GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תמר גוז'נסקי: יש מקרים שלא נצליח למנוע.
תמר גוז'נסקי: זה צריך להיות מערך מונע.
תמר גוז'נסקי: לדעתי, המערך המונע הזה קורס עוד לפני כל הדברים האחרים.
תמר גוז'נסקי: ד"ר קדמן סיפר, נדמה לי, שהפסיקו ללכת לבתי ספר כי הם לא רוצים לשמוע על מקרים חדשים?
ד"ר יצחק קדמן: נכון.
ד"ר יצחק קדמן: הם לא רוצים.
תמר גוז'נסקי: הם לא רוצים לשמוע עוד מקרים.
תמר גוז'נסקי: יש להם כל כך הרבה מקרים, הם צריכים עוד לדעת על מקרים חדשים?
גד הררי: חדר מיון שאין לו מחלקות אחריו, מתפוצץ.
תמר גוז'נסקי: לכן אני חושבת, שאחת המסקנות, לדעתי, של הדיון הזה, היא שצריך לקיים דיון רציני עם הגורמים הנוגעים בדבר, לגבי העניין הזה של מערך מניעה.
תמר גוז'נסקי: מי צריך לממן אותו, איך לממן אותו וכולי.
תמר גוז'נסקי: יש עכשיו שר חדש לענייני ילדים, אז אולי הוא יממן את זה מתקציבו.
תמר גוז'נסקי: מר מיכאל מלכיאור, השר לענייני חברה וילדים.
תמר גוז'נסקי: גם המלה ילדים מופיעה שם.
תמר גוז'נסקי: זו נקודה אחת.
תמר גוז'נסקי: נקודה נוספת קשורה באמת לשאלה שלא הגענו לסופה, כי אנחנו צריכים לקיים עליה דיון.
תמר גוז'נסקי: העובדה שמערכת החינוך, שהיא המערכת הכי כוללנית שיש לילדים, ושילדים נמצאים בה הכי הרבה שנים, ואולי הרבה מאד שעות במהלך חייהם, שהמערכת הזאת לא אוהבת ילדים קשים ובעייתיים ובאיזה שהוא מקום פולטת אותם.
ד"ר יצחק קדמן: היא בכלל לא כל כך אוהבת ילדים.
תמר גוז'נסקי: אני אומרת את זה, כי איפה בדיוק נגמרת האחריות של משרד החינוך כמשרד ואיפה נגמרת האחריות של מנהל בית הספר וכולי.
תמר גוז'נסקי: בתל אביב ובמקומות אחרים היה פעם מבצע, לא להנשיר ילדים מתיכון, ולתת לכולם אפשרות להגיע לכתה יב', אפילו אם זה יהיה על חשבון סולם ההצלחה של בית הספר.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שזה לא מתבצע, אבל היה פה איזה שהוא רעיון.
תמר גוז'נסקי: עכשיו אני מדברת על ילדים לא בתיכון, אני מדברת על ילדים קטנים.
תמר גוז'נסקי: האם באמת יכולה מערכת החינוך להגיד אין לי מקום לילד, אתה תשב בבית ותקבל מורה?
תמר גוז'נסקי: מה, הוא אמור להתחנך במנותק מהחברה?
תמר גוז'נסקי: אז איך הוא יחיה בחברה?
תמר גוז'נסקי: אם הוא לא יכול ללמוד בחברה, אז איך הוא יכול לחיות בחברה?
תמר גוז'נסקי: אחרי שנגמור ללמד אותו שם נכניס אותו למוסד לאיזשהו מקום ושוב נרחיק אותו מהחברה.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, איך בדיוק?
גד הררי: היא גם עשירה.
תמר גוז'נסקי: אני אומרת חזקה.
תמר גוז'נסקי: הכל יחסי.
תמר גוז'נסקי: היא המערכת, שצריכה להיות הכתובת.
תמר גוז'נסקי: יכול להיות שצריך לחזק אותה מבפנים, אבל לדעתי זה עדיף.
תמר גוז'נסקי: לגבי קיום המסגרות.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שמשרד החינוך צריך להיות מעוניין ראשי בעבודה של ער"ן ואני יודעת שאתם עוזרים וכולי, אבל תשקלו את הדברים האלה.
תמר גוז'נסקי: הרי אם ער"ן לא תהיה תצטרכו להקים.
תמר גוז'נסקי: תצטרכו להקים שרות של ער"ן.
שוש צימרמן: יש לנו מוקד פניות.
שוש צימרמן: אני יודעת שבזמנו משרד החינוך כן תמך.
שוש צימרמן: השנה יצאה תקנה שאין כפל תמיכות.
תמר גוז'נסקי: אז אני רוצה לסכם ולומר ככה: ישנם אותם אלפי ילדים, שהוגדרו פה כצבועים בצבע אדום וכולי.
תמר גוז'נסקי: אבל ישנם, בין 300 אלף, גרסה אחת, ל 500 אלף, גרסה שניה, ילדים, שלמענם אנחנו צריכים את המערך המונע.
תמר גוז'נסקי: 500, 300, אנחנו לא יודעים בדיוק, אלף ילדים.
תמר גוז'נסקי: זה אומר כל ילד רביעי או כל ילד חמישי, בערך, צריך את השרות הזה.
תמר גוז'נסקי: לכן אני חושבת שזאת המסקנה המרכזית שאני מציעה מהישיבה הזאת.
תמר גוז'נסקי: על סדר היום: סגירת בית-הספר אורט גאולה.
תמר גוז'נסקי: הגיע לשולחן הוועדה מכתב ששלח ועד ההורים של בית-הספר, שהתריע מפני ההשלכות של הסגירה, שאני לא יודעת בדיוק מתי היא מתוכננת ואיך.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שהטוב ביותר יהיה אם פשוט נשמע קודם כל את העובדות מפי מנכ"ל רשת אורט, נשמע את ההורים ואחרים.
תמר גוז'נסקי: מר חיים בן-עמי, בבקשה.
חיים בן-עמי: אני רוצה להתחיל בכך שאני מתנצל גם בשמו של נשיא אורט ישראל וגם בשמו של יושב-ראש הוועד הפועל של אורט ישראל, ששניהם, כל אחד מהטעמים שעמו לא היה יכול לעמוד בלוח הזמנים הזה אך ממילא האחריות לסגירה הזאת מוטלת על ההנהלה של אורט ולא על הדירקטוריון.
חיים בן-עמי: נמצאים פה מטעם אורט, לצורך העניין, הגב' לאה פאר, מנהלת בית-הספר, מר משה קרפל, סמנכ"ל, ואנוכי.
חיים בן-עמי: המהלך שאנחנו מדברים עליו - הסוגיה של תפעול בית-ספר אורט גאולה בתל-אביב - הוא מהלך שנמצא על המדוכה כבר שנה שלישית, שהיא השנה השלישית לכהונתי ברשת אורט.
תמר גוז'נסקי: זה בית-ספר ותיק מאוד, נכון?
חיים בן-עמי: זה בית-ספר ותיק מאוד, פחות ותיק כאורט אבל ותיק מאוד.
לאה פאר: פרופ' רובינשטיין למד שם.
חיים בן-עמי: הוא ותיק אפילו יותר.
חיים בן-עמי: גם ראש-הממשלה לשעבר, מר שמעון פרס, למד שם.
תמר גוז'נסקי: ממתי הוא שייך לרשת אורט?
חיים בן-עמי: סדר גודל של כ20- שנה.
חיים בן-עמי: בית-הספר אורט גאולה, בשנים האחרונות לפחות, הוא - ויסלחו לי אם אני משתמש במילים לא לגמרי פדגוגיות - בבחינת ברירת מחדל או בחירה של חלופה מדרגה אחת מתחת לתוכנית המסודרת של מערכת החינוך, במובן שהיום מערכת החינוך מדברת בעיקרה על בתי-ספר מקיפים עם מחויבות לתת שירות לקהילה או לתא שטח או לאיזור - תלוי באיזה מבנה יישובי אנחנו מדברים.
חיים בן-עמי: בית-ספר מקיף, תחת המדיניות של עיקרון ההתמדה ואי הנשרה, חייב לתת שירותים למירב (אני אומר למירב, למרות שהמדיניות אומרת לכל) התלמידים שרוצים לבוא בשעריו.
חיים בן-עמי: יש כמות מסוימת של בתי-ספר שהם בבחינת הזדמנות שנייה - גם זה לא מונח שהולם מאה אחוז את המונחים הפדגוגיים - עבור תלמידים שמטעם כזה או אחר אינם מדביקים את הקצב, בין אם בגלל גודש הכיתות והחצרות ובין מבחינת הקצב של תהליך הלמידה.
חיים בן-עמי: בתוך הצנטריפוגה הזאת הם לא מוצאים את מקומם בבית-הספר, ואז יש בתי-ספר שנועדו לתת פתרון לאוכלוסיות כאלה, שהישגיהן איטיים יותר או זקוקות לסביבה מצומצמת יותר.
חיים בן-עמי: בית-הספר אורט גאולה הוא אחד מבתי-הספר האלה, שנותן שירותים לקהילת תלמידים שנושרת מבתי-הספר המקיפים בעיר תל-אביב.
חיים בן-עמי: המציאות של בית-הספר אורט גאולה בשמונה או עשר השנים האחרונות, מטעמים שונים ומשונים שעל חלקם אנחנו יכולים לעמוד כאן, נמצא בתהליך קבוע של ירידה בביקוש.
חיים בן-עמי: אני אומר את הדברים כי זה לא רק בית-ספר גאולה.
חיים בן-עמי: הפלטפורמה התל-אביבית מייצרת סל ביקוש של תלמידים בגודל מסוים, שהוא הולך ופוחת לנוכח המדיניות הממלכתית של אי הנשרה ועיקרון ההתמדה וכל מה שכרוך בכך, וסל ההיצע של מוסדות דומים לבית-הספר גאולה הוא גדול מסל הביקוש.
חיים בן-עמי: עובדה זו מייצרת תופעה שאם כמות התלמידים יורדת - -
תמר גוז'נסקי: אתה יכול להביא עובדות?
חיים בן-עמי: כן, יש לי עובדות, נתונים מסודרים, לסיבור האוזן.
חיים בן-עמי: עקומת הירידה של בית-הספר אורט גאולה: שנת תשנ"ב - 398 ילדים; תשנ"ג - 357; תשנ"ד - 360; תשנ"ה - 311; תשנ"ו - 301; תשנ"ז - 250; תשנ"ח - 233; תשנ"ט - 248 ילדים.
חיים בן-עמי: כלומר, אנחנו נמצאים בירידה בסדר גודל של 150 תלמידים ברצף של שמונה השנים האחרונות, כאשר גם 398 תלמידים זה לא בית-ספר ענק אבל זה בית-ספר שלפעמים אפשר לנהל אותו.
חיים בן-עמי: דרך אגב, בבית-הספר הזה יש כ65%- תלמידים שהם תל-אביבים ו35%- תלמידים לא תל-אביבים.
חיים בן-עמי: בבית-הספר הזה ישנה קבוצה ייחודית של תלמידים, שהם פריפריאלית לא בהכרח תל-אביבים, וזו קבוצה של תלמידים לקויי שמיעה.
חיים בן-עמי: אין חולק על ההשקעה והמסירות של הצוות ומה שהוא מקדיש לטובת הילדים.
חיים בן-עמי: שום החלטה לא נפלה בשל ערעור על אופן העשייה בבית-הספר.
חיים בן-עמי: אופן העשייה בבית-הספר, כדי לאפשר איכות פדגוגית, חייב את רשת אורט ואת עיריית תל-אביב, בהסכם השותפות של הפעלת בית-הספר על רצף השנים שבין תשנ"ב לתשנ"ט, להוסיף סל משאבים בסדר גודל של כמעט 7 מיליון שקלים.
חיים בן-עמי: דהיינו, עודף הוצאות על הכנסות.
תמר גוז'נסקי: 7 מיליון לשנה או לכל התקופה?
חיים בן-עמי: 7 מיליון לרצף השנים האלה כולו.
תמר גוז'נסקי: מהו הגרעון השנתי?
חיים בן-עמי: יש שנים שאישרו לו יותר, יש שנים שאישרו לו פחות.
חיים בן-עמי: ויש משמעות לעובדה שאישרו לו פחות.
תמר גוז'נסקי: משרד החינוך מממן?
חיים בן-עמי: משרד החינוך לא מימן את הגרעון.
תמר גוז'נסקי: משרד החינוך מממן את הלימודים, אז מה חסר?
חיים בן-עמי: חסרות שעות, חסר כסף לתחזוקה של המבנה, חסר גודל צוות על - -
תמר גוז'נסקי: כמה חסר לשנה?
חיים בן-עמי: אם אנחנו מדברים על סדר גודל של למעלה מ6- מיליון שקל ב8- שנים, חסרים בממוצע 800 אלף שקלים לשנה.
חיים בן-עמי: השנה יש לבית-הספר כ500- אלף שקלים גרעון.
תמר גוז'נסקי: איך הם מתחלקים?
חיים בן-עמי: הם אמורים להתחלק, לכאורה, חצי-חצי בין אורט לבין עיריית תל-אביב.
חיים בן-עמי: לעיריית תל-אביב יש טיעון לגיטימי והגיוני, היא אומרת: אין שום סיבה בעולם שאני אסבסד תלמיד לא תל-אביבי.
חיים בן-עמי: איזו הצדקה יש לגבות מיסים מאנשים כתושבי תל-אביב כדי לממן את עודף ההוצאות על הכנסות על תלמיד מחולון?
אופיר פינס-פז: אבל יש הרבה תלמידים מתל-אביב שלומדים בחולון.
חיים בן-עמי: לא.
לאה פאר: בוודאי שיש.
תמר גוז'נסקי: הכסף של משרד החינוך עובר עם התלמיד.
תמר גוז'נסקי: חיים בן-עמי מדבר על שיפוץ הבניין.
אופיר פינס-פז: בבית-ספר בראשון לציון לומדים מאה תלמידים תל-אביביים כי יש מגמה ייחודית שאין לה תחליף בתל-אביב.
אופיר פינס-פז: עיריית ראשון לציון משקיעה כסף בבית-הספר הזה, כמו שאתם משקיעים כסף בבתי-ספר בתל-אביב.
אופיר פינס-פז: האם זה לא נכון באותה מידה?
אופיר פינס-פז: כלומר, הטיעון הזה שאנחנו לא נשקיע כי חלק מהתלמידים הם לא תל-אביביים הוא בעיניי חרב פיפיות.
חיים בן-עמי: זה לא חרב פיפיות.
חיים בן-עמי: אני לא מדבר על המשמעות של שיפוץ הבניין או דברים כאלה, שהם לא רלוונטיים לעניין - -
תמר גוז'נסקי: תרשה לי, ידידי.
תמר גוז'נסקי: אתה מספר לנו בקצב איטי ובהרחבה, אבל בוא ננסה להגיע לעניין.
תמר גוז'נסקי: למה אתם רוצים לסגור את בית-הספר?
תמר גוז'נסקי: בגלל 250 אלף שקל?
חיים בן-עמי: קודם כל, אנחנו לא מנסים לסגור, אנחנו מעבירים ולא סוגרים.
תמר גוז'נסקי: את בית-הספר אתם סוגרים.
חיים בן-עמי: את המבנה.
תמר גוז'נסקי: בית-הספר שממוקם ברחוב גאולה, הוא יהיה סגור?
חיים בן-עמי: לא, הוא ישרת את האוכלוסייה בקהילה בתחומים אחרים, לא כאורט.
חיים בן-עמי: נקודה.
חיים בן-עמי: כל תלמידי אורט גאולה שבחרו או שיבחרו בהמשך הדרך באלטרנטיבה שאורט גאולה ייצג, יוכלו לבחור, החל מהשנה הבאה באותה אלטרנטיבה, רק באתר הפיזי של אורט יד שפירא.
תמר גוז'נסקי: אורט יד שפירא הוא אותו סוג בית-ספר?
תמר גוז'נסקי: הוא גם בית-ספר שנותן הזדמנות שנייה?
חיים בן-עמי: אורט יד שפירא הוא לא אותו הדבר.
חיים בן-עמי: אני מחלק אותו לשני מובנים.
חיים בן-עמי: אחד - הקמפוס, המבנה; שניים - החלק הלוגי שלו.
חיים בן-עמי: בחלק הלוגי שלו הוא הזדמנות שנייה והוא נועד לאותם תלמידים שמאיזשהו טעם לא המשיכו בבית-ספר עירוני מקיף ויכולים לבחור או באורט גאולה או באורט יד שפירא או בפיטמן או בעירוני י"א, שהם בתי-הספר של ההזדמנות השנייה שדיברתי עליה.
חיים בן-עמי: אורט יד שפירא, בחלק הלוגי שלו, נכון להיום, מופעל תחת המטרייה של משרד העבודה.
חיים בן-עמי: אנחנו נמצאים בשני מהלכים.
תמר גוז'נסקי: אורט גאולה שייך למשרד החינוך?
חיים בן-עמי: כן.
אופיר פינס-פז: זה הבדל עצום.
אופיר פינס-פז: אחרי כן רשמה שלומית כהן
חיים בן-עמי: אנחנו מדברים בשלב הזה על מהלך שבו אנחנו מעתיקים את אורט גאולה הלוגי, לא הפיסי, לאתר של אורט יד שפירא.
חיים בן-עמי: הקמפוס הוא הרבה יותר טוב, אין ספק בכך.
חיים בן-עמי: הקמפוס הזה מסוגל לקלוט גם את תלמידי גאולה.
חיים בן-עמי: אורט גאולה לא מסוגל לקלוט את תלמידי יד שפירא בגודל שלה.
חיים בן-עמי: אנחנו מצמצמים גם את יד שפירא ומונעים קליטה של תלמידים לא תל-אביביים ליד שפירא כדי להגיע לסדר גודל של בית-הספר מבחינת כמות התלמידים, שהוא נכון לאוכלוסיית התלמידים הזאת שמטעם זה או אחר אינם מתמודדים בחצר של אלף תלמידים.
תמר גוז'נסקי: האם מותר לך למנוע מתלמידים מחוץ לתל-אביב מלהיכנס לבית-הספר של אורט?
חיים בן-עמי: בוודאי, איזו שאלה.
תמר גוז'נסקי: אתה עירייה?
תמר גוז'נסקי: מה אכפת לך מאיפה בא התלמיד?
חיים בן-עמי: זה בית-ספר משותף עם הרשות.
תמר גוז'נסקי: אמרת שזה עם משרד העבודה.
חיים בן-עמי: אותו כנ"ל.
חיים בן-עמי: המטרייה הממלכתית שיושבת מעל תהליך החינוך יש בה גף שחייב את זה.
תמר גוז'נסקי: מה התקציב השנתי לתלמיד בבית-ספר שממומן על-ידי משרד החינוך לעומת התקציב השנתי לתלמיד בבית-ספר שממומן על-ידי משרד העבודה?
חיים בן-עמי: משרד העבודה פר תלמיד נותן יותר, אני לא יודע להגיד כמה יותר.
חיים בן-עמי: אופן הניהול במשרד העבודה הוא אופן ניהול לוקה בשני היבטים.
חיים בן-עמי: האחד, בפריסה שהם עושים של בתי-ספר, דהיינו יש להם בתי-ספר של 70 תלמיד שקורסים, בגלל צורך שלהם שאני לא יודע להסביר אותו ואנחנו מנהלים מאבק ענק בנושא הזה מול משרד העבודה.
חיים בן-עמי: פעם שנייה, יש מרכיבים בתוך תהליך התגמול של משרד העבודה שנמצאים תמיד באיזשהו פיגור או אי-בהירות.
חיים בן-עמי: אין אותה יציבות.
חיים בן-עמי: אבל אנחנו לא מדברים על העברת התלמידים של גאולה תחת המטרייה של משרד העבודה, נהפוך הוא.
אופיר פינס-פז: איך תעשו את זה?
אופיר פינס-פז: מחר הם ילמדו ביד שפירא, איך הם לא יעברו למסגרת משרד העבודה?
חיים בן-עמי: המבנה הפיסי הוא לא מבנה של משרד העבודה, הוא מבנה של העירייה ויש חלוקה פנימית.
חיים בן-עמי: המהלך שאנחנו מנהלים מגעים עליו היום, גם עם משרד העבודה וגם עם משרד החינוך, הוא הפוך, לקחת את כל תוכנית הלימוד העיונית, כולל לתלמידי משרד העבודה, ולהעביר אותם למשרד החינוך.
חיים בן-עמי: כדי לאפשר את מסלול המיומנויות לתלמידים שיבחרו במיומנויות של משרד העבודה, כי הן טובות יותר מאלה שיש היום במשרד החינוך.
חיים בן-עמי: זה המהלך האסטרטגי שאנחנו מדברים עליו.
חיים בן-עמי: מהלך שבו כרגע, בשנת תשס"א, יעברו תלמידי ואנשי ההוראה של אורט גאולה לאורט יד שפירא.
תמר גוז'נסקי: כמה רשת אורט תחסוך לעצמה?
חיים בן-עמי: היא לא מתכוונת לחסוך.
חיים בן-עמי: במקרה הטוב היא תחסוך את עובדי המינהל.
תמר גוז'נסקי: האם הבניין בגאולה בשכירות?
חיים בן-עמי: לא, הוא שייך לעירייה.
אופיר פינס-פז: אז למה אתם עושים את זה?
חיים בן-עמי: כי כדי לתת איכות אמיתית אנחנו צריכים לתת עוד יותר, וכשאני צריך לתת עוד יותר הורדתי את ההקצבה שנתתי לגאולה ממיליון ומאתיים אלף כשהגעתי למקסימום 500.
תמר גוז'נסקי: אבל מתוך ה-500, 250 של של העירייה.
חיים בן-עמי: בחלוקת העוגה של התקציבים מעבר לתקציבי מדינה שניתנים על-ידי אורט למוסדות שמנוהלים על-ידי אורט, ואני מדבר על עשרות מיליונים, אין כל הצדקה להשקיע מיליון וחצי שקלים או מיליון שקלים ב-200 תלמידים בגאולה, ובמחיר הזה לקפח 1,200 תלמידים בבית-שאן או בחצור הגלילית.
חיים בן-עמי: מוכרחים לחלק את העוגה הזאת בצורה מאוזנת ומסודרת.
חיים בן-עמי: מה שקרה, בגלל גודל בית-הספר מול העומס התפעולי שלו נוצר מצב שעל גודל כזה אם אנחנו רוצים לתת איכות ומניפה של בחירות, אנחנו צריכים לנפח אותו מעבר לתקציב שמדינת-ישראל מקצה.
תמר גוז'נסקי: הרשת שלכם עובדת גם על תקציב עצמאי, לא רק על תקציב המדינה.
חיים בן-עמי: נכון.
אופיר פינס-פז: מה המרחק הפיסי בין בתי-הספר?
חיים בן-עמי: לא מדדתי אותו בנסיעה.
חיים בן-עמי: בקו אווירי הוא בין 5 ל-7 קילומטר.
חיים בן-עמי: אבל הילדים של גאולה הם לא ילדים של השכונה.
חיים בן-עמי: אחד מגיע מרמת-אביב ואחד מנאות אפקה ואחד מתל גיבורים.
תמר גוז'נסקי: מנהלת בית-הספר, בבקשה.
לאה פאר: אני לא רוצה לדון על הנושא של התקציבים.
לאה פאר: בשנה האחרונה היינו ללא גירעון.
לאה פאר: אני מנהלת את בית-הספר 10 שנים, 30 שנה אני עוסקת בחינוך, ואני רוצה לדבר רק על הדברים האלה, לא על העניין של כספים.
לאה פאר: 10 שנים עבדתי כמורה לספרות בבתי-ספר תעשייתיים, 8 שנים עבדתי בארגמן, ניהלתי בית-ספר תעשייתי, ו10- שנים אני בגאולה.
לאה פאר: אני מלמדת כל השנים, 30 שנה, אך ורק ילדים שקוראים להם "הזדמנות שנייה".
לאה פאר: הם ילדים שנשרו מהמערכת כי הם היו אותם ילדים שבכיתה של 40 ילדים הם לא מסוגלים ללמוד.
לאה פאר: הם ילדים שבאים מבתים מאוד קשים.
לאה פאר: יש לי ילדים היום בבית-הספר שההורים שלהם נרקומנים, יש ילדים שהוריהם בבית-הסוהר, יש ילדים שהוריהם מקסימים והם באים מבתים נהדרים ותומכים, הרבה מאוד כאלה.
לאה פאר: אבל לילדים היה קשה במסגרת המאוד גדולה.
לאה פאר: למסגרות הגדולות היה קל להעיף אותם החוצה, כי הם מפריעים להם בסטטיסטיקה של סוף השנה, כמה תלמידים מצליחים אצלם בבחינות הבגרות.
לאה פאר: הילדים האלה הגיעו אלינו רדופי כשלונות.
לאה פאר: אני מתרגשת מאוד מהמעמד הזה, כי הוא היה לי חשוב לקראת הפנסיה שלי.
לאה פאר: יכול להיות שלקראת הפנסיה סוף סוף אומר את הדברים שאני חיה אותם כל-כך הרבה.
לאה פאר: הנתונים שחיים העלה פה הם נכונים.
לאה פאר: אנחנו בארבע השנים האחרונות נכנסנו לעניין של עקרון ההתמדה.
לאה פאר: עקרון ההתמדה לכשעצמו הוא נפלא, מפני שאם בבתי-הספר הגדולים בתל-אביב העיפו תלמיד, ובעיקר את הדרומיים, וחלקם לא מצא מסגרות וחלקם לא נכנסו למסגרות כמו שלנו, אפשר לבדוק כמה ילדים מסתובבים ברחובות, אז עקרון ההתמדה הוא בגדול נהדר.
לאה פאר: אבל מה קורה עם אותם ילדים שהם קצת שונים?
לאה פאר: כולנו שונים.
לאה פאר: לי יש חמישה ילדים, האם אני יכולה להכניס את כולם בתיבה אחת?
לאה פאר: האם אני יכולה להכניס את כולם למסגרת אחת?
לאה פאר: אי אפשר להכניס את כולם.
לאה פאר: אני לא מדברת רק על אורט גאולה, לכל בתי-הספר שנותנים תשובה לאותם ילדים שאינם מסוגלים לשבת במסגרות הגדולות, כי הן אינן מתאימות, חייבים לתת פתרון שיהלום אותם, את היכולת שלהם, שהיא לא התגלתה.
תמר גוז'נסקי: מה ממוצע הילדים בכיתה אצלכם?
לאה פאר: יש לנו כיתות הכוון.
לאה פאר: לפי החוק הן בין 13 ל20- תלמידים.
חיים בן-עמי: לא, התקן של כיתות הכוון הוא 20 ילד, כדי שהוא יעמוד מול תקצוב של משרד החינוך.
לאה פאר: לכיתות הכוון אסור פחות מ-13 תלמידים, ואסור מעל 20 תלמידים.
לאה פאר: הכיתות הן יחסית קטנות.
לאה פאר: יש כיתות עם 15 תלמידים, יש עם 27, והיום כשאנחנו מלמדים מתמטיקה לשלוש או לארבע יחידות יש גם 30 תלמידים, כי אלה תלמידים שיכולים יותר.
לאה פאר: אני לא רוצה לדון בזה, כי זה כרגע לא הפרויקט.
לאה פאר: אני יכולה להביא דוגמאות בלי סוף לילדים שנכשלו בכל בתי-הספר הגדולים והם באים לחפש את עצמם.
לאה פאר: גם לנו יש רף, צר לי שגם אנחנו לא יכולים לקבל את כולם.
לאה פאר: בכיתה י' החלטנו שנותנים לכולם לעשות בחינת בגרות במחשבים, כי ראינו שהילדים מצליחים במחשבים.
לאה פאר: הם מסיימים את בחינת הבגרות במחשבים, וזאת הדוגמה, הרי מדובר בילדים שכל הזמן נכשלו.
לאה פאר: הם עולים לי"א וצריכים לעשות בחינות בגרות באומנות, כי יש לנו גרפיקה ויש לנו אופנה ויש מתמטיקה.
לאה פאר: בשנה שעברה עשינו יחידה אחת במתמטיקה.
לאה פאר: הם אומרים לי שהם לא יעשו בחינה במתמטיקה, ואני אומרת להם שאם הם הצליחו במחשבים זאת אומרת שהם יכולים כך עד הסוף.
לאה פאר: אני לא יכולה לנפנף שאצלי בסוף כיתה י"ב מצליחים כל הילדים שנכנסים, כי באמת לא כולם מצליחים, קשה להם מאוד.
לאה פאר: אני לא יכולה להדביק בבית-ספר עם צוות מורים מעולה פער של כל-כך הרבה שנים.
לאה פאר: אלה ילדים שסבלו כל השנים, הם רדופי כשלונות.
לאה פאר: ואני לא יכולה פיסית לצמצם את כל הפער, כי יש תוכנית לימודים של משרד החינוך שאותה צריך להשיג.
לאה פאר: אנחנו לא עד כדי כך מסוגלים לעשות את הדברים האלה.
לאה פאר: אבל מצליח אצלנו אחוז מאוד גבוה של תלמידים, 15 יחידות.
לאה פאר: אולי רק 4% מצליחים על המכה הראשונה.
לאה פאר: אבל אם הייתם רואים כל שנה כמה ילדים חוזרים אחרי הצבא, כי במודעות שלהם שהם יכולים, אז אני אנפנף אחרי כמה שנים ואני אומר תראו כמה עשינו באורט גאולה.
לאה פאר: מה זה משנה אם הם סיימו בסוף כיתה י"ב או אחרי הצבא?
לאה פאר: כמה אחוזים מסיימים בכל הארץ?
תמר גוז'נסקי: 34%.
לאה פאר: זה הכל.
לאה פאר: איפה כל ה50%- של הילדים?
לאה פאר: יש לנו בבית-הספר 33 תלמידים לקויי שמיעה, שהם משולבים בתוך בית-הספר.
לאה פאר: זה הבייבי שלי.
לאה פאר: ערך עליון כזה שילד לומד עם ילדים חריגים והוא יודע איך לקבל אותם, והם משתלבים בכיתות במתמטיקה, באנגלית, בגרפיקה, באופנה.
לאה פאר: ילד שהיה מסתובב קודם ולא עשה דבר והיום הוא נכנס ומחייך.
לאה פאר: מה אנחנו צריכים יותר מזה?
לאה פאר: איציק כהן, שהיום הוא הסמנכ"ל למינהל הפדגוגי, כשהיה מנהל מחלקת החינוך העל-יסודי הוא נכנס אלי לבית-הספר ואמר לי, הילדים מחייכים פה.
לאה פאר: השבתי לו שאנחנו מנשקים את הילדים, אנחנו מחבקים את הילדים והם הילדים שלנו.
לאה פאר: בשנה שעברה היו 250 ילדים.
לאה פאר: אני רואה 250 ילדים כאלה, במסגרת כמו שלנו, והלוואי ויהיו עוד מסגרות כאלה, לאו דווקא של אורט, שמשרד החינוך ייקח על עצמו.
לאה פאר: לא נכון שיהיו יותר מ-250 ילדים, כי 250 ילדים שמסתובבים אצלי בחצר אני רואה אותם, המורה שמסתובבת רואה אותם.
לאה פאר: אני יכולה לשאול תלמיד למה הוא לא התגלח היום, ואני יכולה לבקש שייכנסו אלי לחדר והם יכולים לקבל בבוקר את הנשיקה ואת החיבוק שהם לא מקבלים בבית, ואני לא מגזימה.
תמר גוז'נסקי: איך את רואה את ההעברה מבחינה חינוכית?
לאה פאר: אף פעם לא התעסקתי בנושא התקציב, כי אני לא חושבת שמנהל בית-ספר צריך להתעסק גם בתקציבים.
לאה פאר: בזמנו כשדיברנו על כך שיש גירעון מאוד גבוה, אמרתי שיכול להיות שזה באמת לא כדאי.
לאה פאר: אבל אחרי שנה שעברה, אני משנה את דעתי.
לאה פאר: אני אומרת שאם כבר התייצבנו ואנחנו עומדים על 250 תלמידים בלי פרסום, בלי שיווק בית-הספר וסגירה של רישום לכיתה ט', וכל זה בלי גירעון, אז בשביל מה להעביר אותנו?
תמר גוז'נסקי: נניח שהם מגיעים לשם ומשתלבים בחצר הגדולה, מזה את חוששת?
לאה פאר: יהיה מספר גדול יותר של תלמידים במסגרת אחת.
תמר גוז'נסקי: מה עוד יזיק שם?
לאה פאר: יד שפירא הוא בית-ספר מצוין, הוא נותן שירות נהדר לאותם הילדים שמגיעים.
לאה פאר: לעניות דעתי אסור לגעת ביד שפירא, כי הוא בית-ספר תעשייתי.
לאה פאר: אותם ילדים שמגיעים ליד שפירא הם אותם ילדים שלא יכולים לשבת שישה ימים בשבוע, ונהדר להם אז הם עובדים שלושה ימים ולומדים שלושה ימים והם עושים שם נפלאות.
חנה לבנדה: אני אמא לתלמיד בכיתה י"א באורט גאולה, אני מנציגות ועד ההורים.
חנה לבנדה: אני לא רק מתרגשת, אלא אני נמצאת בפאניקה לנוכח הדברים שאני שומעת פה, כי עם כל מה שחשבנו ועם כל מה שידענו, הדברים ששמעתי כרגע מחיים מפחידים אותי.
חנה לבנדה: לפני שאדבר מנקודת מבט אישית, יש פה משהו שאני חושבת שהוא פשוט מהותי.
חנה לבנדה: חיים, כנראה שאתה לא איש חינוך.
חנה לבנדה: אתה כנראה רואה את הכל בשורה התחתונה, וזה כסף.
חנה לבנדה: אצלנו בבית חינוך זה ערך עליון, ואני לא חושבת שאפשר בכלל לקחת חינוך לעומת כסף.
חנה לבנדה: אני לא חושבת שזאת דרך שהילדים שלנו צריכים לגדול על פיה ולהגיד אם אתה לא רווחי אתה לא שווה.
חנה לבנדה: כך לא בונים חברה תקינה, כך לא בונים חברה נאורה.
חנה לבנדה: אני חושבת שברגע שנותנים לילד חינוך, נותנים לו את הדרך לעתיד טוב, להיות אבא טוב, להיות אזרח טוב, לתרום לחברה, לתרום למדינה.
חנה לבנדה: אי אפשר לקחת ילד ולהשוות אותו לכסף.
חנה לבנדה: אלה הדברים שהכניסו אותי לפאניקה כאמא.
חנה לבנדה: אני רוצה לדבר כרגע מנקודת מבט אישית שלי.
חנה לבנדה: הבן שלי תמיד הפריע בשיעורים, הוא לא יכול היה ללמוד.
חנה לבנדה: אם ילד אחר היה צוחק, אותו היו מוציאים מהכיתה, ויש לנו על זה הוכחות ברורות.
חנה לבנדה: הדבר היחידי שלא עשיתי זה לקבל כסף ממשרד החינוך, על כך שכל הזמן הייתי מוזמנת למנהל בית-הספר.
חנה לבנדה: כשאנחנו הגענו לעיריית תל-אביב לגברת נעמי לשם, פשוט בכיתי, לא ידעתי מה לעשות עם הילד.
חנה לבנדה: היא הפנתה אותנו לעירוני י"א.
חנה לבנדה: הגענו לפגישה עם מנהלת בית הספר, ומנהלת בית הספר אמרה לנו שהיא מאוד מצטערת, היא לא יכולה לקבל את הבן שלי, משום שהם לא מסוגלים יותר להתמודד עם ילדים עם בעיות למידה או בעיות התנהגותיות כאלה או אחרות.
חנה לבנדה: הם לא מוכנים יותר לקבל כאלה ילדים, אין להם כלים להתמודד.
חנה לבנדה: היום הם הולכים לכיוון של בגרויות, של מצוינות, והמילה שלה היתה מצוינות.
חנה לבנדה: חזרתי לנעמי לשם והתחלתי לבכות אצלה בחדר, מה אני עושה עם הילד?
חנה לבנדה: היא אמרה לי שיש בית-ספר שנקרא "אורט גאולה".
חנה לבנדה: היא אמרה שהיא לא יודעת אם יסכימו לקבל אותו לשם, אבל כדאי לגשת ולדבר עם המנהלת.
חנה לבנדה: המילים שלאה אמרה לבעלי שהיה בפגישה איתה היו "אנחנו נעשה את זה".
חנה לבנדה: כשהיא אמרה את המילה "אנחנו", אני ידעתי שהילד שלי הגיע למקום הנכון, כי לא נתנו לו את ההרגשה שהוא יצטרך להתמודד לבד.
חנה לבנדה: הוא שנה שנייה בבית-הספר, הילד לומד, הילד עשה בחינה במחשבים, קיבלנו מכתב שהוא מוגש לבגרויות בלשון, באנגלית, במתמטיקה.
חנה לבנדה: אתמול הילד עשה מבחן והצליח בו.
חנה לבנדה: הוא לא מפריע בשיעורים, הוא יושב בכל השיעור ולומד.
חנה לבנדה: אחרי השיעור הוא נמצא בקשר עם כל התלמידים מכל השכבה, בלי שום קשר לשאלה אם הוא לקוי שמיעה או לקוי למידה.
חנה לבנדה: הביחד שלהם בא מתוך המערכת של המורות, של המנהלת.
חנה לבנדה: הדלת של המנהלת תמיד פתוחה.
חנה לבנדה: לא היה מצב שהדלת של המנהלת תהיה סגורה לאחד הילדים, או הטלפון שלה, גם אם זה 12:00 בלילה.
חנה לבנדה: לא אומרים שבחו של אדם בפניו, אבל זאת האמת.
חנה לבנדה: כך זה גם המורה והרכזת והיועצת.
חנה לבנדה: זה לא ילד ראשון שלי כך שיש לי מקור להשוואה, אבל לא ראיתי ילד שבא להתייעץ עם היועצת לגבי דברים אישיים שלו, שלאו דווקא קשורים במערכת החינוך, ופה זה קורה.
חנה לבנדה: הם נכנסים לאילנה ומדברים איתה כאילו שהיא היתה אמא שלהם.
חנה לבנדה: זה מבחינתי דבר שהוא לא יסולא בפז.
תמר גוז'נסקי: מה נעשה עם ההעברה?
חנה לבנדה: לגבי ההעברה, יש כמה דברים שאנחנו חושבים שאורט יד שפירא לא יוכל לתת מענה לדבר הזה.
חנה לבנדה: בית-ספר אורט יד שפירא הוא בית-ספר תעשייתי, הוא לא מגיש לבחינות בגרות.
גילה קלדרון: הוא מגיש לבגרות.
חנה לבנדה: לא ידעתי על זה, אני מתנצלת.
חנה לבנדה: אני יודעת שמה שעושים באורט יד שפירא זה לתת להם מקצוע עם תעודה של משרד העבודה לגבי המקצוע שהם למדו, שלושה ימים הם לומדים ושלושה ימים הם עובדים.
חנה לבנדה: לילדים שלנו זה לא מתאים.
תמר גוז'נסקי: אומר בן-עמי, אנחנו נעביר אותם אבל נפריד אותם.
תמר גוז'נסקי: תהיה שם גדר וירטואלית, הם ילמדו כמו שהם לומדים פה ואלה ילמדו כמו שילמדו שם.
תמר גוז'נסקי: הוא אומר, לא נפרק את בית-הספר, אנחנו רק נקטין את מספר המזכירות והשרתים.
חיים בן-עמי: בשלב ראשון.
חנה לבנדה: חיים אמר בשלב ראשון, וזה משפט המפתח.
חנה לבנדה: זאת אומרת בשנה הראשונה הם באמת יהיו בצורה כזאת, ולאט לאט הוא יכנס את הכל ביחד עד שזה יהיה בית-ספר אחד.
חנה לבנדה: לילדים שלנו יש פה דבר טוב, למה לקחת אותו ולהרוס אותו?
חנה לבנדה: למה לקחת ולקלקל דבר טוב?
חנה לבנדה: זה לא משהו שנועד לפתח את הילד או לקדם את הילד, להיפך, זה יגרום להם לנסיגה.
חנה לבנדה: יש ילדים שעצם העובדה שהם נכנסים למבנה גדול עם הרבה תלמידים, זה אוטומטית מכניס אותם ללחצים.
חנה לבנדה: הם כבר עברו את החוויה הזאת, למה להחזיר אותם אחורה אחרי שהם הצליחו לצאת מהטראומה הזאת?
חנה לבנדה: מה קורה עם ההפסקות?
חנה לבנדה: מה קורה עם הפעילות הבית-ספרית?
חנה לבנדה: הרי הוא רוצה לגרום לאינטגרציה, הוא רוצה במהלך הזמן לגרום לזה שזה יהיה בית-ספר אחד.
חנה לבנדה: אני לא מכירה מקום עבודה שיש שתי מזכירות שעובדות במקביל.
חנה לבנדה: להערכתי לא ניתן לעשות את זה, כי כל אחד ירגיש מאוים.
חנה לבנדה: מטבע הדברים כל אחד ימשוך לכיוון שלו.
גילה קלדרון: אני מנהלת המחלקה לבתי-הספר העל-יסודיים בעיריית תל-אביב.
גילה קלדרון: אני חדשה בתפקיד, כשלושה שבועות, אבל למדתי את הנושא ולכן סלחו לי אם במקרה לא דייקתי במשהו.
גילה קלדרון: אני רוצה לציין שזה בית-ספר של אורט.
גילה קלדרון: עיריית תל-אביב יושבת בוועד המנהל של בית-הספר.
גילה קלדרון: לצערי מתוך מערכת היחסים הטובה עם רשת אורט עד היום לא נחתם חוזה עם רשת אורט על הפעלת בית-הספר, וזה גם נמצא בתהליכים.
גילה קלדרון: אבל ההסכמה וההבנה היא מאוד גדולה.
גילה קלדרון: רשת אורט לא משלמת דמי שכירות בעבור המבנה.
גילה קלדרון: אני אפילו לא יודעת לתת הערכה מה הם דמי השכירות שהיו צריכים לשלם בעבור מבנה כזה.
גילה קלדרון: הבעיה של בית-הספר אורט יד שפירא היא בעיה של בתי-ספר להזדמנות שנייה רבים מאוד בתל-אביב, וזה מעיד על ההצלחה שלנו.