GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שני אמסלם: גם בעניין של ההיריון, להשאיר את ההיריון, להשאיר את הילד בבית וללכת, וגם אחרי שאת יולדת, ואת באה הביתה, ויש לך ילד בן פחות משנתיים, ואת צריכה לגדל ארבעה; וגם, אני אומרת, הטיפול נגיד היומיומי – אני עובדת במשרה מלאה, אני יוצאת בבוקר עם הילדים, שמה אותם במעון, הולכת לעבודה, מהעבודה ישר לילדים וחוזרת איתם הביתה, ואחרי שהם הולכים לישון, אני מתחילה עם עבודות הבית.
שני אמסלם: אני אומרת, אני הבאתי את הילדים.
שני אמסלם: הם הילדים שלי, ואני צריכה לטפל בהם.
שני אמסלם: אני יכולה לטפל היום לבדי בארבעה ילדים.
שני אמסלם: כי אני אימא שלהם, אזי אני יכולה להישאר אתם לבד בבית.
שני אמסלם: אבל, כשאני רוצה לצאת לאירוע עם בעלי, אז אם זאת הייתה חתונה של אחיו, לקחנו את כל הארבעה והלכנו לחתונה, או שבדרך כלל, אנחנו יוצאים לבד, ואז בעלי נשאר, ואני יוצאת, וזה אחרי שאני מרדימה אותם, אני מגיעה אחרונה, או שהוא יוצא, אם האירוע יותר קרוב אליו, וכשאנחנו באמת רוצים לצאת שנינו ביחד, אז אני צריכה שני שמרטפים בבית.
שני אמסלם: הכי קשה זה היה כשאישפזנו אותם ל10- ימים החודש.
שני אמסלם: אז כשזה ביומיום זה בסדר, אבל כשאישפזנו אותם, אז שניים היו מאושפזים ושניים היו בבית.
שני אמסלם: שניים היו מאושפזים ביחד.
שני אמסלם: ההוצאות – שנינו לא עבדנו בעשרת הימים האלה.
שני אמסלם: בעלי עובד אצל מעסיק פרטי; הוא ניכה לו את כל עשרת הימים האלה.
שני אמסלם: הוא שילם לו החל מהיום הרביעי, 75% מהשכר.
שני אמסלם: זה מה שהוא אמר לו.
שני אמסלם: וחוץ מזה, לפי החוק אומרים לך, 6 ימים מגיע לך מתוך כל המחלה שלך, על טיפול בילדים.
שני אמסלם: אז היא אמרה לי, טוב, אני אוריד את זה.
שני אמסלם: אבל, על שלישיה שמעתי עכשיו שזה 12 יום.
שני אמסלם: אבל לא משנה.
שני אמסלם: זה בתוך כל הימים שלך, אז מה זה משנה אם אני אביא מחלת ילד או מחלה לעצמי?
שני אמסלם: אני הולכת לרופא ואני אומרת לו, תביא לי "סיק".
שני אמסלם: מה זה משנה אם זה לי או לעצמי.
שני אמסלם: אני חושבת שה12- ימים האלה, לשלישיות ומעלה, צריכים להינתן בנוסף לימים ולא בתוך הימים, כי בתוך הימים, יכולתי להגיד למעסיק שלי, אני חולה.
שני אמסלם: לא הילדים שלי חולים.
שני אמסלם: לא עבדנו.
שני אמסלם: שנינו לא עבדנו.
שני אמסלם: היינו מתחלפים בשעות של המעון.
שני אמסלם: מניחים שני ילדים במעון, מתחלפים בשעות האלה, ואז היינו עושים משמרות של 24 שעות בבית החולים.
שני אמסלם: בבית חולים היום, אני לא יודעת מי אישפז את הילדים שלו בזמן האחרון, את המטפלת של הבן שלך.
שני אמסלם: אם אני הייתי צריכה לעשות אינהלציה לילד שלי, האחות הייתה באה, מזריקה לי את האינהלציה למכשיר, אני הייתי עושה לו אינהלציה.
שני אמסלם: אם זה לתת אקמול לילד, אני הייתי נותנת לו את האקמול.
שני אמסלם: הכל.
שני אמסלם: האחיות באות, מניחות את הדברים ליד המיטה, את עושה לו את הטיפול.
שני אמסלם: אני חושבת שאני הייתי מטפלת לילד שלי בבית חולים - וזה שני ילדים.
שני אמסלם: הייתי נשארת לבד עם שני ילדים.
שני אמסלם: במקרה, אני גרה בירושלים, וחמותי גרה בבאר שבע.
שני אמסלם: אין לי עזרה מהצד הזה; ואימא שלי, היא גם נכה 100%, והיא גם עוזרת לי.
שני אמסלם: במקרה, עם כלי רכב, היא יכולה לעזור לי.
שני אמסלם: בבוקר, את לא יכולה להוציא 4 ילדים לבד.
שני אמסלם: אנחנו הולכים בבוקר, אני מרימה שניים עליי – זה שלושה שעדיין לא הולכים – אז אני מרימה שניים עלי, בעלי מרים אחד, ואחד ביד - אנחנו הולכים ככה למעון, ובצהרים, אם אימא שלי יכולה לעזור לי היא עוזרת, ואם לא, אני צריכה לשלם למישהי שתבוא לעזור לי.
שני אמסלם: אז אני מביאה נערה ואני משלמת לה.
שני אמסלם: ואם נגיד, חס וחלילה, אחד חולה בבית, אז באותו יום לא הלכתי לעבודה, ואז אני צריכה להביא מישהי שתשמור על הילד בבית בזמן שאני הולכת להביא את השלושה האחרים מהמעון.
שני אמסלם: מלאה.
שני אמסלם: אני מדברת איתך על ברוטו.
שני אמסלם: הברוטו שלי זה שלושת אלפים וחמש מאות שקלים; הברוטו של בעלי היום איננו מגיע לחמשת אלפים שקלים.
שני אמסלם: והוא עובד במשרה מלאה.
שני אמסלם: הוא שרטט בניין, אני מנהלת חשבונות.
שני אמסלם: המשכורת שלנו ברוטו היום, בסביבות 8,000 שקלים.
שני אמסלם: כל חודש, בערך, יש לי גירעון – אני מצטמצמת ויש לי גירעון של בערך 2,000 שקלים.
שני אמסלם: כל חודש – עכשיו נכנס הכסף – אז איכשהו סגרתי את המינוס, ואני אומרת, בסדר.
שני אמסלם: אני אומרת, תודה רבה למדינת ישראל.
שני אמסלם: אנחנו לא שווייץ ולא צרפת ולא מדינה אירופית אחרת.
שני אמסלם: לא מקבלים פה קיצבה עד גיל 6.
שני אמסלם: תודה רבה למדינת ישראל שנותנת לנו את הקיצבה הזאת, ובינתיים באמת הקיצבה הזאת, אני חושבת, מכסה את ההוצאות שלהם.
שני אמסלם: מה יקרה בגיל שנה ושמונה חודשים, אני שואלת את עצמי.
שני אמסלם: היום הקיצבה הזאת מכסה לי את ההוצאות שלהם.
שני אמסלם: הקיצבה הזאת זה המתנה שלהם.
שני אמסלם: אני לא צריכה לקחת אותה ולהשתמש בה לעצמי, אבל, אני כל הזמן חושבת לעצמי, מה יקרה עוד כמה חודשים שאני לא אקבל אותה בכלל?
שני אמסלם: אני חושבת שצריך להגדיל את הקיצבה הזאת עד גיל 3 שנים.
שני אמסלם: אני חושבת שצריך להגדיל אותה היום דחוף.
שני אמסלם: כל הילדים שנולדו החל מ1.1.99-, כמו שהעברתם את הקיצבה לביטוח הלאומי, תדאגו בבקשה להגדיל אותה עד גיל 3 שנים, להמשיך אותה למתכונת שאמרתם, 35% מהחודש ה13- עד ה20-, 35% מהשכר הממוצע במשק, בואו נמשיך את זה עד גיל 3 שנים.
שני אמסלם: בגיל 3 שנים, אני מכניסה אותם לגן טרום חובה.
שני אמסלם: לי הנחות.
שני אמסלם: אבל לפחות עד גיל 3.
שני אמסלם: אין לך טיטולים, אין לך בקבוקים, אין לך מטרנות.
שני אמסלם: היום אני מזמינה סימילאק.
שני אמסלם: 650 שקלים ל24- קופסאות, זה הולך לי כל 22 יום בערך.
שני אמסלם: קופסה ו"טיפה" ליום, נגיד כל 22 יום, בכל זאת זה 650 שקלים לסימילאק.
שני אמסלם: וסימילאק נותנים את השירות הזה אך ורק לתאומים ומעלה.
שני אמסלם: ורמדיה, הם נותנים שוברים, הם שולחים לך בדואר שוברים, וכל מוצר חמישי, וזה רק בסופרפארם.
שני אמסלם: כל דייסה חמישית חינם או כל מטרנה חמישית חינם.
שני אמסלם: זה ברמדיה ובמטרנה, ולפעמים אני משתמשת בדייסות.
תמר גוז'נסקי: גבירתי.
יעל היימן: בית שמש, ואני אם לשלישיה.
יעל היימן: הופניתי לכאן על ידי עמותת מעורבות, שפועלת למען קידום המשפחה והעוני בישראל.
יעל היימן: אני רציתי לדבר דווקא מהצד של האישה העובדת.
יעל היימן: נשים שרוצות לגדל את השלישיה, והיום השלישיה שלי היא בכתה א', רוצות לשמור על הקריירה שלהן.
יעל היימן: נשים למדו, נשים השקיעו בנושא המקצועי, ונשים רוצות לשמור על הפיתוח האישי שלהן, והזמן שהן אמורות להישאר בבית עם השלישיה הוא עניין שפוגע באופן אישי בקידום שלהן.
יעל היימן: הנושא הוא שהתמיכה היא רק עד גיל שנה ושמונה חודשים, והאיזון בשנים הראשונות, השנה ושמונה חודשים, יכול להיות שאתה מעוניין להישאר, בגלל שבשנים הראשונות אינך מרוויח כמו שאתה מרוויח אחר כך, והחישוב הכלכלי אומר לך, תישאר שנה ושמונה חודשים בבית, בעוד שהניסיון המצטבר נעלם כאן, שמירת מקום העבודה נעלמת כאן, הפיתוח העתידי נעלם כאן, ואין כאן גיבוי לאישה שבאמת רוצה לפתח איזה שהוא קידום מקצועי, איזו שהיא קריירה.
יעל היימן: אין כאן שום עידוד, שום העדפה לנושא של – אולי האיזון בין-
תמר גוז'נסקי: רוצה שיהיה שאינו קיים?
תמר גוז'נסקי: כי יש הקיצבה מהביטוח הלאומי, שעכשיו ניתנת, כפי שאמרת, עד גיל שנה ושמונה חדשים.
יעל היימן: מבחינת השיקול הכלכלי, היה כדאי להישאר בבית.
יעל היימן: וזה לא נכון.
יעל היימן: אנחנו רוצות כן לצאת לעבודה.
יעל היימן: אנחנו רוצות כן להמשיך להתקדם.
יעל היימן: את הקיצבה.
יעל היימן: זה דבר שבזמנו נעלם.
יעל היימן: אם יצאת לעבודה-
יעל היימן: למעון ישירות, ואינך זכאי ואינך נהנה מהעניין הזה.
יעל היימן: יש העניין של לאפשר עבודה בחצי יום, ועדיין לקבל משכורת כמשרה מלאה, מאחר שאת אם לשלישיה.
יעל היימן: אילו שהן הטבות שמעודדות אותך להשקיע בפיתוח האישי ובעצם, השנה ושמונה חודשים האלה, לא יהוו איזו שהיא חזרה לאחור מבחינת המעמד המקצועי.
יעל היימן: שוב, אני עברתי את השנים של הקדם חובה – הנושא של סיוע, אני רואה שנציג משרד החינוך עזב, אבל הנושא הזה הוא מאד משמעותי.
יעל היימן: הסיוע בגני טרום חובה, הסיוע בצהרונים, שגם יש דגש מאד חשוב לאישה שעובדת משרה מלאה, ושוב - מענק כתה א'.
יעל היימן: אני חייבת לציין, אני עדיין לא יודעת למי מהילדים לקנות שולחן.
יעל היימן: כי שלושה שולחנות ושלוש ספריות וכל מה שמתבקש מזה, אני עדיין איני יודעת איך אני עומדת ועוברת את השלב הזה.
יעל היימן: עניין שרציתי לציין ולא ציינו קודם.
יעל היימן: סקרים.
יעל היימן: בזמנו ערכו מספר סקרים, והסקרים האלה לדעתי אינם מבוקרים.
יעל היימן: בזמנו זה היה על ידי האוניברסיטה העברית, מתוך סקר של 50 שאלות, כל 5 שאלות, השאלה המובילה זה "האם יש לך דיכאון ורצון להתאבד".
יעל היימן: בואו נגיד שסקרים צריכים להיות יותר מבוקרים, סקרים צריכים לעמוד באיזה שהיא רמה שהאישה, אחרי שילדה שלישיה, גם אם היא במצב נפשי מעט קשה, עדיין זה לא אומר שום דבר, ועובדה שהיא ממשיכה ומתגברת על זה.
גלעד אזיכרי: להעלות שתי נקודות שלא עלו כאן.
גלעד אזיכרי: הנקודה הראשונה היא שהמקרה האישי שלי, שאשתי נכנסה לדיכאון שלאחר לידה, והילדים שלי, שלוש בנות, בנות שנה וארבעה חודשים, ועד היום אשתי עדיין תחת השגחה רפואית ותחת טיפול תרופתי.
גלעד אזיכרי: מה שאני רוצה להגיד זה שכרגע, אין שום גוף שמיידע ועוזר.
גלעד אזיכרי: אם זה משרד הבריאות, אם זה המחלקה לפסיכיאטריה או אני לא יודע מי שנוגע לזה, בריאות הנפש, שמדריכים, שעוזרים.
גלעד אזיכרי: אף אחד לא עושה שום דבר.
גלעד אזיכרי: קודם הלידה וגם לאחר הלידה אין גופים שמבינים בזה הרבה, אלא אם כן התאשפזת בבית חולים.
גלעד אזיכרי: הנקודה השנייה שאני רוצה להעלות, היא נקודה שקשורה למשרד הבינוי והשיכון.
גלעד אזיכרי: כרגע אני גר בדירה בת שלושה חדרים, שנמצאת בבניין בקומה שלישית.
גלעד אזיכרי: בבניין הזה אין מעלית.
גלעד אזיכרי: אני רוצה להגיד לכם שלעלות ולרדת עם שלישיה, זה לא פשוט.
גלעד אזיכרי: אולי היום אני עוד צעיר וחזק.
גלעד אזיכרי: יכול להיות שיש כאן משפחות שאין מי שיוריד ויעלה את השלישיה, אבל מה שכן, ילדים אינם יוצאים לטייל במשך השבוע, אלא בסופי שבוע, כשאנחנו שנינו יחד יורדים ומטיילים.
גלעד אזיכרי: לעלות ולרדת לקניות, לכל דבר, זה סיוט, זה עינוי.
גלעד אזיכרי: אי אפשר פשוט לקבל עזרה ותמיכה כדי לעבור לדירה אחרת.
גלעד אזיכרי: אמנם זאת דירה שלי.
גלעד אזיכרי: הייתי מוכן להשכיר אותה ולשכור דירה אחרת עם תנאים קצת יותר טובים.
גלעד אזיכרי: אבל גם כן, כל ההוצאות שדיברו עליהן פה.
גלעד אזיכרי: כולן.
גלעד אזיכרי: ועדיין יש ההוצאה הזאת, של לעבור לדירה שהיא קצת יותר נוחה, כדי לגדל את הילדים כמו שצריך, כי ילד צריך גם לצאת לשהות בחצר לשם גהותו.
גלעד אזיכרי: רוצה להגיד לך ששנה שלמה הם לא היו במעון, והם היו יוצאים פעם אחת בשבוע לטייל קצת בחצר או איפה שהוא במקום אחר.
סיגלית רוזמרין: אני רק רציתי לחדד את העניין הזה של – אני לא יודעת לגבי כולם, אני יודעת לגבינו אנחנו, שני אנשים, עובדים, לא משכורות גבוהות, שנינו שכירים, אבל אנחנו אנשים נורמליים, ממוצעים ואנחנו מרגישים – הילדים שלנו בטרום חובה, שנדמה לי, שזה אחד המכשולים הקשים ביותר, אנחנו פשוט איננו יודעים איך אנחנו מתחילים את החודש, ובוודאי לא איך אנחנו מגיעים לסופו.
סיגלית רוזמרין: ההורים קצת תומכים, אין להם ברירה, אבל זו הרגשה פשוט איומה.
סיגלית רוזמרין: אנחנו משלמים 3,500 שקלים לחודש לילדים לגן פלוס צהרון.
סיגלית רוזמרין: אני עובדת במשרה מלאה, בעלי עובד במשרה מלאה, וזה פשוט דבר שהוא בלתי אפשרי.
סיגלית רוזמרין: פנינו כבר וכתבנו.
סיגלית רוזמרין: פנינו למשרד החינוך, פנינו למשרד העבודה והרווחה.
סיגלית רוזמרין: כל אחד אומר, כן, החלק שלי הוא רק זה, החלק שלי הוא רק זה ובאיזה שהוא מקום, אנחנו נמצאים ככה, בטיפול.
סיגלית רוזמרין: אנחנו בטיפול, אנחנו מדברים על מספטמבר, כשהיום אנחנו כבר בפברואר, כשכל חודש אנחנו צריכים לראות איך אנחנו מכסים את ההוצאות האלה.
סיגלית רוזמרין: ועוד פעם - אנחנו אנשים רגילים, שבהוצאות נורמליות של ילדים, אין כזה דבר, שלושה בטרום חובה, שצריכים אותו דבר, או שלושה במעון, או ארבעה במעון.
סיגלית רוזמרין: זה דבר שמאד חשוב לחדד אותו, שאנחנו אנשים מאד רגילים מבחינת המשכורת.
סיגלית רוזמרין: המשכורות הן לא משכורות רעב.
סיגלית רוזמרין: אנחנו לא רעבים ללחם, אבל קשה.
סיגלית רוזמרין: קשה מאד מאד מאד, שלא לדבר, על חוגים – שאין.
סיגלית רוזמרין: אין קיים.
סיגלית רוזמרין: נכון, הם בצהרון, ומכורח הצהרון, יש איזשהו חוג שהוא מובנה, הוא בתוך הצהרון וזהו.
סיגלית רוזמרין: זה דבר שהוא מאד מאד קשה.
סיגלית רוזמרין: אבל אני רוצה להזכיר גם את העניין שהוזכר דרך אגב, וזה דמי שכלול.
סיגלית רוזמרין: אינני יודעת אם הוא ספציפי לשלישיות, אבל בכל אופן, בגן שלנו, שזה 600 שקלים לילד לשנה, דמי שכלול, זה לא לחוגים.
סיגלית רוזמרין: זה לא לחוגים.
סיגלית רוזמרין: זה לציוד.
סיגלית רוזמרין: לבריסטולים, ללורדים, לדברים שהם – עוד פעם, זה לא קשור לשלישיות, אבל שזה יהיה ברור, זה לא לאקסטרה, חוץ מהריתמיקה, שנדמה לי שזה, ככה, מקובל כבר.
סיגלית רוזמרין: את זה רציתי לחדד.
סיגלית רוזמרין: ועוד דבר.
סיגלית רוזמרין: נורא לא נעים לי.
סיגלית רוזמרין: פניתי בתחילת השנה לגננת.
סיגלית רוזמרין: גננת נחמדה מאד.
סיגלית רוזמרין: אמרתי, תראי, מה אנחנו עושים בעניין שלנו?
סיגלית רוזמרין: תראי, אני לא יודעת.
סיגלית רוזמרין: תשלמי בינתיים ונראה.
סיגלית רוזמרין: נתתי את כל השיקים, ביררתי בכמה מקומות, דיברתי גם עם הגברת תמר קרס.
סיגלית רוזמרין: אמרו לי, תראי, מקובל שלשלישיה משלמים פי שניים ולא פי שלושה.
סיגלית רוזמרין: הזכרתי את זה באיזה שהוא אופן.
סיגלית רוזמרין: אז אמרו לי, אבל עכשיו צריך לחלק מחדש בין כל ההורים.
סיגלית רוזמרין: הרגשתי כל כך לא נוח, שפשוט אני לא מעיזה לבקש את השיקים האלה.
סיגלית רוזמרין: זאת אומרת, זה עוד דבר שצריך באמת לגרום למודעות.
שני אמסלם: אצלי.
שני אמסלם: יש שני זוגות תאומים.
שני אמסלם: תארי לך שהייתי עושה להם הנחה?
שני אמסלם: אני לא עשיתי הנחה לאף אחד, וגם השלישיה שלי – הם לא הסכימו לעשות לי הנחה על השלישיה שלי, כי הכסף של הקטנים אצל מישהי אחרת.
שני אמסלם: היא אמרה לי, מה פתאום?
שני אמסלם: שלושה ילדים יש לך.
שני אמסלם: תארי לך שאני אעשה לך הנחה, מה, כל ההורים צריכים לסבול בגללך?
שני אמסלם: אמרתי, טוב, אני לא סובלת בגלל שני זוגות תאומים שיש לי בגן של הגדול.
שני אמסלם: אתם תשלמו כמו כולם.
שני אמסלם: ואז כאילו יוצא שאף אחד – השלישיה שלי ושני זוגות תאומים – אף אחד לא מקבל הנחה וזהו.
איתי ברגר: ואני פה מטעם "מעורבות".
איתי ברגר: אני רוצה להדגיש נושא שלא עלה כאן, והוא הנושא של דברים שבעצם קיימים בחוק, אבל בפועל אינם מיושמים.
איתי ברגר: זה נוגע בעיקר למשרד הבריאות, וזה נושא של מעקב אחר פגים, שלישיות במיוחד.
איתי ברגר: אני רוצה להדגיש הקדמה קלה, כדי שנבין על מה אנחנו מדברים.
איתי ברגר: אני מדבר על פגים בכלל ועל שלישיות במיוחד, או רביעיות והלאה.
איתי ברגר: אלה ילדים שנמצאים בסיכון מבחינה התפתחותית.
איתי ברגר: גם מבחינה ביולוגית, הם נולדים קטנים, הם נולדים פגים, הם סובלים מבעיות מסויימות.
איתי ברגר: שוב, לא כולם כמובן.
איתי ברגר: הם נמצאים בסכנה התפתחותית.
איתי ברגר: אנחנו יודעים שגם – אני יכול אחר כך לצטט נתונים, פשוט חבל על הזמן כרגע – הילדים האלה נמצאים בסיכון גם מבחינת התפתחות, מה שאנחנו קוראים, בעיות יותר קלות, שמתגלות בשלב יותר מאוחר, בגיל בית הספר.
איתי ברגר: אני מדבר על ליקויי למידה, על הפרעות קשב וריכוז, על בעיות התפתחויות שונות, שהרבה פעמים מגלים אותן רק בשלב יותר מאוחר.
איתי ברגר: בנוסף, הילדים האלה נמצאים בסיכון יותר גבוה, מבחינת רמה סוציו-אקונומית שאליה הם נולדים.
איתי ברגר: זאת אומרת, כל ילד נמצא נשכר או לא נשכר מהרמה הסוציו-אקונומית שאליה הוא נולד.
איתי ברגר: אנחנו יודעים שילדים שנולדים לרמה סוציו-אקונומית נמוכה, חשופים יותר גם למחלות בריאותיות וגם להפרעות אחרות, מעצם העובדה של הסביבה שלהם.
איתי ברגר: פגים סובלים מכך עוד יותר מילדים שאינם פגים.
איתי ברגר: זאת אומרת יש איזה שהוא-
תמר גוז'נסקי: בפניהם.
תמר גוז'נסקי: אז איפה הבעיה?
איתי ברגר: הזה, יש 27 מרכזים להתפתחות הילד בארץ.
איתי ברגר: בפועל, חלק גדול מהילדים אינם מופנים.
איתי ברגר: אנחנו נתקלים יום יום בבעיות שאין מתן התחייבויות, וגם כשנותנים התחייבויות זה עם סייגים.
איתי ברגר: זאת אומרת, מה פתאום הילד הזה צריך?
איתי ברגר: אין אף קופת חולים היום שמממנת איבחון דידקטי או אבחון נוירו-פסיכולוגי, לאיתור של ליקויי למידה.
איתי ברגר: אנחנו רואים ילדים שמופנים לחינוך המיוחד כשהאינטליגנציה שלהם תקינה ומעלה.
איתי ברגר: אני לא אצטט פה שם, אבל לפני שבוע ישבה אצלי ילדה עם I.Q.
איתי ברגר: של 128, שמעבירים אותה לכתה של חינוך מיוחד.
איתי ברגר: אף אחד לא טרח לעשות לה איבחון דידקטי, שהיה מגלה שיש לה ליקוי למידה ספציפי, והיא צריכה פשוט הוראה מתקנת, במסגרת בית הספר.
איתי ברגר: אני לא מדבר על משהו פרטי.
איתי ברגר: אם להורים של הילדה הזו, אם היא הייתה נולדת למעמד סוציו-אקונומי אחר, היא הייתה מקבלת כבר את כל הסוללה שנמצאת פה בחוץ, רק צריך לשלם בשביל זה.
איתי ברגר: מדובר במאות ואלפי שקלים בחודש.
איתי ברגר: בפועל זה לא מיושם.
איתי ברגר: הקופות חוסכות.
איתי ברגר: הן חוסכות על גב של ילדים שסובלים.
איתי ברגר: נכון, לא מדובר בסכנת חיים, אבל מדובר על העתיד של הילדים האלה בחברה, על המיקום שלהם במסגרת לא מתאימה.
איתי ברגר: אני חושב שצריכים לחייב את הקופות להפנות כל ילד ממשקל לידה מסויים להערכה במכון להתפתחות הילד.
איתי ברגר: זה לא משנה איזה מכון להתפתחות הילד.
איתי ברגר: זה יכול להיות המכון של הקופה.
איתי ברגר: אנחנו איננו נאבקים שיביאו אותם אלינו.
איתי ברגר: לא אכפת לנו.
איתי ברגר: יום יום יש טלפונים לרופאים בקופות שאומרים, אתם עולים הרבה כסף.
איתי ברגר: אין בעיה.
איתי ברגר: תעקבו אתם אחריהם.
איתי ברגר: לא.
איתי ברגר: לא יכול להיות, לא יעלה על הדעת, שאדם שעבר התקף לב יהיה במעקב אצל רופא גניקולוג.
איתי ברגר: הרי לא נשמע כזה דבר.
איתי ברגר: מאותה סיבה, לא יכול להיות שפג, שלישיה וכן הלאה, שזקוק למעקב של רופא התפתחותי או לנוירולוג ילדים, יהיה במעקב של רופא שאיננו מבין בזה.
איתי ברגר: הילדים האלה חייבים – החוק קיים.
תמר גוז'נסקי: ילדים פגים שאינם מגיעים למרכזים להתפתחות הילד?
איתי ברגר: המספרים ביד.
איתי ברגר: אני מעריך שככל שהרמה הסוציו-אקונומית יורדת, ויש קשר ישיר, ההפניה למרכז להתפתחות הילד, "צוללת" מטה.
איתי ברגר: במספרים מאד משמעותיים.
איתי ברגר: אנחנו נתקלים – ואני רוצה לדבר על הגועל נפש, אין ברירה – כשאנחנו מדברים על משפחות חרדיות בירושלים ועל משפחות ערביות בירושלים – יוק.
איתי ברגר: אין.
איתי ברגר: פשוט ככה.
איתי ברגר: ככל שהרמה הסוציו-אקונומית גבוהה יותר – ההורים דורשים יותר.
איתי ברגר: חלק מהעניין זה בגלל שלהורים אין מודעות, אבל זאת חובה.
איתי ברגר: אנחנו מדברים על 91-94% חיסון.
איתי ברגר: מישהו רואה את הילדים האלה.
תמר גוז'נסקי: לא נכון שהמערכת אינה מכירה אותם.
תמר גוז'נסקי: בית החולים שהם נולדו בו, מכיר אותם?
תמר גוז'נסקי: טיפת חלב מכירה?
תמר גוז'נסקי: רופא הילדים בקופת חולים – מכיר.
תמר גוז'נסקי: מה קרה לכם.
תמר גוז'נסקי: בלי השמצות.
תמר גוז'נסקי: לא נכון.
תמר גוז'נסקי: מה שאני רוצה לומר, ד"ר איתי ברגר, שזה איננו נכון שאין גורמים שמכירים את הילדים.
תמר גוז'נסקי: לפחות בית החולים שבו הם נולדו, לפחות טיפת חלב, לפחות רופא הילדים.
תמר גוז'נסקי: שלושה גורמים רפואיים שמכירים את הילדים, ויודעים שהם פגים.
שני אמסלם: רופא היום אני נדרשת לשלם.
שני אמסלם: אני לקחתי את הילדים לאורתופד.
שני אמסלם: סתם לבדיקה.
שני אמסלם: אמרו לי, שלישיה וזה ופגים – קחי אותם לאורתופד.
שני אמסלם: כל ילד 15 שקלים.
שני אמסלם: לקחתי אותם לאיזו שהיא בדיקה, כל ילד – 20 שקלים.
שני אמסלם: את לוקחת אותם – כל ילד.
שני אמסלם: למה אני לא צריכה לשלם 20 שקלים פעם אחת?
שני אמסלם: אני אומרת, אבל הם נולדו ביום אחד, תנו לי לשלם 20 פעם אחת.
שני אמסלם: לא.
שני אמסלם: את יודעת מה?
שני אמסלם: עכשיו, רופא הילדים שלי, במסגרת הנושא הזה, הוא נהיה מומחה ראות.
שני אמסלם: הוא רופא ילדים.
שני אמסלם: הוא מקבל אותנו בתור רופא ילדים כל השנים, פתאום הוא נהייה מומחה ראות.
שני אמסלם: כל שלושה חודשים, תשלמי לו עוד 15 שקלים לילד.
שני אמסלם: 4 ילדים, את משלמת.
שני אמסלם: אז לפעמים אני חוסכת בלקחת אותם.
שני אמסלם: אני אומרת, זה לא דחוף לי.
שני אמסלם: עכשיו, בדיקת ראייה-
תמר גוז'נסקי: באותו רבעון.
שני אמסלם: שקלים, לרופא ילדים שלי, 15 שקלים.
שני אמסלם: לכל ילד אני מדברת.
איתי ברגר: בכוונה, קטגוריים.
איתי ברגר: בדרך כלל אינני מדבר ככה, ואני לא אוהב להכליל, אבל אני חושב שאין ברירה, וכדי להעלות את זה למודעות, חייבים להגיד את זה קטגורית.
איתי ברגר: הילדים האלה סובלים בצורה ברורה ממאפיין נסתר, נקרא לו, מולטי-פקטוריאלי, שמשפיע על ההתפתחות שלהם.
איתי ברגר: במידה שהילדים האלה לא יקבלו – ואני לא יודע מה המדינה אומרת לגבי נכים וכן הלאה; במידה שהילדים האלה לא יקבלו את המעקב המתאים להם, שצריך להקל עליהם מבחינה כלכלית ומכל הבחינות – ולא יופנו בכלל למקומות הנכונים, אנחנו פוגעים בהתפתחותם.
תמר גוז'נסקי: שמענו הרבה הורים, ושמענו את הרופא.
תמר גוז'נסקי: אני מבקשת, אם אין להורים משהו חדש להוסיף, אני רוצה לעבור לגורמים האחרים.
תמר גוז'נסקי: אזי אם אתם מוכנים – אחר כך תוכלו להוסיף אם יהיה לכם עוד משהו להגיד – אזי בואו נעבור רגע לגורמים, כי העליתם פה בערך 25 בעיות רציניות, אזי יש פה לגורמים מה לומר.
תמר גוז'נסקי: בואו נתחיל במשרד הבריאות, כי הנושא האחרון היה נושא הבריאות.
הערה: מתנצלת.
הערה: היא לא הצליחה להגיע.
תמר גוז'נסקי: לשמוע את משרד הבריאות.
תמר גוז'נסקי: משרד העבודה והרווחה, גברת יהודית בראון, סגנית מנהלת שירות הפרט והרווחה.
יהודית בראון: מדוייקים, אבל יש כמה דברים שהם, מבחינת משרד הרווחה, חדשים וצריך לחשוב עליהם.
יהודית בראון: השירותים למשפחות של שלישיות, רביעיות וחמישיות, עברו עכשיו, מ1.1.99-, לביטוח הלאומי.
יהודית בראון: הוא לסגור את כל הפערים שנוצרו בעקבות הבלבולים שנוצרו בין משרד העבודה והרווחה והביטוח הלאומי.
יהודית בראון: כל פעם מישהו אחר היה אחראי לזה, וחלק מהמשפחות נשארו חשופות.
יהודית בראון: לא קיבלו לא מכאן ולא מכאן.
יהודית בראון: אנחנו מנסים להשלים את הפערים.
יהודית בראון: עשינו קצת "ביזנס" כאן, מכל מיני דברים.
הערה: למשפחות נזקקות?
יהודית בראון: שאת העלית מקודם, מפני שיש איזה שהוא בלבול.
יהודית בראון: אולי לדברים שהיו כאילו, בעבר, פתאום יש איזו שהיא נוסטלגיה.
יהודית בראון: התחלתי את השירות לשלישיות ורביעיות, וזה היה באמת לפני הרבה שנים.
יהודית בראון: אני חושבת שזה סיפור של כ20- שנה, שהתחלנו את זה, ואז, בתור עובדת סוציאלית מתחילה, התחלנו להרגיש שיש איזה שהוא מספר לא מקרי של משפחות; ואני זוכרת שכשאני קיבלתי את הנושא, אלו היו 10 משפחות עם שלישיות, רביעיות וחמישיות, וזאת הייתה סנסציה, אפילו במשרד העבודה והרווחה כשאנחנו התעסקנו עם העניין הזה.
יהודית בראון: עד שאני למדתי את הנושא, כי באמת הייתי בתחילת דרכי, פתאום נהיו לנו כבר 20 משפחות.
יהודית בראון: זאת אומרת, זה באמת צמח בקצב מאד גדול.
יהודית בראון: היו לנו 20 משפחות, אז אמרנו שנקבע איזו שהיא תקנה.
יהודית בראון: ייחדנו לזה תקציב, והתחלנו לעבוד, ואז, באמת, עלה הנושא הזה של מטפלות.
יהודית בראון: כשלמדנו מה הצורך של המשפחות, למדנו שהצורך העיקרי שלהן, באמת, זה הטיפול בילדים -ובאמת המצוקות שעלו הן באמת מצוקות שהוצגו כאן.
יהודית בראון: ילד שנמצא בבית חולים, בגלל שהם פגים אז אחד בבית החולים, שניים כבר יצאו.
יהודית בראון: מחלות מאד תכופות שקרו בגילים הצעירים.
יהודית בראון: ואז חשבנו שבאמת צריך לכסות את כל שעות היממה עם מטפלת.
יהודית בראון: וכיוון שרצינו שהמטפלת לא תהיה איזו מישהי שמנצלת או לא אחראית, דאגנו לזה שהמטפלות תהיינה מטפלות – בזמנו זה היה מט"ב (מטפלות בית), אחרי זה הצטרפו עוד מספר עמותות שקיבלו הכשרה, מטפלות שהוכשרו לנושא הזה במיוחד, הוכשרו בבתי חולים, בבתי ילדים.
יהודית בראון: הכשרנו אותן במיוחד.
יהודית בראון: אני חייבת להתייחס לנושא, בגלל שהעלו את הדברים ואני רוצה כן להתייחס אליהם.
יהודית בראון: מה שקורה היום, אתם יודעים.
יהודית בראון: זה עבר לביטוח לאומי ויש גימלה.
ברוריה אבידן: שילמנו 6,000 שקלים למטפלת רק בלילה.
ברוריה אבידן: אני הייתי ביום לבד איתם.
ברוריה אבידן: בעלי רופא, וזה אומר ששלושה לילות בשבוע אני לבד.
ברוריה אבידן: 6,000 שקלים הוצאנו בחודש, רק ללילות.
ברוריה אבידן: רק ללילות.
ברוריה אבידן: מי תעבוד ב1,000- שקלים 20 שעות ביממה?
ברוריה אבידן: איפה זה קיים?
ברוריה אבידן: לפחות את צריכה לתת את המיזער.
יהודית בראון: את זה בכסף.
יהודית בראון: מפני שבאמת החישוב היה גם, כמובן, הכסף שיש, אבל גם היו – אני מתיימרת לקרוא לזה – שיקולים מקצועיים.
יהודית בראון: בהתחלה היו באמת אפילו 28 שעות למשפחות, ואחר כך הורדנו את זה ל24- שעות, כי ראינו שזה לא נכון שכל הזמן יהיה מישהו זר בבית, והורדנו את הדברים, והגענו לאיזה שהוא סיכום של דברים, לחמישיות, לרביעיות, לשלישיות, כאשר התפיסה הייתה שהקושי הגדול הוא דווקא בשלושת החודשים הראשונים, והצורך בשמירה של 24 שעות הולך ויורד ככל שהילדים גדלים; ואנחנו עבדנו עד גיל שנתיים, כאשר החשיבה הייתה שבגיל שנתיים הם יכולים להיכנס למעונות, שהיו אז מגיל שנתיים.
יהודית בראון: היום יש כבר מעונות – חלק – שהם מגיל צעיר יותר.
יהודית בראון: בשנים האחרונות, נגיד ב- 8-9 השנים האחרונות, זאת אומרת לפני כ8- שנים, המשפחות פשוט באו אלינו בטענה קשה ביותר, שאנחנו חודרים להם לעצמות.
יהודית בראון: באו ואמרו, אתם לא תגידו לנו אם כן לצאת לעבודה או לא לצאת לעבודה, אם כן לקחת מטפלת או לא לקחת מטפלת, אם כן לשלוח למעון או לא לשלוח למעון, אם אימא שלי תטפל, או הסבתא תטפל.
יהודית בראון: אתם לא תתערבו לנו יותר מדיי.
יהודית בראון: תנו לנו את הכסף, מה אכפת לכם.
יהודית בראון: אנחנו דואגים לילד, אימא שלי מטפלת בילד, אני רוצה לקנות טלוויזיה, אני רוצה לנסוע לחוץ לארץ.
יהודית בראון: אל תתערבי לי בחיים.
יהודית בראון: ישבנו ושקלנו את זה, עם המשפחות עצמן.
יהודית בראון: שקלנו את הדברים ואמרנו, באמת, הם ילדים גדולים; רוב המשפחות, בהשקעה ובחשיבה בלתי רגילות, הביאו את הילדים האלה לעולם.
יהודית בראון: מי אנחנו שנתערב.
יהודית בראון: אנחנו צריכים, באמת, לעזור להם ולא להתערב.
יהודית בראון: ואז הורדנו את העניין הזה של שעות מטפלת.
יהודית בראון: הורדנו את זה לגימלה, או לאיזה שהוא סיוע, תמיכה.
יהודית בראון: כי במשרד לעבודה ורווחה, אין גימלאות.
יהודית בראון: גימלאות זה בביטוח הלאומי.
יהודית בראון: הורדנו את זה לאיזו שהיא תמיכה, ונתנו אותה למשפחות כשהעיקרון של עזרה יורדת, עד גיל שנתיים נשמר רוב הזמן.
יהודית בראון: נדמה לי שלפני זמן באמת קצר, משהו כמו שנתיים, נאלצנו להוריד את מספר חודשי העזרה וגם את גובה העזרה מסיבה מאד ברורה.
יהודית בראון: פשוט קיצצו לנו תקציבים, ולא בגלל שזו איזה שהיא הכרה ואיזה שהוא רעיון גדול, שהמשפחות המודרניות לא זקוקות לעזרה.
יהודית בראון: ברור שלא.
יהודית בראון: אני שומעת כאן, ואני מעריצה אותן.
תמר גוז'נסקי: והרווחה עוזר בדרך כל שהיא אחרת?
יהודית בראון: אנחנו מנסים עוד לגמור את כל החובות שלנו, שהם חובות שאנחנו התחייבנו להעביר אותם.
יהודית בראון: עלו פה כמה דברים שבעיניי דורשים עכשיו חשיבה מאד רצינית.
יהודית בראון: עלה העניין של הילדים.
יהודית בראון: אנחנו בזמנו דאגנו שהמשפחות יקבלו עדיפויות.
יהודית בראון: שהן יהיו במשפחות שנמצאות, בגלל הנושא של השלישיה או יותר, שהן ייחשבו כמשפחות – מה שאנחנו קוראים – משפחות בסיכון, וזה נותן להן אפשרות לעמוד בסדרי עדיפויות.
יהודית בראון: פעם זה היה מאד חשוב, מפני שמי שהיה מוכן לשלם יותר, היו מעדיפים אותו, והיה מאד חשוב להקצות משפחות, שהן משפחות בסיכון, שמשרד העבודה והרווחה מכיר בהן.
יהודית בראון: היה משהו שמאד חשוב בהכנסה של המשפחות האלה, במשפחות עם העדיפויות, כיוון שהמעונות היו מעונות רק לנשים עובדות.
יהודית בראון: כאשר אישה לא עבדה, היא בעצם לא קיבלה מקום בשירות הזה.
יהודית בראון: לנו היה מאד חשוב לאפשר לאימהות לצאת, ואני זוכרת את הדיונים שהיו לנו עם האימהות, שסיפרו שרוב הזמן – לא שלושת הילדים נמצאים במעון, מאותן הסיבות.