GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ויקטור בן נעים: אני הכנתי דברים שונים לגמרי בכתב אבל בהתחשב בשעה, בציבור הצעיר שבאמת מפתיע אותנו ברצינות שלו - ואני מבין שאנחנו רוצים גם כן לשמוע מהם התייחסויות - אני אשנה לגמרי את דבריי ואתייחס רק בכמה נקודות.
ויקטור בן נעים: הסיסמה "תנו להם ספרים" היא באמת ביסוד עבודתנו במחלקה לספריות.
ויקטור בן נעים: ריבוי הגורמים שעוסקים בעידוד הקריאה, לפי דעתי הם לברכה בלבד.
ויקטור בן נעים: יש הרבה אנשים, בעיקר מחוץ למערכת, שלא מבינים במה זה עוסק ובמה זה עוסק.
ויקטור בן נעים: זה לא משנה, לא משנה לי אם חושבים שאני עוסק בזה או במשהו אחר, העיקר שזה לברכה.
ויקטור בן נעים: ככל שיהיו גורמים, ממלכתיים ולא ממלכתיים, שיעסקו בעידוד הקריאה, הדבר הוא לטובת העניין.
ויקטור בן נעים: אין פה שטחים ולטיפונדיות שצריך לשמור עליהם, זה נושא שנוגע לכלל האוכלוסייה בישראל, לכל מי שעוסק בנושא ספרים.
ויקטור בן נעים: יותר מ60- אחוז מכלל המבקרים בספריות הציבוריות הם ילדים ובני נוער.
ויקטור בן נעים: נכון, בניגוד למה שאומרת גלילה, ישנה ירידה כללית בקריאה בעולם, ישנה ירידה כללית בקריאה בישראל וישנה ירידה במספר ההשאלות של ספרים בספריות הציבוריות ובספריות בתי ספר.
ויקטור בן נעים: מתפקידנו, מחובתנו, לעשות את הכל כדי לשנות ולהשתמש בכל הכלים, ה"טובים" וה"רעים", כדי להגיע לזה.
ויקטור בן נעים: מתקיימות אלפי פעולות בספריות הציבוריות ובספריות בתי ספר לעידוד הקריאה, אם זה המפגשים עם הסופרים כפי שגלילה תיארה אותם, אם זה שעת סיפור על-ידי מספר מקצועי או על-ידי הספרן עצמו, אם זה המחזות, תסריטים, חידונים - אחד החידונים הגדולים, אולי נקדיש לו כמה משפטים, הוא מצעד הספרים השנתי - מועדוני קריאה שהיו מאוד מפותחים ושהיום הם לא זוכים לעדנה.
ויקטור בן נעים: נמצאים אצלנו באולם - וזה אני אומר לצעירים אם ירצו לשאול - מספר מומחים מעבר לאנשים כאן על הבמה.
ויקטור בן נעים: מר גרשון ברגסון שעוסק עשרות שנים בנושא של קריאה לילדים ובני נוער, הן בהיבט המחקרי והן בהיבט המעשי, על-ידי הפעילות הנפלאה של הספר המוזל שמוצע לילדים, לתלמידי בתי הספר, במחזוריות גבוהה; מרים חירם, המפקחת על ספריות בתי הספר העל-יסודיים, שכוללים את חטיבות הביניים והחטיבה העליונה; ובת שבע לוי, מנהלת הספרייה הציבורית ברמלה, שמרכזת עם הגב' שאול את מצעד הספרים השנתי.
ויקטור בן נעים: אולי בת שבע תוכל גם לספר מה שהיא סיפרה לי, דבר מאוד יפה בהקשר של הורים וילדים, על פעולה שנעשית היום בספרייה ברמלה עם ילדים והורים עולי אתיופיה.
ויקטור בן נעים: להערה של גלילה.
ויקטור בן נעים: השנה באמת מצעד הספרים מבוסס על עיקרון קצת שונה - לא ועדה, זו גם לא היתה ועדה, המילה שהיא כמו פוליטביורו שכל כך הפריעה לך; היתה ועדה מורכבת מסופרים, ספרנים, מו"לים, שקבעה את המסגרת - -
גלילה רון-פדר-עמית: ולא ילדים.
ויקטור בן נעים: וגם ילדים.
ויקטור בן נעים: הוועדה ההיא שיתפה גם ילדים.
ויקטור בן נעים: בכל אופן, המתכונת השתנתה.
ויקטור בן נעים: השנה אנחנו, כחלק מדירבון המערכת בתקשורת ובאינטראקטיביות הזאת, בעצם פנינו לבתי הספר ובאמצעותם לילדים שהם בעצמם יציעו את המסגרת הרחבה של הספרים והיא המסגרת שתרוץ במצעד הספרים.
ויקטור בן נעים: להזכיר לכם, כ400- בתי ספר השתתפו בשנה שעברה במפעל הזה שדירבן את הילדים.
ויקטור בן נעים: כמה משפטים על הפעילויות, לפי מה שרשום כדי שלא אשכח מישהו.
ויקטור בן נעים: התוכנית, שמפעיל המשרד, לעידוד הקריאה בכיתות א'-ג' שמציעה כ100- ספרים לכל כיתה א'-ג' בעשרות בתי ספר כל שנה; מצעד הספרים השנתי שהיום דובר עליו כבר הרבה; מפעל הספר המוזל שהזכרתי אותו; "ספר בכל בית" שהוא הצעיר מבין המפעלים האלה, שריכזה, ניהלה והגתה אותו פרופ' זהר שביט והיום מופעל בעשרות בתי ספר יסודיים, שמציע לכל ילד חמישה עד עשרה ספרים במחיר מאוד מוזל, מסובסד, לרכישה על-ידי הילדים כדי להעשיר או להקים את הספרייה הביתית, שהיא בעלת חשיבות ממדרגה ראשונה.
ויקטור בן נעים: על זה אני לא אחזור, על כל מה שהדוברים הקודמים אמרו, שאני מסכים איתם במאה אחוז.
ויקטור בן נעים: ברמה הארצית מתקיים גם כן סימפוזיון בין-לאומי לעידוד הקריאה אחת לשנתיים.
ויקטור בן נעים: זהר ריכזה את הנושא הזה במשך שנתיים לפחות, עד כמה שאני זוכר.
ויקטור בן נעים: בכנסים השנתיים של מנהלי הספריות הציבוריות ומנהלי ספריות בתי הספר אנחנו מקדישים מושבים לכל הנושא של עידוד הקריאה.
ויקטור בן נעים: בנושא של הספרות הערבית - גב' און היתה כאן והיא יכלה אולי לתת לך תשובה לגבי סופרים למתבגרים בשפה הערבית, כי המשרד תומך במרכז לספרות ילדים ערבית אבל אין לי מספיק מידע בנושא הזה.
ויקטור בן נעים: אלה הדברים שבגדול נעשים ברמה הארצית.
ויקטור בן נעים: ברמה המקומית, כפי שאמרתי, יש אלפי פעולות שמתקיימות ברחבי הארץ.
ויקטור בן נעים: אני מצטרף להצעה של קודמיי להוזיל את מחיר הספרים - הדבר הזה חוזר על עצמו, ולצערנו אנחנו לא מצליחים לקדם את הנושא הזה, אם זה באמצעות הפחתת המע"מ, אם זה באמצעות סיבסוד מסיבי ארצי לספרים עצמם - ולתת אפשרות, הזדמנות, לילד לפגוש כל הזמן את הספר.
ויקטור בן נעים: תודה רבה.
תמר גוז'נסקי: אחרונת הדוברים לפני שהקהל שנמצא איתנו - חברי הכנסת ויתר הנוכחים - יוכלו להשתתף.
תמר גוז'נסקי: גב' הרצליה רז, שהיא יושבת-ראש “סומליון”, אגודת סופרי הילדים.
הרצליה רז: קודם כל, השם “סומליון” זה שם של איגוד שקיים 14 שנה והוא איגוד של סופרי ילדים ונוער.
הרצליה רז: אני פה נציגה שלו, אבל אני איש חינוך, מורה הרבה שנים, מורה של מורים, סופרת וחוקרת בנושא ספרות ילדים.
הרצליה רז: אני רוצה לא לספר על “סומליון” ועל הסופרים שחלקם יושבים פה, אלא על העניין של הנוער, שבעיניי הוא במצוקה אמיתית, מעבר לעניין של הקריאה, ורק בראשי פרקים אגיד את זה.
הרצליה רז: אנחנו נמצאים בארץ מאוד מבולבלת, היא מאוד-מאוד מעניינת, היא מאוד לא קשובה לעצמה בכל המרחבים שלה.
הרצליה רז: אנחנו מדברים על הרבה פריפריות.
הרצליה רז: גלילה דיברה על קרית שמונה ועל כל המקומות האלה, והזכירו פה את העניין של האתיופים ואנחנו יכולים להזכיר את העניין של הילדים העולים מרוסיה, ועדיין יש בשובלים המון הורים שאין להם טיפת זמן להקדיש לילדים שלהם וכל החלטורה הכלכלית של הארץ הזאת הלכה והפכה להיות מוקד של מצוקה איומה לבני הנוער במיוחד, כי אין מי שיקשיב להם, אין מי שיכוון אותם, אין מי שייתן להם מסגרות מחייבות ואין מי שייתן להם תקוות.
הרצליה רז: זה מתחיל בדברי אנשי הכנסת, ואני מאוד שמחתי שתמר גוז'נסקי עסוקה בנושא והזמינה אותנו לכאן, אבל אני רוצה לדבר על המצוקות.
הרצליה רז: תומס קרליל בזמנו אמר: בני הנוער זקוקים לעבודת גיבורים.
הרצליה רז: הם אלה שמחפשים דמויות הזדהות של גיבורים, והגיבורים שלנו היום בכנסת הם אמצעי הזדהות איום ונורא.
הרצליה רז: אם אנחנו מדברים על תוקפנות, אם אנחנו מדברים על חוסר מוצא, אם אנחנו מדברים על חרדות איומות שיוצרות תוקפנות, זאת המציאות של הארץ הזאת.
הרצליה רז: נשאלת השאלה באיזו מידה הספר - ואני רוצה לדבר על שני אמצעים אחרים; דויד דיבר על אינטרנט והזכירו פה את הטלוויזיה.
הרצליה רז: לדעתי האמצעים האלה צריכים היו לשרת, אולי לסייע, לבנות תקווה, כי בלי תקווה אי אפשר לגדל אנשים צעירים.
הרצליה רז: רק דוגמא קטנה: ישנו סיפור של שופמן שנקרא "עץ יהודי", סיפור קטנטן בן עמוד אחד.
הרצליה רז: הסיפור נגמר בזה שקצצו עץ ענק שנתן צל לכפר, ובעצם על פי שופמן אם קוצצים עץ בעצם קוצצים את העם היהודי.
הרצליה רז: זה הסמל.
הרצליה רז: בכל פעם שלימדתי את הסיפור הזה בכיתות של החטיבה והחטיבה העליונה, עשרות פעמים, כשהחבר'ה דנו בו הם אמרו: אבל גם כשגודעים עץ כזה, הוא יכול להצמיח מחדש.
הרצליה רז: הם היו זקוקים לסיומת הזאת.
הרצליה רז: אני מדברת על סוג הכתיבה לבני הנוער היום ועל מפגשים של סופרים ושל מורים ושל מחנכים עם הנוער כדי להאדיר בהם את עניין הקריאה.
הרצליה רז: אז קודם כל, גלילה, כדי להיפגש עם בני נוער לא מספיק להיות סופר מצויין.
הרצליה רז: יש סופרים מצויינים שהם אילמים ומטומטמים כשהם נפגשים עם בני הנוער.
הרצליה רז: סליחה שאני אומרת את זה בקול רם.
הרצליה רז: החוכמה היא גם לדעת לדבר אל בני הנוער, החוכמה היא גם לדעת לקרוא את היצירה של עצמך.
הרצליה רז: עומדים משוררים עם שירים נפלאים ורוצחים אותם נפש אחד-אחד.
הרצליה רז: אני זוכרת בתור נערה צעירה שהגיע אלינו משורר, אני לא אגיד את שמו, הגיע למשק שאני הייתי בו, וכשראיתי אותו חדלתי לקרוא את כל שיריו מפני שהוא היה ענק בשירים ומין חנווני קטן ומשונה ומבלבל בדיבור, וזה הרס את היכולת.
הרצליה רז: זאת אומרת, יש פה בעיה.
הרצליה רז: שכשפונים אליי הרבה מאוד, בתור אחראית ל”סומליון”, לתת כתובות של סופרים שיבואו לבית הספר, אני תמיד אומרת לאנשים: תבדקו את האדם אם הוא יכול גם לדבר, אם הוא יודע גם להאיר את הדברים, כי סופר זה אדם שיושב על-יד השולחן וכותב והספרים שלו הם - איך ס.
הרצליה רז: יזהר אומר?
הרצליה רז: כל אחד בורא את הספר שלו על פי דרכו.
הרצליה רז: אבל כשסופר מופיע הוא פה העניין, הוא האדם.
הרצליה רז: לא כולם גלילה רון-פדר שיודעים להציג את עצמם ואת הקריאה ולשוחח עם תלמידים.
הרצליה רז: יש בעיה בעניין הזה, וזו בעיה רצינית.
הרצליה רז: אם אגיד איפה הייתי רוצה לראות את התיקונים או את האפשרויות, קודם כל הייתי יוצרת במדינה הזאת חוק מחייב שהורים צעירים חייבים ללמוד הורות.
הרצליה רז: ואז, כדי לתקן את זה, אולי היה צריך לעשות דבר שאיננו קיים בארץ - בחטיבה העליונה ללמד לא על בעיות מין וחשקים אלא על בעיות הורות ומשפחה, להכניס רובריקה כזאת ללימודים, שבתוכה יהיה מסלול של הורות, כדי שהאנשים הצעירים יידעו קצת שהורות - אמנם זה עניין פיזי מוחלט אבל מבחינת הטיפוח והטיפול במשפחה זה נושא שצריך לעסוק בו, בעיקר לאור העויינות והתוקפנות שישנה.
הרצליה רז: העויינות והתוקפנות הן בעצם תוצאה של פחד ושל חרדות, והארץ הזאת יוצרת כל הזמן חרדות.
הרצליה רז: אנחנו עם של חרדות, מה לעשות, לכן אנחנו כל כך רעים.
הרצליה רז: עכשיו לסיכום הדברים.
הרצליה רז: לדעתי חשוב מאוד קודם כל לראות את הטלוויזיה כמכשיר מצויין לקריאה, ואז צריך שהמורים ילמדו איך ללמד לצפות בטלוויזיה, איך ללמד לצפות בקולנוע, כי האינטרנט הוא רק אחד האמצעים שאחר כך ייצור את הלבדיות של כל אחד, אבל אלה הם בעצם אמצעים של יחד.
הרצליה רז: ושוב, רק כדוגמא - יושבים פה חבר'ה צעירים - תלמידיי בסמינר שלחו אותי לראות את "התפוז המכני".
הרצליה רז: אתמול ראיתי סרט באותה רמה, "אמריקן ביוטי".
הרצליה רז: זה בעצם על אותה רמה של התייחסות אירונית עצומה.
הרצליה רז: אני ישבתי בסרט, נכון שהסרט הכביד עליי מאוד, אבל מאחוריי ישבו שני חיילים צעירים, הם צחקו כל הזמן.
הרצליה רז: הם צחקו מן האירועים, מן הדפיקות, מן המציאות החיצונית, הם לא קלטו בכלל את היסוד התוקפני-האירוני של הסרט.
הרצליה רז: לכן אם אנחנו לא מלמדים את האנשים היום, בעולם של סרטים, של טלוויזיה וקולנוע, לקרוא אותם נכון, אנחנו משחיתים עולם של קריאה.
הרצליה רז: לכן, למשל, עניין הכתוביות הוא נושא שלם של הוראה.
הרצליה רז: צריך ללמד את זה, את זה צריך ללמד באוריינות - לקרוא כתוביות של טלוויזיה וסרט.
הרצליה רז: אין לנו את זה, לא מלמדים את זה.
הרצליה רז: לדעתי היה צריך להכניס את זה כמסגרת לימוד מחייבת, בשעה שלגבי הקריאה העצמית חשובות הכמויות.
הרצליה רז: מתוך המון שנים של מפגשים עם תלמידים, עד גיל 80 ויותר, שהם תלמידיי כיום, הגעתי למסקנה - ואמרתי את זה קודם כקריאה מהקהל - שרק מי שקרא גם ספרות טינופת, וכולנו קוראים ספרות טינופת, רק הוא גם יגיע לקריאה של נופת.
הרצליה רז: כי בעצם הקריאה היא תוצר של כמויות.
הרצליה רז: כמו שככל שאתה שומע יותר מוזיקה, אתה יותר בעל תרבות ומוזיקה, כך ככל שאתה קורא יותר, אתה יודע לבחור נכון יותר; העניין של הכמויות כאן הוא מרכזי ביותר.
הרצליה רז: אין בעיה לעשות שיעורי ספרות ומפגשים בבית הספר היסודי.
הרצליה רז: מה שקרה הוא - ועכשיו אני באה לקלל משהו; אני עושה זאת בלבי כל הזמן וזאת הזדמנות חגיגית לעשות את זה פה - שזלמן ארן יצר את חטיבות הביניים ורצח הרבה מאוד מתרבות החשיבה ותרבות התחושה של בני הנוער.
הרצליה רז: מפני שכיתות ז'-ח' היו אלה שטיפחו את תלמידי היסודי והם עדיין ניזונו מדמות התייחסות למורים שלהם והם היו זקוקים לעבודת גיבורים כזו, והחטיבה היום הפכה להיות למין מיזמוז מבולבל של חוסר קשר עם מורים, חוסר קשר עם הורים, חוסר קשר עם תרבות.
הרצליה רז: התלמידים זרוקים ממש, כי המורים שמלמדים בחטיבה ובחטיבה העליונה לא לומדים פסיכולוגיה בכלל ולא פסיכולוגיה של תלמידים בגיל הזה.
הרצליה רז: לכן הרבה מאוד דברים לא טובים קורים בעניין הזה.
הרצליה רז: אילו היה אפשר להחזיר את המצב לתקנו ולתת מפגשים ושיעורי ספרות לכיתות ז'-ח', היו קוראים יותר; כמו שזה ברמת גן וגבעתיים, שם בני הנוער האלה קוראים הרבה יותר.
הרצליה רז: עשיתי מחקר על זה.
הרצליה רז: בשעה שקוטעים את זה, התלמידים בחטיבה העליונה ממש הופכים להיות מדבר שממה.
הרצליה רז: הם מדבר שממה כי אין מסגרות מחייבות, ההורים מרשים היום הכל והם לא מבינים כמה החבר'ה האלה זקוקים למסגרות תומכות, מחייבות, אוהבות.
הרצליה רז: גם בקרב הספרות לבני הנוער, יש הרבה מאוד ספרים שיוצרים את החרדות, יוצרים פחדים והם לא יוצרים תקוות.
הרצליה רז: מבחינה זאת, מאוד חשוב שסופרים יבינו שלגיל הזה צריך תקווה.
הרצליה רז: אולי המשפט האחרון.
הרצליה רז: דיברו על כך שיש בעיות עם קריאת בני נוער או עם ספרים של בני נוער.
הרצליה רז: במשך שנים המו"לים לא הוציאו ספרים לבני נוער.
הרצליה רז: הכמות חסרה, חסרים הרבה ספרים לבחירה.
הרצליה רז: העניין של הבחירה הוא כאן דבר יסודי ביותר.
הרצליה רז: ככל שיש הרבה ספרים, כך האדם יכול למצוא את הספר שמדבר אל ליבו.
הרצליה רז: לא כדאי להם להוציא, מדוע?
הרצליה רז: מפני שבני נוער קוראים בספרייה אם הם קוראים, או קוראים אצל חבר אם הם קוראים, והם לא קונים לעצמם ספרים, ואז ההוצאה יקרה מאוד.
הרצליה רז: איך להוציא?
הרצליה רז: את זה היה צריך לסבסד.
הרצליה רז: ברגע שיסבסדו, אז אפשר באמת להוציא הרבה יותר ספרים, שהמבחר יהיה יותר גדול ואז יש סיכוי שבאמת זה יענה להרבה יותר אנשים צעירים.
הרצליה רז: תודה.
תמר גוז'נסקי: עכשיו, אחרי ששמעתם פה את הדעות השונות, נשמע גם את חברי הכנסת הנכבדים שיושבים איתנו וגם את נציגי הוצאות הספרים, אישים ואנשי אקדמיה שנמצאים איתנו, וגם אתכם תלמידים, אתם יכולים לשאול שאלות ואתם יכולים להציג דעה ולספר אם אתם קוראים או לא קוראים.
תמר גוז'נסקי: יש מישהי שרוצה להגיד משהו?
תמר גוז'נסקי: תגשי למיקרופון, תגידי את שמך ומאיזה בית ספר את.
יעל קטורזה: שמי יעל קטורזה, אני לומדת בבית-ספר עמל שייבר בבית שמש.
יעל קטורזה: רציתי להגיב לדבריה של הגב' נילי לוי על יומני הקריאה שהמורים מגישים לתלמידים.
יעל קטורזה: אני לומדת בבית ספר קטן יחסית ואצלנו ניתנת הבחירה או להמחיז או לעשות יומן, כאילו שהכוכבת של הספר כותבת יומן, וזה מה שאני וחברה שלי שיושבת פה בחרנו להציג.
יעל קטורזה: אני חושבת שזה מאוד חשוב שנותנים לנו את האפשרות הזאת, אין סיבה להגיד שלא נותנים את האופציה הזו.
יעל קטורזה: אני רוצה להגיב גם לדבריו של דויד גרוסמן על שיעור הספרים החופשי.
יעל קטורזה: כשהייתי בבית הספר היסודי נתנו לי את האפשרות, למשל עם הספר "העץ הנדיב" ו"הביצה שהתחפשה", שהם אמנם ספרים לילדים אבל הם ספרים מאוד עמוקים, שגם ילדים בתיכון ובחטיבות ביניים יכולים לקרוא ולהבין ולהעמיק אל תוך הספרים האלה.
יעל קטורזה: כמו הספרים האלה יש המון ספרים שמחלקים לנו כתלמידים, ספרים שבהם יש מחזות וכל מיני סיפורים ושירים, אבל מי שמחבר את המקראה בעצם קוטע.
יעל קטורזה: למשל, המחזה "רומיאו ויוליה" שלמדנו אותו, ואני אישית עשיתי עליו סרט עם כמה חברים לקבוצה שלי, הרגשתי שבמהלך השיעור נקטע המחזה וחבל, כי אני לא ידעתי איפה למצוא את שאר המחזה.
קריאה: שהם מתים בסוף.
יעל קטורזה: כמו המחזה ישנם עוד המון סיפורים שחבל שקוטעים אותם, ואפשר ללמוד אותם בהרחבה.
יעל קטורזה: תודה רבה.
תמר גוז'נסקי: יש עוד מישהו מהתלמידים?
תמר גוז'נסקי: בבקשה, תיגש למיקרופון.
שגב אפריאט: שמי שגב אפריאט ואני לומד באותו בית ספר של יעל.
שגב אפריאט: הייתי רוצה להגיב לדברים של גלילה רון-פדר.
שגב אפריאט: נכון שאסור להגביל ולהגיד לילד איזה ספר לקרוא.
שגב אפריאט: לנו בבית ספר לא אומרים איזה ספר לקרוא, אבל הבעיה הקטנה היא שלמצעד הספרים יש נושא.
שגב אפריאט: השנה, למשל, זה הכבוד וזה גם דבר שלדעתי קוטע את האפשרות לבחור ספרים.
תמר גוז'נסקי: קבעו נושא למצעד?
שגב אפריאט: כן.
שגב אפריאט: יש בתי ספר שנושא הכבוד בעיקר מומלץ, לא חובה, אבל יש ילדים שמתביישים להציג ספרים שלא קשורים לכבוד, למרות שאלה ספרים שהם אוהבים אותם ואז הם קוראים ספרים שלא מושכים אותם.
שגב אפריאט: דיברו פה האנשים המכובדים על התחרות בין האינטרנט והטלוויזיה לספרים.
שגב אפריאט: רציתי להגיב שגם האינטרנט והטלוויזיה פותחים אותנו לכל מיני מקורות חדשים ודברים יפים, לעתים אפילו יותר יפים ממה שהספרים פותחים איתנו.
שגב אפריאט: זו לא מין תחרות כזאת, כי גם האינטרנט והטלוויזיה יש בהם הרבה תוכניות של קריאה ולא רק התוכנית של אבירמה גולן ביום שבת.
תמר גוז'נסקי: בשורות האחוריות שם?
תמר גוז'נסקי: בוא, בבקשה.
יצחק לנדיס: שלום, אני יצחק לנדיס מבית ספר הימלפרב.
יצחק לנדיס: אני חושב שגם ילדים צריכים ספרים ברמה יותר גבוהה.
יצחק לנדיס: יש המון ספרים, אבל הם ברמה אחת וזה לא עולה.
יצחק לנדיס: אני אישית לפעמים לא כל כך רוצה לעלות רמה יותר גבוהה בקריאה ואני נתקע באיזשהו מקום ברמה יותר נמוכה.
יצחק לנדיס: אחותי שנותנת לי ספרים, אומרת: "תקרא את הספר הזה, אמנם זה ברמה יותר גבוהה אבל תקרא את זה", ואני לא כל כך רוצה.
יצחק לנדיס: אז זה לא רק שצריכים יותר ספרים, צריכים קצת לדחוף את הילדים שיקראו ברמה יותר גבוהה.
הרצליה רז: אם יש ספרייה פתוחה, אתה יכול לקרוא מה שאתה רוצה.
הרצליה רז: אבל אין מספיק מבחר.
תמר גוז'נסקי: יש עוד ילד או ילדה, תלמיד או תלמידה, שרוצים לדבר?
תמר גוז'נסקי: בבקשה, למיקרופון.
שי: שמי שי, אני לומד בבית הספר של הילד הזה.
שי: אצלנו בכיתה מכריחים לקרוא, אומרים לנו כל מחצית לקרוא ספר ואני חייב להגיש כל סוף שנה או מחצית את הסיכום של הספר.
שי: השנה כמעט לא הגשתי וכמעט לא קיבלתי את התעודה.
תמר גוז'נסקי: אז למה אתה לא קורא?
שי: כי יותר מעניין הטלוויזיה.
פרופ’ זהר שביט: איך כתבת בכל זאת את הדו"ח?
פרופ’ זהר שביט: קראת או כתבת בלי לקרוא?
שי: קראתי מאחורה את הסיכום של הספר.
תמר גוז'נסקי: יש עוד תלמידים?
אלעד ברקמן: לי קוראים אלעד ברקמן ואני מבית ספר הימלפרב, כיתה ז'.
אלעד ברקמן: אני הייתי בחמישה בתי ספר וכל אחד הראה דרך אחרת לקרוא ספר.
אלעד ברקמן: למשל, הייתי בבית ספר באנגליה וכל שבוע היה לנו שיעור שהמורה היתה קוראת ספר, אחר כך היא היתה מציגה את הסרט של זה או מציגה מחזה על אותו ספר.
אלעד ברקמן: בעצם היינו רואים איך ספר אחד מוליך לכל מיני דברים אחרים.
אלעד ברקמן: הייתי בבית ספר דרור, שם חייבו אותנו לקרוא ספרים מסויימים ביותר, וזה באמת הרס לנו את כל הסיפור.
אלעד ברקמן: מה שאמר עכשיו שי, שלדעתי זה ממש לא נכון, שזה רע שמחייבים שנקרא ספר.
אלעד ברקמן: אני דובר אנגלית וחייבו אותנו לקרוא כל חודש ספר ולהגיש על זה דו"ח.
אלעד ברקמן: אני בקושי הייתי קורא וממש לא נהניתי לקרוא, עד שהתחלתי לקרוא בכמויות גדולות והתחלתי ליהנות, ועכשיו אני קורא המון-המון מעצמי.
אלעד ברקמן: אני חושב שזה טוב לחייב, אבל שיש בחירה של התלמיד לקרוא מה שמתאים לו.
אלעד ברקמן: אני מאוד אוהב לקרוא ספרים על ההיסטוריה של ארץ-ישראל וספרי פנטזיה, ויש ספרים אחרים שאני מאוד לא מסכים איתם.
אלעד ברקמן: בגלל זה אני נהנה מאוד לקרוא ספרים מסויימים ולא ספרים אחרים.
אלעד ברקמן: תודה רבה.
נדב: שמי נדב.
נדב: שני דברים.
נדב: הייתי גם בבית ספר באנגליה, לא יהודי, ושם היה בדיוק אותו הדבר אבל אחרת.
נדב: קודם ראינו את הסרט ואחר כך ראינו את הספר.
נדב: דבר שני, אני לא מסכים עם דויד גרוסמן בעניין אחד, שצריכים לעשות עוד מקצוע של ספרים.
נדב: בגלל שכשאתה מתחיל ללמוד על ספרים, אנשים לא יאהבו את זה.
נדב: באמת, רציני, דוגרי.
נדב: אבל כשאומרים לך "שווה לך לקרוא את זה" - -
תמר גוז'נסקי: אם המורה יגיד "אסור לקרוא ספרים" כולם יקראו, נכון?
נדב: אני מציע שמי שיהיה מורה, שיגיד "אסור לקרוא ספרים" וזה ילך לו.
נדב: כולם יקראו.
תמר גוז'נסקי: שלושה תלמידים אחרונים, כל אלה שהרימו את היד, בואו למיקרופון, ואחר כך נשמע גם את המבוגרים.
שחר: קוראים לי שחר, אני מבית ספר הימלפרב, כיתה ז'.
שחר: מבקשים מאיתנו, מצפים מאיתנו לקרוא ספרים, והרבה פעמים הרמה של הספר שמבקשים - כל היסודי, כל הזמן הציגו לפנינו ספרים שבאמת עניינו ילדים, "ג'ינג'י" כל הזמן נתנו לנו לקרוא, "קופיקו", ואני ממש לא נמשכתי לספרים כאלה.
גלילה רון-פדר-עמית: לא נתנו את זה, תאמין לי, לא נתנו, אתם לקחתם לבד.
גלילה רון-פדר-עמית: בשום מקום לא נותנים את זה.
תמר גוז'נסקי: זה היה בספרייה כנראה.
שחר: יש סוג של ספרות שצריך לתת לילדים.
שחר: לדעתי, כל הספרייה שלנו היתה סדרות של סופרים ישראלים.
תמר גוז'נסקי: קופיקו?
שחר: לא קופיקו, "השביעייה הסודית", כל מיני ספרים שאני לא זוכר כל כך.
שחר: לפי דעתי, כשאתה שם לילדים ספרים מאותו סוג, ילדים בגלל זה לא רוצים לקרוא כי הכל בערך אותו הדבר.
פרופ’ זהר שביט: אז מישהו מחליט בשבילכם מה אתם אוהבים?
פרופ’ זהר שביט: זאת הטענה שלך?
שחר: בדיוק בשנה הזאת הבן-דוד שלי התחיל לקרוא ספר, הוא מאמריקה.
שחר: ראיתי איך הוא משקיע לאט-לאט ומנסה לקרוא כי הוא לא כל כך יודע עברית.
שחר: אחרי זה אמרתי: בסדר, אני אקרא את הספר הזה, זה ספר מתורגם של רוג'ר ג'ירני.
שחר: אז עכשיו אני עומד להתחיל את הספר השישי בסדרה.
שחר: לפי דעתי, אם רוצים שילדים באמת יקראו, צריך לתת שעה שבועית, לשים כל מיני סוגים של ספרים על השולחן ופשוט לעזוב אותם - אם הם רוצים, שיקראו, לא להכריח אותם, לא לעשות מסגרת שאתה חייב לקרוא.
שחר: לפי דעתי ילדים יקראו במסגרת כזאת.
עידן: קוראים לי עידן, אני מבית ספר הימלפרב.
עידן: בקשר למה שאמר שי, על העבודה שנתנו לנו במחצית, אולי זה יכול להיות טוב שרוצים להראות לך איך זה לקרוא ספר, אבל הביאו לנו או ספר אחד מעל מאתיים עמודים או שניים שכל אחד מעל מאה עמודים.
עידן: יכול להיות שמי שעדיין לא קורא קבוע ספרים, זה יותר מדי בשבילו.
עידן: אם ב"בום" אחד נותנים לו יותר ממאתיים עמודים, זה יכול להיות מפחיד ובגלל זה הוא גם לא יקרא ספרים, כי הוא רואה רק את אלה שגדולים.
ג'רלדין: שלום, קוראים לי ג'רלדין ואני מאותו בית ספר, עמל שייבר בבית שמש.
ג'רלדין: אנחנו החלטנו לעבוד על נושא הכבוד.
ג'רלדין: זה נושא מאוד רחב, בדיוק בגלל זה החלטנו לעבוד עליו, כי אני חושבת שבכל ספר יש איזו נגישות לכבוד.
ג'רלדין: בעצם אתה יכול למצוא את נושא הכבוד בכל ספר, תלוי איך אתה מסתכל על זה.
ג'רלדין: הספרנית שלנו מאשה, שיושבת שם, החליטה לעשות איתנו פרוייקט כזה שאנחנו קוראים ספר ואנחנו מעבירים אותו לשאר הילדים בבית הספר באיזו צורה שאנחנו מחליטים.
ג'רלדין: אני אישית קראתי את "גבעת האיריסים השחורים" של יצחק נוי והייתי צריכה להעביר לשאר הילדים בבית הספר איך אני רואה את הספר, מנקודת המבט שלי.
ג'רלדין: אני חושבת שזו דרך מאוד מעניינת להעביר חומר, כי יש לכל אחד אפשרות לבטא את עצמו ולהראות איך הוא רואה את הדברים.
ג'רלדין: נושא הכבוד הוא נושא מאוד רחב, כך שזה לא שאמרו לנו "קחו ספר מסויים ותקראו אותו", היתה לנו גישה מאוד חופשית לספרים ואני אישית מאוד מסכימה עם הדעה של גלילה.
ג'רלדין: אני קראתי את כל הסדרה של "ג'ינג'י" כך שאני יודעת ומכירה את הצורה שהיא כותבת.
ג'רלדין: אני חושבת שאנחנו צריכים שיהיה לנו יותר מבחר ולא להחליט בשבילנו איזה ספר לקרוא.
תמר גוז'נסקי: עכשיו הגענו למבוגרים שביקשו.
תמר גוז'נסקי: תגשי למיקרופון ותציגי את עצמך, גם למען הפרוטוקול.
בת שבע לוי: אני בת שבע לוי, מנהלת הספרייה ברמלה.
בת שבע לוי: אני מבקשת לפנות דווקא למוציאים לאור שנמצאים פה, וכאן אני רוצה להגן קצת על הסופרים.
בת שבע לוי: כמנהלת ספרייה אני בודקת את האוסף ואת הרכש שלי, ואני רואה שיש מעט מאוד ספרים לבני נוער.
בת שבע לוי: מסתבר שאין הרבה ספרים שיוצאים לאור, ולמה?
בת שבע לוי: בדקתי גם את הנושא הזה.
בת שבע לוי: הייתי במפגש עם אחד הסופרים שהוציא ספר בהוצאה עצמית והלך למשווקים שיפיצו אותו.
בת שבע לוי: הספר נמכר ב80- שקלים ברוטו.
בת שבע לוי: אני כמנהלת ספרייה מקבלת הנחה מאוד גדולה, קיבלתי אותו ב64- שקלים נטו.
בת שבע לוי: הסופר קיבל 24 שקלים עבור הספר, וזה הרבה מפני שהוא הוציא אותו לבד.
בת שבע לוי: סופר אחר שהוציא בהוצאה אחרת את הספרים קיבל שקל לספר.
בת שבע לוי: בבקשה, כאן אני ארצה לשמוע את המוציאים לאור.
בת שבע לוי: מעבר לזה, תקציבי הספריות.
תמר גוז'נסקי: מה התקציב שלך?
בת שבע לוי: 115 אלף שקל בשנה.
בת שבע לוי: כמה ספרים אפשר לקנות עם זה?
בת שבע לוי: אם אני גובה כספים - אני מקרה אחר מפני שאנחנו עמותה ואני מקבלת את הכסף של הגבייה חזרה, אבל רוב הספריות בארץ גובות כספים, מפקידות אותם ברשויות המקומיות והכסף מת.
בת שבע לוי: הכסף היחיד שיש זה התקציב של משרד המדע.
בת שבע לוי: אנחנו מצויים עכשיו באמצע חודש מרץ, מחודש דצמבר לא קיבלנו שקל אחד לרכישת ספרים.
תמר גוז'נסקי: מר בן נעים, מה יהיה עם המשרד?
בת שבע לוי: עוד דבר שאני רוצה להעלות כאן, משהו ששמעתי לפני שנה וחורה לי מאוד.
בת שבע לוי: חלק מהפורום הזה שמע יחד אתי את דבורה עומר אומרת שיותר היא לא רוצה לכתוב, אז תלחצו עליה.
בת שבע לוי: עוד דבר שאני רוצה להעלות.
בת שבע לוי: ספר מסויים שרכשתי השבוע ושילמתי בשבילו 64 שקלים, בסופרמרקט הוא עולה 19.90.
גלילה רון-פדר-עמית: יש עכשיו זיוף של ספרים.
בת שבע לוי: צריבה...
תמר גוז'נסקי: יושב איתנו מו"ל מהוצאת ספרים.
תמר גוז'נסקי: בבקשה תגיב, תאמר, תשתתף, תציע.
פרופ’ עוזי שביט: שלום, אני פרופ' עוזי שביט, מנהל הוצאת הקיבוץ המאוחד.
פרופ’ עוזי שביט: אני שמח למפגש הזה, רק אתמול פתאום נודע שהוא קיים.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שדיברו עם ההוצאה שלך לפני כחודש, אבל לא חשוב.
פרופ’ עוזי שביט: לפני יום, אתמול.
פרופ’ עוזי שביט: ועם אף מו"ל לא דיברו.
תמר גוז'נסקי: לא חשוב, העיקר שהגעתם.
פרופ’ עוזי שביט: עשינו מאמץ.
פרופ’ עוזי שביט: אני רוצה לפתוח בנקודת המוצא אולי במה שאמרה הרצליה לגבי כמות הספרים, מה שאמרו פה בני הנוער לגבי המבחר.
פרופ’ עוזי שביט: אני חושב שעניין המבחר הוא נקודה מכרעת.
פרופ’ עוזי שביט: טענה רווחת כיום בחוגי המו"לות - נתן לזה ביטוי לא מכבר, לפני כחודש-חודשיים יון פדר שהיה עורך ראשי של הוצאת כתר - שהתחום של ספרים לבני הנעורים זה תחום שמת, אין קוראים, אין כותבים, ולא מוציאים ספרים.
פרופ’ עוזי שביט: הטענה הזאת היא לא נכונה, אבל היא נכונה בחלקה.
תמר גוז'נסקי: כמה מוציאה ההוצאה שלכם בשנה?
פרופ’ עוזי שביט: אנחנו מוציאים הרבה, אחת ההוצאות הבודדות שהוציאה בשנים האחרונות עשרות ספרים בתחום הזה.
פרופ’ עוזי שביט: אבל לצערי - עכשיו אני מדבר כפרופסור לספרות - אנחנו בין הבודדים בתחום הזה.
פרופ’ עוזי שביט: מה הסיבה?
פרופ’ עוזי שביט: מה קורה פה?
פרופ’ עוזי שביט: האם יש סופרים?
פרופ’ עוזי שביט: יש.
פרופ’ עוזי שביט: אולי לא מספיק, יש סופרים לבני נעורים ויש סופרים לבוגרים שמקדישים גם לבני הנעורים, לא מספיק.
הרצליה רז: כי אי אפשר להוציא.
הרצליה רז: אתה כותב והספר מונח במגירה.
פרופ’ עוזי שביט: השאלה השנייה - קוראים דיברו פה על העניין של הקריאה.
פרופ’ עוזי שביט: האם מוציאים?
פרופ’ עוזי שביט: אני אומר שלא מוציאים מספיק.
תמר גוז'נסקי: אתם מוציאים גם ספרים מתורגמים, מה שדויד גרוסמן דיבר עליו?
פרופ’ עוזי שביט: מוציאים גם מתורגמים, אם כי אנחנו מוציאים יותר ספרי מקור מאשר ספרי תרגום.
פרופ’ עוזי שביט: בשני המקרים הבעיה המרכזית היא השאלה האם זה כלכלי, האם זה רווחי להוציא ספרים לבני הנעורים.
פרופ’ עוזי שביט: התשובה היא שזה תחום מאוד-מאוד גבולי.
פרופ’ עוזי שביט: רוב הספרים הם לא רווחיים, יש ספרים בודדים שהם רווחיים והם מכסים את הספרים האחרים.
פרופ’ עוזי שביט: התשובה לעניין הזה, בסופו של דבר, היא תשובה פשוטה.
פרופ’ עוזי שביט: היא קשורה באופן ברור בתמיכה של משרד החינוך, משרד התרבות, העניין של כמות הספרים שנרכשים לספריות.
פרופ’ עוזי שביט: זה דבר מכריע, זהו הסף.
פרופ’ עוזי שביט: אם ירכשו 250 עותקים או ירכשו 500 עותקים מספרים טובים, זה משנה את כל התחשיב.
פרופ’ עוזי שביט: הכל תלוי בכמות הספרים שנרכשים על-ידי המפעלים המיוחדים.
פרופ’ עוזי שביט: כשספר נכנס למפעל המיוחד, פתאום במקום למכור 1,000 או 1,500 עותקים, הוא מוכר 6,000 או 8,000 או 10,000, זה משנה בסיכום.