו לחשיבות הדמוקרטיה בישראל ולסכנת האלימות בחברה.
ג’ונתן סבג: אנחנו רואים ברצח רבין אירוע מכונן בחברה הישראלית, ומתוך התפיסה הזאת יוצאות כל הפעולות שלנו והמשמעויות הנובעות מהרצח.
ג’ונתן סבג: אנחנו לא רק באים להאדיר את שמו של רבין ואת פועלו כמדינאי, כמצביא, דווקא בתחום שהוא שיפר בכלכלה ובחברה, אלא מה המשמעויות מרצח פוליטי במדינת ישראל, איך זה משפיע על החברה שלנו, על החינוך, על התרבות הפוליטית, על הילדים, ומה הפעולות שאנחנו צריכים לנקוט.
ג’ונתן סבג: בגדול אנחנו פועלים בכל החתכים.
ג’ונתן סבג: אנחנו פועלים בבתי ספר, מיסודי, השנה הוצאנו תכנית חדשה שתרחיב עליה אילנה לבתי הספר היסודיים, בחטיבות הביניים, בצבא בכל הדרגים, מטירונים עד מפקדים ובכלל, פונים אלינו הרבה אנשים שזה השפיע עליהם הדבר הזה ורוצים שאנחנו נסייע להם.
ג’ונתן סבג: והפעילויות שלנו מתחלקות במשך השנה באופן שלקראת יום השנה אנחנו יותר מקדישים לפעילויות של פועלו ומורשתו של יצחק רבין ובמשך השנה יותר על החברה הישראלית, על ההשפעות של הרצח ומה הסיבות שהביאו לכך.
ג’ונתן סבג: אנחנו רוצים לשמר את המורשת ואת הזכרון של רבין, זה הנושא של הדיון, בצורה שזה יהיה כמו הגדה של פסח, ואנחנו את ההגדה של פסח קוראים כל שנה ואנחנו מעלים על הנס את יציאת מצרים ולנסות לבנות איזו הגדה לבתי הספר ולתנועות הנוער ולחברה הישראלית שכל שנה או כל פעם שנקרא בתכנים האלה שאנחנו נייצר אנחנו נדע מה קרה, מה הוביל לזה ומה המשמעויות של זה.
מיכאל מלכיאור: להעיר רק בנושא הזה, אנחנו זוכרים כל בוקר, כל ערב, כל פעם שעושים קידוש, כל פעם שמניחים תפילין.
ג’ונתן סבג: ראשון שהכירו את רבין, שיכולים לדבר עליו, יכולים לספר על פועלו.
ג’ונתן סבג: אבל עוד מעט, כשמה לעשות, ייכחד הדור של האנשים שעבדו איתו, שהכירו אותו, אנחנו בכל זאת רוצים שזה יישאר, אנחנו לא מחזיקים את זה רק לשנים הקרובות.
ג’ונתן סבג: ובאמת עם יד על הלב עוד לא הצלחנו לגבש את ההגדה הזאת, את התוכן המלא.
ג’ונתן סבג: אבל אנחנו שולחים זרועות בהרבה כיוונים.
ג’ונתן סבג: וחשוב לנו מאוד גם לשמוע את הילדים ולראות מה זה עושה להם, ולאיזה כיוונים אנחנו עוד צריכים ללכת.
ג’ונתן סבג: ויש לנו כיוונים גם מגוונים וגם טובים אני חושב ותרחיב עליהם רותי.
ג’ונתן סבג: עוד דבר אחד על משרד החינוך, אמרת שנמליץ למשרד החינוך על פעולות, אנחנו מאוד נשמח, אנחנו בסך הכל צריכים את העזרה של הוועדה הזאת כי להגיד במשפט אחד אין לנו היום את משרד החינוך.
רותי גילת: חושבת שבאמת זה ראוי לציון האירוע וההתכנסות עצמה, ועל כך שהגיעו הילדים לכאן ואנחנו חושבים שמאוד חשוב לשמוע את קולם.
רותי גילת: אני רוצה להתייחס קצת אחר כך אולי גם למחקר שנערך ב98-' על העמדות של בני נוער וילדים בנושא של רצח רבין על ידי מרכז רבין.
רותי גילת: יכול להיות שבאמת כדאי לבדוק מה קרה מאז, מפני שאני חושבת שאחד הדברים שאנחנו באמת מתמודדים איתם, היום אנחנו שמונה שנים אחרי הרצח וצריך לזכור שהיום נולדים לעולם, נכנסים כבר לכתה ב' ילדים שלא נולדו כשרבין נרצח.
רותי גילת: וזה מביא לתקופה חדשה.
רותי גילת: כי ילדים שהיו ילדים צעירים בתקופת הרצחו של רבין, אז גם אם הם היו מאוד צעירים, בני שמונה, תשע, בכל זאת הם חוו את האוירה שהיתה בבית, במשפחה, ברחוב, בחוץ היתה טראומה כל כך קשה וכל כך גדולה שבכל זאת בתודעה שלהם נספגה התודעה של משהו קשה שקרה.
רותי גילת: בשנה שעברה עשינו פרוייקט מאוד מעניין, שנקרא זוכרים במכתב.
רותי גילת: בפרוייקט הזה ילדים, אני בעיקר רוצה לספר את זה לילדים כי אני חושבת שלהם זה יהיה מאוד מעניין, ילדים שכתבו למשפחת רבין מייד אחרי הרצח מכתבים וציירו ציורים, ילדים צעירים בגן או כתה א' ציירו ציורים וכתבו כמה מלים, ילדים יותר בוגרים באמת בכל הגילאים, גם כאלה שהיו בצבא וגם אחרי צבא, מכל קצוות הארץ ומכל המגזרים של החברה הישראלית כתבו מכתבים למשפחת רבין וללאה וסיפרו איך הם חווים את החוויה הקשה הזאת, מה עובר עליהם.
רותי גילת: וכמובן שזה היה מלווה במכתבי ניחומים וכדומה.
רותי גילת: אנחנו בשנה שעברה רצינו לדעת מה קורה עם הילדים האלה, איפה הם היום, שבע שנים לאחר הרצח.
רותי גילת: מה הם אומרים, מה הם מרגישים, מה העמדות שלהם לגבי מה שקרה בארץ.
רותי גילת: איפה הם נמצאים עם מה שקרה.
רותי גילת: אנחנו שלחנו ארבע מאות מכתבים לכתובות שהיו לנו.
רותי גילת: חלק מהכתובות כמובן השתנו, יש ניידות, אבל בכל זאת תחשבו על זה שילדים שהיו בטווח גילאים שלכם, אלה שהיו בני שתים עשרה אז הם היו בני תשע עשרה, היו בצבא, ילדים שהיו בני עשר היו בני שבע עשרה, לפני גיוס, ילדים שהיו כבר בני חמש עשרה, שש עשרה, היו כבר אחרי גיוס, ואנחנו קיבלנו תשובות מכל מיני מקומות בארץ, ומחוץ לארץ, היו ילדים שהיו בטיולים בכל מיני מקומות בעולם, ההורים שלחו להם את המכתב והם מאוד התרגשו וכתבו לנו מכתבי תגובה.
רותי גילת: היו מכתבים יותר פוליטיים ומכתבים פחות פוליטיים.
רותי גילת: היו מכתבים של ילדים מהמיגזר הדתי, מהמיגזר הערבי, מהמיגזר הבדואי וכמובן מכל מיני מקומות אחרים.
רותי גילת: התשובות היו מאוד מאוד מעניינות, אבל יחד עם זה היתה הרבה מאוד, אם אני יכולה לומר מה המשתנים המשמעותיים, הרבה מאוד ייאוש.
רותי גילת: הרבה מאוד חוסר תקווה.
רותי גילת: הרבה מאוד, אז מה יהיה הלאה, אנחנו מחפשים את התקווה, אנחנו מחפשים את השינוי, אנחנו מחפשים את האחרת.
רותי גילת: גם הרבה מאוד הצבעה על הנושאים שאנחנו עוסקים בהם בעיקר, שאלימות היא לא הדרך ולא הפתרון ואנחנו לא נוכל בדרכי האלימות לשנות את המציאות הישראלית, לשנות את המציאות החברתית, לשנות את המציאות הפוליטית, לשנות את מה שקורה במדינה.
רותי גילת: זה אחד הפרוייקטים שעשינו בשנה שעברה והיה מאוד חשוב לנו לראות מהם התגובות של ילדים ובני נוער, אף על פי שלא נערך כאן מחקר אלא זה היה באמת יותר פרויקט כדי לבדוק את הדברים.
מיכאל מלכיאור: שיתוף פעולה בכלל עם משרד החינוך ואני חושב שהם סירבו בכוונה להופיע היום בהוראת השרה זה אולי גם מצביע על משהו בכיוון הזה, אף על פי שהם עושים את זה כמדיניות כללית יותר.
מיכאל מלכיאור: תתייחסי בבקשה למה קורה היום, במיוחד ביום הרצח, לא נתפרש על כל השנה, אבל מה קורה היום, גם בתנועות הנוער, גם בכלל, גם יחסית למה שזה היה בשנים הראשונות.
מיכאל מלכיאור: איך את רואה את ההתפתחויות ומה צריכים לעשות.
רותי גילת: שאנחנו חווים אותו הוא בכמה תחומים.
רותי גילת: אחד, היה בנוהל או בנוהג מדי שנה לערוך כנס למפקחים ומנהלים של משרד החינוך ובו לפתוח את יום הזכרון של יצחק רבין כפתיחה רשמית.
רותי גילת: באותו יום התכנסו מנהלי בתי הספר מכל קצוות הארץ, והפיקוח, וזה היה באיזה שהוא מקום מרכזי, ככה שהדברים נעשו ונשמעו מכל גווני הקשת, זאת אומרת שאפשר היה בעצם להשמיע את הדברים לגבי ההתייחסות לשבר בדמוקרטיה הישראלית, לרצח, לאיש וכדומה.
רותי גילת: כבר שנתיים לא נערכות הפגישות האלה, הפגישות האלה הופסקו.
רותי גילת: בעצם הכנס, העצרת הזו שהיתה צריכה להיות בוטלה בשנה שעברה בפעם הראשונה כשהיתה מתוכננת על ידי משרד ההסברה.
רותי גילת: לצערנו הרב זה מה שקרה.
רותי גילת: יחד עם זה יצא השנה מכתב מאוד מדאיג, יש לי אותו פה ואני רוצה להראות לכם אותו, של חנה נאמן, שממונה על החינוך העל יסודי במשרד החינוך.
רותי גילת: ובמכתב הזה היא מבקשת, אני אקרא אותו כלשונו: "לעמיתי מנהלי בתי הספר שלום, בחודש הקרוב נציין שני ימי זכרון, שמונה שנים לרצח ראש הממשלה יצחק רבין שנרצח ביב' בחשון, רביעי בנובמבר 1995, שנתיים לרצח השר רחבעם זאבי, גנדי ז"ל, שנרצח בא' בחשוון, שבע עשרה באוקטובר 2001.
רותי גילת: שני אירועים קשים אלה קרו בעשור האחרון.
רותי גילת: תלמידינו זוכרים אותם באופן בלתי אמצעי ואף היו שותפים לשיח הציבורי שסבב אותם.
רותי גילת: ראוי בימי זכרון אלה לקיים שיח עם התלמידים על אישיותם, פועלם ומורשתם של יצחק רבין ורחבעם זאבי ז"ל, תוך שימת לב לאירועים הקשים והאוירה שקדמו לרציחתם ובמקביל התמקדותם בלקחים הראויים שעל כולנו להפיק כתוצאה מכך.
רותי גילת: לפיכך אנו מצפים מכם לציון ימי הזכרון בבית ספרכם ולארגון דיונים, שיחות והפעלות אודותם.
רותי גילת: נודה לכם אם תרצו לשתף אותנו בפעילויות מיוחדות שראוי שיהיו לנחלת כלל ציבור התלמידים.
רותי גילת: מצורף בזה רשימת האתרים וכדומה".
רותי גילת: הכותבת היא חנה נאמן, מנהלת האגף העל יסודי.
רותי גילת: זו ההנחיה של משרד החינוך.
רותי גילת: היה יוצא גם חוזר מנכ"ל לפני כל יום השנה.
רותי גילת: זה קיבלנו ממנהל בית ספר.
ג’ונתן סבג: מקבלים גישה, אין לנו גישה אליהם.
ג’ונתן סבג: יש לנו כמה פרוייקטים קטנים שאנחנו עושים מול בתי הספר או מול מפקחים איזוריים והם אומרים לנו אל תוציאו לתקשורת כדי שנשמור את הקיים, שזה לא חס וחלילה יעשה במקומות אחרים הדים ואז אוי ואבוי.
רותי גילת: עשינו את הסיכום על השנה.
רותי גילת: אני חושבת שמאות.
רותי גילת: אבל השאלה לאיזה צורך.
רותי גילת: אם מדובר על חומרים לקראת יום הזכרון, יש הרבה יותר פניות.
רותי גילת: יש מאות פניות.
רותי גילת: אנחנו לא שולחים סתם כך, אנחנו שולחים לבית הספר את המידעון ובפנים יש שתי דוגמאות לפעילות ורשימה של כל החומרים שיש לנו, סרטי הוידיאו, הקלטות, חומרים כתובים, טקסטים, חוברות וכדומה.
ג’ונתן סבג: למי שמבקש לפעילות שנתית.
רותי גילת: שומרים על קשר עם תנועות הנוער.
רותי גילת: לא עם כולם.
ג’ונתן סבג: מנחה בקורס מדריכים שלהם, ויש שיתוף פעולה טוב מאוד.
רותי גילת: הגיעו לעצרת, פגשתי ילדים מבני עקיבא בעצרת.
רותי גילת: תנועת הצופים עשתה עצרת שלהם גדולה מאוד בכיכר רבין, זה היה ביום רביעי כשחזרנו מבית הנשיא, הם עשו כנס שלפי העיתונות היו שם עשרת אלפים בני נוער.
רותי גילת: חוץ מזה אנחנו נתנו גם השתלמות לכל ההנהגה של שבטי צטופי דן, עשרים וחמישה מהמנהיגים של צופי תל אביב ושבט דן בגוש דן ואנחנו הכנו אותם לקראת פעילויות שונות.
רותי גילת: בשנה שעברה היתה לנו עצרת, מפגש של כל תנועות הנוער בצוותא, שבעצם זומן על ידי מתן, שהיא תנועת העל שעובדת עם כל תנועות הנוער.
רותי גילת: והשנה הם לא עשו את זה, והיה דיון מאוד מעניין בשנה שעברה.
רותי גילת: פעילויות, יש להם סדר יום די מלא.
רותי גילת: אין שום ספק.
מיכאל מלכיאור: פניה למתן, הם יוכלו עכשיו להתחיל להיערך לשנה הבאה, אני חושב שיהיה מספיק זמן.
רותי גילת: שום סיבה לא לחזור עליה.
רותי גילת: להיפך, כולם עשו בהרגשה שהיו רוצים עוד מזה.
רותי גילת: אנחנו עובדים עם מועצת התלמידים בעיריית תל אביב, שזה בעצם הנציגים של כל מועצות התלמידים בעיר, ולקראת יום הזכרון היה להם יום עיון.