GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תמר גוז'נסקי: לילד שמגיע לגיל 5 מגיע מקום בכיתה, מורה, ואת השירותים שהוא צריך לקבל.
תמר גוז'נסקי: הם ההורים לא שולחים אותו למסגרת, ניתן להעמיד אותם לדין.
תמר גוז'נסקי: אם ההורים רשמו את הילד – אי אפשר לומר להם שנגמרו המקומות.
תמר גוז'נסקי: אחרי שנקבעו מסגרות לילדים – איך זה ייתכן שהזכות הזו של הילד לא מתממשת?
תמר גוז'נסקי: איך יכול לקרות במדינה שילד, שנקבע לגביו שהוא צריך מסגרת מסויימת – זכותו למסגרת לא מתממשת?
תמר גוז'נסקי: אם שופט קובע שמישהו נידון למאסר, לא יטענו משירות בתי הסוהר שנגמרו מקומות המאסר.
תמר גוז'נסקי: למה בית הסוהר תמיד מובטח, ומוסד פנימייתי כזה לא? איפה בדיוק הליקוי?
תמר גוז'נסקי: האם הליקוי הוא במצב החוקי?
תמר גוז'נסקי: זה מה שמטריד אותי בדיון הזה.
תמר גוז'נסקי: כל אחד מהיושבים פה יכול להניח על השולחן סיפורים על מקרים קורעי לב, שמטריפים את הדעת.
תמר גוז'נסקי: נניח שכולם מסכימים שהמצב קשה, מה ניתן לעשות כאשר קובעים לגבי ילד שעליו להיות במסגרת מסויימת?
מרים פבר: מערכת החינוך מתמודדת עם כל מה שהיא יכולה להתמודד, אבל כאשר היא לא מתמודדת הילדים נפלטים, ואז הם מגיעים אלינו.
מרים פבר: משרד העבודה מתמודד עם רוב הילדים, אבל יש קבוצה מסויימת שנפלטת, כי אנחנו לא מצליחים להתמודד אתם.
מרים פבר: אם היה תקציב, ובשביל זה הפעלנו את חוק זכויות הילדים – היינו יכולים להתמודד.
מרים פבר: לא קל לקבל את התקציב.
מרים פבר: יצטרכו לתת תקציב מתאים כדי שאפשר יהיה להקים את הפנימיות.
מרים פבר: יכול להיות שאם יציעו לאדם מקצועי את האפשרות לקחת צוות בכיר וטוב, ומשכורות טובות, ייתכן שנצליח.
מרים פבר: לרוב הילדים יש מקומות.
מרים פבר: יש קבוצה מסויימת, של מקרים קשים, שנפלטו.
תמר גוז'נסקי: יש לך נתון כמה ילדים מחכים כרגע לסידור בפנימיות טיפוליות?
מרים פבר: אני ממלאת כרגע את מקומו של מוטי.
מרים פבר: אני לא רוצה לתת נתון לא בדוק.
אסתר לובוכינסקי: הנתון האחרון, מלפני שנתיים, היה 180.
אסתר לובוכינסקי: אני בטוח שנוספו הרבה יותר.
אסתר לובוכינסקי: יש הרבה ילדים נוספים היום, מגלי העלייה.
אסתר לובוכינסקי: היום, בפנימיות, אנחנו פוגשים הרבה מילדי העולים מחבר העמים ומאתיופיה.
אסתר לובוכינסקי: הסיפורים הם סיפורים שקשה להעלות על הדעת.
דבורה מרחבי: אני רוצה לחזור על מה שאמרתי קודם – משרד החינוך לא יכול להתמודד עם כל הילדים, בצרכים הנוכחים.
דבורה מרחבי: הדבר השני – גם ילד שיכול להיות בבית הספר עד שעה מסויימת, אך אין לו בית – לא פתרנו את הבעיה שלו.
דבורה מרחבי: יש לנו ילדים בבתי הספר שאין להם לאן לחזור בצהריים.
דבורה מרחבי: הם מתגלגלים ברחובות עד שעות הלילה המאוחרות, ומגיעים אחר כך לבית הספר.
דבורה מרחבי: את ההשפעה על התפקוד בבית הספר אני לא צריכה לתאר בפניכם.
דבורה מרחבי: יש מאות ועשרות ילדים כאלה במערכת.
דבורה מרחבי: גם המועדוניות, שגם הן לא כלי שהוא במקום בית אנחנו מקבלים אליהן בממוצע, פנייה אחת מתוך 7 פניות.
דבורה מרחבי: ההחלטות בעניין הזה הן קורעות לב.
דבורה מרחבי: אין לנו גם פתרונות של מועדוניות לילדים גדולים יותר.
דבורה מרחבי: מפנימיות של משרד החינוך מוציאים ילדים מגיל 14 והלאה.
דבורה מרחבי: הילדים הכי מקשים, גם בפנימיות הנורמטיביות, הם הילדים מהבתים הקשים, כאשר הבית לא מתפקד כמו שצריך.
דבורה מרחבי: המצב החוקי הקיים אינו נותן פתרונות.
יצחק קדמן: אין לילדים מהסוג הזה שום זכות.
יצחק קדמן: האבסורד הוא, שלמי שיש זכות, זה למשרד העבודה והרווחה .
יצחק קדמן: יש לו זכות להוציא ילד בתנאים מסויימים מהבית, כמובן שבאמצעות של צו בית המשפט.
יצחק קדמן: למדינה יש זכות, אך לילד אין.
יצחק קדמן: האבסורד הוא אף גדול יותר ממה שצויין כאן.
יצחק קדמן: יש ילדים שהמדינה פנתה עבורם לבית המשפט, וביקשה צו השגחה, צו הוצאה, צו משמורת, או כל צו שהוא, ובית המשפט, לאחר ששקל את הדברים, הוציא את הצו.
יצחק קדמן: אחרי נותן הצו רואים שאין פתרונות, ועומדים בפני מצב שהוא בלתי מתקב על הדעת מבחינה חוקית.
יצחק קדמן: יש צו של בית משפט, שמפרים אותו.
יצחק קדמן: אין לי טענות לעובדים.
יצחק קדמן: חוזרים העובדים הסוציאליים לבית המשפט ומבקשים לבטל את הצו, לא מפני שהשתנו הנסיבות, אלא כדי לא לעמוד במצב אבסורדי שיש צו אך לא מקיימים אותו כי אין פתרונות.
יצחק קדמן: אני רוצה לומר דבר נוסף - היום, בהיעדר כלים חוקיים למשרד העבודה והרווחה, כשהוועדה מקצועית מחליטה להפנות ילד לפנימייה טיפולית, ומאחר והפנימיות הטיפוליות הן או פרטיות, או של עמותות – פנימייה יכולה לסרב לקלוט ילד, בגלל צהבת או בגלל כל סיבה אחרת.
יצחק קדמן: יש ילדים שנשלחו לפנימיות והן סרבו לקבל אותם.
יצחק קדמן: ילד נדחה מפנימייה בגלל שיש לו בעיות שיניים, והפנימייה טענה שעד שמשרד העבודה לא יטפל בשיניו, הוא לא ייקלט.
יצחק קדמן: אני גם יודע על ילדים אחרים, עם מחלות כאלה ואחרות, שנדחו, למרות שהיה אישור של משרד הבריאות המחוזי.
יצחק קדמן: למשרד אין שום אפשרות לכפות על פנימייה לקבל ילד כזה או אחר.
יצחק קדמן: זה מצב שמבחינה חוקית הוא בלתי אפשרי לחלוטין.
יצחק קדמן: נתון אחרון – להערכתנו היום, 30 אחוז מהילדים שמאושפזים היום בבתי החולים הפסיכיאטריים נמצאים שם היום, למרות שאנשי המקצוע אומרים שהם אינם צריכים להיות באשפוז.
יצחק קדמן: הם נשארים שם מפני ששירותי הרווחה מתחננים להשאיר אותם שם, כי אין להם לאן לשלוח אותם.
יצחק קדמן: מחזיקים אותם שם שנה או שניים, ובסוף הם מתדרדרים למצב שיש הצדקה לאשפז אותם.
עמליה זרקא: אני מפקחת על חלק מהפנימיות הטיפוליות שמדובר עליהן פה.
עמליה זרקא: רק כדי לתת מושג – אנחנו מדברים על רצף.
עמליה זרקא: הרצף נע בין קצה אחד שהוא "חינוכי" לקצה השני שהוא "פוסט אשפוזי" – חלופת אשפוז.
עמליה זרקא: על הרצף הזה יש לנו מקרים קלים יותר, ילדים שהם בעצם לא ילדי משרד העבודה והרווחה, דרך הילדים השיקומיים, הטיפולים והמוגבלים, ולבסוף – הפנימיות למקרים הקשים ביותר, של ילדים שעבורם הפנימייה מהווה חלופת אשפוז.
עמליה זרקא: האוטונומיה לפנימייה לקבוע את מי היא מקבלת ואת מי לא היא אוטונומיה חלקית, ומדומה.
עמליה זרקא: מדוע?
עמליה זרקא: מפני שאנו סיווגנו את הפנימייה.
עמליה זרקא: אנחנו קבענו את התעריף והסטנדרטים נקבעו בחוק הפיקוח.
עמליה זרקא: אף אחד לא המציא אותם.
עמליה זרקא: מי שרוצה לשנות את הסטנדרטים – שישנה את החוק.
עמליה זרקא: אנחנו קבענו איזה כלים חייבים להיות לפנימייה, הפיקוח יוודא שהסטנדרטים ורמת השירות שניתנים הם סבירים, ונתנו לה אוטונומיה.
עמליה זרקא: הפנימייה רשאית לא לקבל ילד, אך בשום פנים ואופן לא על רקע של מחלות, ובעניין הזה אני מזמינה את יצחק קדמן לפנות אלינו כל אימת שפנימייה דוחה ילד על רקע של מחלה.
יצחק קדמן: האם את ממונה על מוטי וינטר, או שאת כפופה לו?
יצחק קדמן: הוא טען שהוא לא יוכל להכריח את פנימיית "אהבה" לקבל ילד עם צהבת.
עמליה זרקא: אבל זה השתנה, ויש הנחיה של משרד הבריאות בעניין.
עמליה זרקא: לא מזמן התמודדתי עם מקרה של שחפת, עם צהבת, ועם חשש לאיידס.
עמליה זרקא: לא הכל בסדר אצלנו.
ליאורה באור: אפשר לשלול מקרה של צהבת, אך פנימייה טיפולית לא מקבלת ילד אם אין בית מאחוריו.
ליאורה באור: עמליה זרקא: לגבי האוטונומיה של הפנימיות – היא מאד חלקית.
ליאורה באור: פנימייה יכולה להחליט לא לקבל את הילד, על סמך קריטריון אחד בלבד, והוא, שהוא לא תואם את אוכלוסיית היעד, ואת הכלים שיש למטפל.
ליאורה באור: דהיינו, אם פנימייה מצוותת, ערוכה כפנימייה שיקומית, ויישלח אליה ילד שזקוק לאשפוז פסיכיאטרי, למעקב אחרי תרופות, הרי שעשיתי חטא לילד, קודם כל, זה יערער את הכל, ויפריע.
ליאורה באור: נכון שבאופן עקרוני יש לפנימיות אוטונומיה לסנן את הפונים.
ליאורה באור: אני רוצה לומר דבר נוסף – אני לא רוצה שפנימייה תהיה חייבת לקבל ילד שהיא לא רוצה בו.
ליאורה באור: אני לא רוצה שאף אחד יטפל בילד שהוא אינו רוצה לטפל בו.
תמר גוז'נסקי: מה באשר לזכות של הילד.
עמליה זרקא: בוודאי שיש לו זכות לקבל מענה.
עמליה זרקא: אני באופן אישי הייתי שותפה, ליוותי ופיתחתי פנימייה של ילדים לאחר אשפוז.
עמליה זרקא: אפילו מבחינת המשאבים, אנחנו מעדיפים פנימייה לאחר אשפוז מאשר אשפוז.
עמליה זרקא: פתחנו מספר יחידות ברחבי הארץ.
עמליה זרקא: אנחנו מנסים לפעול גם בהקמה ופיתוח של פנימיות חדשות, וגם בבנייה של יחידות, כדי לאפשר מוביליות.
עמליה זרקא: לדעתי הבעיה היא לא רק של משאבים.
עמליה זרקא: לחלופת האשפוז יש היום כ-120 מכסות בלבד, במדינת ישראל.
עמליה זרקא: אנחנו יודעים על המון ילדים בבתי חולים, שלא צריכים להיות שם.
עמליה זרקא: צריך לזכור שהמכסות האלה הן לא מכסות רגילות.
עמליה זרקא: אותם ילדים מתוקצבים בסעיף מיוחד.
עמליה זרקא: האוצר קובע כמה ולמה ואיך.
עמליה זרקא: כלומר, אם אנחנו נצליח שם לרווח, אז אין שום ספק שנוכל לפתח יחידות נוספות ולתת מענים.
עמליה זרקא: פתרון כל הבעיות של כל הילדים במהירות - זה לא נראה לי רציני, גם לא בתוך שנתיים, או בהחלט יש כאן בעיה שהיא גם של משאבים, וגם של יזמים.
עמליה זרקא: צריך לתת את הדעת על כל הדברים האלה, על מנת למצוא פתרון.
חיים פיינגולד: אני מנהל של עמותת " אור שלום", שנותנת בתים לילדים שאינם יכולים לגור בבית בגלל עזובה והתעללות.
חיים פיינגולד: היום דיברתי עם מנהלי המעונות המשפחתיים.
חיים פיינגולד: אנחנו החזרנו עכשיו ללשכות כ-100 פניות, של ילדים שפנו אלינו.
חיים פיינגולד: על שולחני יש ערמה של ב-50 פנימיות למעון "רעות", שהוא מעון שמקבל כל ילד.
חיים פיינגולד: התנאי היחיד הוא שלא יקבלו אותו לשום מקום אחר.
חיים פיינגולד: זו לא סטטיסטיקה, אך אלה הן עובדות שמספרות סיפור עצוב.
חיים פיינגולד: החזרתי את הפניות ללשכות.
חיים פיינגולד: אני חושב שהוויכוח הוא על המציאות הזו.
חיים פיינגולד: אני רוצה לומר במלוא האחריות – אין ילד שאי אפשר לטפל בו, כמעט.
חיים פיינגולד: מה שצריך זה את התנאים לטפל בו.
חיים פיינגולד: מה הם התנאים?
חיים פיינגולד: מספיק מדריכים שיוכלו לחבק ולהחזיק אותו, כדי שלא נצטרך לסגור אותו מאחורי סוגר ובריח.
חיים פיינגולד: צריך לתת הדרכה לצוות, ומידע.
תמר גוז'נסקי: אתה מוכן לפתח את השירות שלך?
חיים פיינגולד: אני מנהל מלחמה כבר כשנה על פנימיית "עין כרם".
חיים פיינגולד: אני מוכן לקחת את הילדים שאף אחד לא רוצה בהם, יחד עם פנימיית "בני ברית", שגם היא מצטיינת בטיפול בילדים האלה.
חיים פיינגולד: יש מבנים, השקיעו 4 מיליון שקל בשיפוץ הפנימייה, ביולי של השנה שעברה, וסגרו אותה.
חיים פיינגולד: באנו, וביקשנו, יחד עם עיריית ירושלים והמועצה לילד החוסה – שיינתן לנו המקום.
חיים פיינגולד: אנשים לא רוצים לנהל את המקומות האלה.
חיים פיינגולד: אם באים אנשים, בתקציב כה דל, הם לקוחים מהכסף של הילדים.
חיים פיינגולד: יש בתקצוב עיוותים וחסרונות, ובגלל זה ילדים נמצאים ברחוב.
חיים פיינגולד: אי אפשר היום לפתוח מסגרות בתקציבים שהמשרד נותן, והמשרד בהחלט עשה דרך ארוכה.
חיים פיינגולד: הוא לא בר פלוגתא שלי, אבל אפשר היה לעשות הרבה יותר.
אסתר לובוכינסקי: כולם מדברים על משרד העבודה והרווחה, וכל העול הכבד והקשה הזה מוטל עליו.
אסתר לובוכינסקי: אני לא מאשימה את כל ההורים.
אסתר לובוכינסקי: לחלקם יש חיים מאד קשים.
אסתר לובוכינסקי: הם צריכים לנסוע, לעתים, מרחק של 4 שעות לפנימייה בה הילד נמצא.
אסתר לובוכינסקי: גם הילד צריך לנסוע מרחק כזה.
אסתר לובוכינסקי: אחת הבעיות שאני מזהה בהקשר הזה היא בעיה של משרד החינוך.
אסתר לובוכינסקי: זה מתחיל במורה, שמחליטה שהילד אינו מתאים לבית ספרה, מוציאה אותו מבית הספר, וגם בית הספר האחד לא רוצה אותו.
אסתר לובוכינסקי: לפעמים זה לא בגלל הבית, אלא בגלל שמערכת החינוך באותו ישוב לא מקבלת אותו.
אסתר לובוכינסקי: אני שומעת עדויות כאלה.
אסתר לובוכינסקי: מפנים את הילד לפנימייה שנמצאת ביישוב אחר.
אסתר לובוכינסקי: מה קורה פה?
אסתר לובוכינסקי: – ילד שהוציאו אותו מהבית בדימונה, ושמו אותו בפנימייה בפרדס חנה.
אסתר לובוכינסקי: הוא לא שייך לכאן וגם לא לכאן, מבחינת השתייכות לרשות.
אסתר לובוכינסקי: כאשר זה מגיע למשרד החינוך זו הבעיה הקשה ביותר.
אסתר לובוכינסקי: לא רוצים אותו בבתי הספר בקהילה.
אסתר לובוכינסקי: בפנימיות של "משען" אין בתי ספר.
אסתר לובוכינסקי: משקיעים הרבה מאד עבודה כדי שילדים יוכלו ללכת לבית הספר בקהילה.
אסתר לובוכינסקי: אי ההשתייכות לרשות זו אחת הבעיות הכי חמורות שיש במערכת הזו.
אסתר לובוכינסקי: נקודה שנייה.
אסתר לובוכינסקי: כאשר הילד נקלט כבר בבתי הספר במקום בו הפנימייה נמצאת, לא הוא מגיע?
אסתר לובוכינסקי: לפנימייה טיפולית שיש בה בית ספר מיוחד.
אסתר לובוכינסקי: איך נראה בית הספר הזה?
אסתר לובוכינסקי: הקירות הם מאזבסט, פח גלי מתקופת הבריטים.
אסתר לובוכינסקי: לא היו תקציבי פיתוח.
אסתר לובוכינסקי: לא היו תקציבי ביצוע.
אסתר לובוכינסקי: לא שולחן, לא כסא ולא לוח.
אסתר לובוכינסקי: עכשיו זה קיים, כתוצאה ממאבק שלנו.
אסתר לובוכינסקי: אין חדרי התעמלות לילדים עם בעיות התנהגות קשות.
אסתר לובוכינסקי: אין ציוד ספורט.
אסתר לובוכינסקי: פנינו לשלטון המקומי והם טענו שהילדים האלה אינם שלהם.
אסתר לובוכינסקי: כל מה שמפעל הפיס עושה, והיום הוא מקים מקוואות – זה אף פעם לא לילדים האלה.
אסתר לובוכינסקי: פה נמצאת אחת הבעיות שצריך לתת לה פתרון של חקיקה, לחייב את השלטון המקומי להקצות כספים מכספי מפעל הפיס.
אסתר לובוכינסקי: אם אין היום מי שיקים פנימיות טיפוליות – מפעל הפיס יכול להיכנס לתחום הזה.
אסתר לובוכינסקי: מפעל הפיס מקים דברים מעוררי השתאות.
אסתר לובוכינסקי: תנסו להשיג משהו ממפעל הפיס לילדים בפנימיות.
אסתר לובוכינסקי: לא ניתן דבר.
אסתר לובוכינסקי: אני רוצה לסיים במשפט שאמר לי יושב-ראש ועדת החינוך בקדנציה הקודמת.
אסתר לובוכינסקי: כאשר העליתי בעיה הוא אמר: זו לא בעיה של ועדת החינוך בכנסת.
אסתר לובוכינסקי: זה של משרד העבודה והרווחה.
אסתר לובוכינסקי: האם החינוך של הילדים האלה אינו בעיה של משרד החינוך?
אסתר לובוכינסקי: חייבים לחוקק חוק שיחייב את משרד החינוך.
אסתר לובוכינסקי: צריכים להיות מוקצים כספים להקמת בתי ספר.
אסתר לובוכינסקי: אם חיים פיינגולד רוצה להקים פנימייה – מי יקים שם את בית הספר?
אסתר לובוכינסקי: ומדובר שילדים שצריכים בית ספר.
אסתר לובוכינסקי: זו נקודה מאד בעייתית.
אסתר לובוכינסקי: ילד שבא לכיתה, ולא מקבל את מה שהוא צריך, כאשר הוא יוצא מהכיתה יש לו בעיית התנהגות, זה עניין מצטבר.
תמר גוז'נסקי: לדאבוני, עד לרגע זה, לא הונחו על השולחן נתונים מדויקים על מספר המקומות החסרים בפנימיות טיפוליות, על ידי שום משרד.
חיים פיינגולד: אין דבר כזה.
חיים פיינגולד: שלא יטעו אותנו – אף אחד לא יודע.
תמר גוז'נסקי: אני מניחה שהמספר הזה הוא כל הזמן בתנועה.
תמר גוז'נסקי: הוא משתנה.
תמר גוז'נסקי: זה נתון מאד חשוב.
תמר גוז'נסקי: אני מבקשת ממשרד העבודה, וממשרד החינוך, לנסות ולהביא לנו את הנתונים על מספר המקומות החסרים בפנימיות טיפוליות, ומספר הילדים שזקוקים לפנימיות טיפוליות, וכרגע לא נמצא להם פתרון.
תמר גוז'נסקי: אני מבקשת לקבל נתון כלשהו, שנכון לתאריך מסויים.
אסתר לובוכינסקי: אולי נקבל את הנתון גם ממשרד הבריאות?
תמר גוז'נסקי: כן, נוסיף גם את משרד הבריאות.
תמר גוז'נסקי: ששלושת המשרדים האלה יעבירו לנו נתון, אנחנו לא יודעים אפילו את היקף הבעיה.
ורד אפשטיין: אני רוצה לומר דבר שלא עלה כאן בדיון.
ורד אפשטיין: בגלל המצב הזה במשרד העבודה והרווחה, המקרים הכי קשים הם כאלה שנמצאים גם בבתי חולים, אנחנו עושים רשימה של המקרים הכי קשים, ומנסים למצוא להם פתרונות אינדיבידואליים.
ורד אפשטיין: אני מדברת על ילדים שהיו באשפוז ונמצאים בפנימיות במסגרת פוסט אשפוזית, עם חונך צמוד.
ורד אפשטיין: אני שואלת את עצמי אם הילדים האלה שייכים למשרד העבודה והרווחה או למשרד הבריאות.
ורד אפשטיין: יש לנו הרבה ילדים כאלה.
תמר גוז'נסקי: אנחנו צריכים את הנתונים, קודם כל.
תמר גוז'נסקי: דבר שני, אני חושבת שהגענו לאיזושהי הסכמה שבעצם אין לילדים האלה זכויות.
תמר גוז'נסקי: כאשר הזכות היא לא זכות שמשרד העבודה יטפל בהם, אלא הכוונה – הזכות לקבל את הפתרון המתאים לילד בהתאם לצרכים המיוחדים שלו.
תמר גוז'נסקי: אנחנו מדברים על ילדים עם צרכים מיוחדים, ואין להם זכויות.
תמר גוז'נסקי: הצד השני של זכות של ילד היא החובה של מישהו לממש אותה.
תמר גוז'נסקי: אם לילד יש זכות לגדול בבית, אך אין הורים שיממשו את זה, אז הזכות היא תיאורטית.
תמר גוז'נסקי: ישראל חתמה על האמנה הבינלאומית לזכויות הילד.
תמר גוז'נסקי: כמו שיש חוק לימוד חובה, צריכים פה איזשהו חוק לגבי הילדים האלה עם הצרכים המיוחדים.
תמר גוז'נסקי: מעשה חקיקה עדיין לא פותר את כל הבעיות, אני מסכימה, אך הוא קובע את הצד השני של הזכות – את החובה של מישהו לתת דברים מסויימים, כפי שנקבע בחוק.
תמר גוז'נסקי: הילד, בשום מקרה, אינו אשם.
תמר גוז'נסקי: יש לו בעיות התנהגותיות או בעיות נפשיות, אך הוא בשום מקרה לא אשם בכך.
תמר גוז'נסקי: זאת נקודת המוצא.
תמר גוז'נסקי: לכן אני חושבת שאנחנו צריכים למצוא דרך, ואני אבדוק זאת עם הגורמים המקצועיים – איך אנחנו ננסח את הצעת החוק.
תמר גוז'נסקי: הוזכר כאן חוק זכויות הילדים.
תמר גוז'נסקי: אני לא מכירה את החוק הזה, אך אשמח לקבל העתק שלו.
תמר גוז'נסקי: אם למישהו יש עוד הצעות חוק או מחשבות בעניין – כל דבר שיכול לעזור, שיעביר אלי.
תמר גוז'נסקי: ננסה להתחיל לעצב את הצעת החוק.
תמר גוז'נסקי: אם הוועדה הזו תשב על הצעת החוק הזו, ואם היא תצא מהוועדה, זה מקצר את ההליכים, כי הצעת חוק שיוצאת מוועדה זה כמו מהממשלה.
תמר גוז'נסקי: המסלול שלה קצר, יחסית, אם זאת, ההצעה צריכה להיות טובה, ולהביא בחשבון שאנו לא מנסים לשנות באופן דרמטי את כל המבנים, אך שאיכות הטיפול בילד תובטח.
תמר גוז'נסקי: אני מציע שנסכם שהוועדה תתחיל בעיבוד ופיתוח הצעת החוק שעוסקת בזכויות הילדים ובחובת המדינה לגבי ילדים עם צרכים מיוחדים, שאינם ילדי החינוך המיוחד, אלא ילדים שצריכים הוצאה מחוץ לבית בשל שסיבות שונות.
תמר גוז'נסקי: לגבי השאלה על איזה אוכלוסיות יחול החוק – לא נדון בה עכשיו.
תמר גוז'נסקי: הדבר הנוסף שאני מציעה – כאשר קיימת עמותה שמוכנה לטפל בכל ילד, אני מציעה שהמוסדות הנוגעים בדבר, והשרים הנוגעים בדבר, יטפלו בנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: במדינת ישראל קיימים מבנים שיכולים לשמש כמוסדות, והם סגורים מסיבות שונות.
תמר גוז'נסקי: לפעמים אין ילדים באותו ישוב, או מכל סיבה אחרת.
אסתר לובוכינסקי: אפשר לחייב את משרד החינוך להעמיד את המקום הזה, שעומד ריק כבר כמה שנים?
תמר גוז'נסקי: נציגת משרד החינוך הלכה, ולכן אנו נפנה לשר החינוך שישחרר את המבנה במקרה הקונקרטי הזה, אך אני חושבת שצריך שיהיה איזשהו גורם מרכזי ממשרד האוצר או משרד ראש הממשלה.
תמר גוז'נסקי: שמעתי שיש עכשיו שר שלקח על עצמו לדאוג לזכויות הילדים.
תמר גוז'נסקי: אני מאד שמחה על כך.
תמר גוז'נסקי: אני מדברת כרגע על בעיית תיאום בין משרדים.
תמר גוז'נסקי: למשרד אחד יש את המבנה, ולמשרד השני יש את תקציב ההפעלה.
תמר גוז'נסקי: נחוץ תיאום בעניינים האלה.
תמר גוז'נסקי: לא סיימנו לדון בנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: הנושא יחזור ויעלה, ונדון בו.
תמר גוז'נסקי: הוועדה הזו תיתן תשומת לב מיוחדת לקבוצות החלשות יותר, הפגיעות יותר ובעלות פחות זכויות בחברה שלנו.
אסתר לובוכינסקי: יש לי בקשה.
אסתר לובוכינסקי: אני יושבת כבר כמה שנים עם יצחק קדמן, ותמיד עולה בקשה לדיווחים.
אסתר לובוכינסקי: הדיווחים קיימים, אך אין מענים לבעיות.
אסתר לובוכינסקי: אני מבקשת לתת סדר עדיפות לתשובות, למענים.
אסתר לובוכינסקי: חייבים להציל את הנפשות האלה.
תמר גוז'נסקי: תודה רבה לכם.
תמר גוז'נסקי: הישיבה נעולה.
תמר גוז'נסקי: אני פותחת את הישיבה.
תמר גוז'נסקי: הנושא הראשון הוא הבטחת המשך פעילותה של התחנה להתפתחות הילד בקריית-שמונה.
תמר גוז'נסקי: נמצא איתנו כבוד ראש העיר קריית-שמונה ברביבאי.
תמר גוז'נסקי: קיבלתי את הפנייה עוד בתחילת חודש יולי בנושא היחידה האזורית להתפתחות הילד.
תמר גוז'נסקי: הפנייה הציגה מצב של סכנה, שהיחידה הזאת תיסגר בשל בעיות של הסכם עם קופת חולים כללית, ותוארו פה השירותים שנותנת היחידה.
תמר גוז'נסקי: בעקבות זה התקשרתי גם לפרופסור אור-נוי כדי לדעת מה קורה ומה הטיפול שנעשה, ונוצר גם קשר ביוזמת קופת חולים עצמה מהצפון.
תמר גוז'נסקי: לכן, אחרי כל הקשרים האלה, הבנתי שבכל זאת אנחנו צריכים להיפגש, כי צריך איכשהו לסגור את העניין הזה.
תמר גוז'נסקי: מהניסיון שלי בטיפול בתחום הזה, למדתי שבמקומות המעטים בארץ שיש סוגי יחידות כאלה שקמו ביוזמה כזאת או אחרת - לפעמים של עירייה, לפעמים של שירות אחר - כאשר השירות שניתן לילדים בגיל הרך הוא שירות מקיף, כולל, גם רפואי, גם פסיכולוגי, ובעיקר שירות של איתור ומניעה, זה מקדם בצורה משמעותית את הסיכוי של הילדים האלה להתפתח.
תמר גוז'נסקי: לצערי הרב, יש מעט מאד יחידות כאלה ומהסוג הזה בארץ.
תמר גוז'נסקי: לדעתי, יש גישה ש"חוסכת" או מקצצת דווקא בשירותי מניעה ובשירותי גילוי ומדגישה את העניין של הטיפול כבר בתוצאות של ההזנחה, או בתוצאות של הבעיות הטיפוליות.
תמר גוז'נסקי: יחד עם זה, אנחנו נמצאים במקום שיש גורמים שונים שפועלים, כל אחד יש לו תכתיבים: לעירייה יש תכתיבים ולקופת חולים יש תכתיבים, ולכולם יש תכתיבים.
תמר גוז'נסקי: הבעיה שהוועדה לקידום מעמד הילד רוצה לנסות לשנות, שמעבר לכל התכתיבים האלה השאלה שישאלו את עצמם כל הגורמים: מה דורשת טובת הילד - עם כל הכבוד לכל מיני אילוצים - ומה דורשת הגישה העקרונית הזאת של זכויות הילד וטובת הילד.
תמר גוז'נסקי: לכן אני רואה בדיון הזה על התחנה או על היחידה הזאת בקריית שמונה גם דיון יותר עקרוני, כי לדעתי זה צריך להיות מודל שצריך להיות בכל מקום, עד כמה שזה ניתן.
תמר גוז'נסקי: אני מציעה שבהתחלה נשמע את העמדות השונות ואת ההערכות השונות, ואחר כך נמשיך.
תמר גוז'נסקי: כבוד ראש העיר, בבקשה.
חיים ברביבאי: חברת הכנסת גוז'נסקי, אני שמח על קיום הישיבה הזאת, ואני שמח שלקחת את הנושא הזה תחת חסותכם, אם כי אנחנו נמצאים באמצע הדיונים עם כל הגורמים כדי לפתור את הבעיה הזאת.
חיים ברביבאי: אני מקווה שנצליח לפתור אותה בעזרתכם ואיתנו ביחד.
חיים ברביבאי: במקום כמו קריית שמונה, לא בגלל הבעיה הביטחונית, אבל בגלל שהמקום מרוחק, בגלל שכמות האנשים הדורשים בכל התחומים - לא רק בתחום הבריאות, אלא גם בתחומים האחרים, אם זה חינוך, אמנות, מוסיקה - היא קטנה מאד, העלות להביא אנשים מקצועיים לטובת הנושא היא גדולה מאד.
חיים ברביבאי: לפעמים יש הרבה נוער טוב מאד, אפילו מחונן, שלא מקבל את הטיפול המתאים, בגלל זה.
חיים ברביבאי: האחוז באוכלוסייה הוא כמעט קבוע, ואם גודל האוכלוסייה הוא קטן, הכמות היא קטנה.
חיים ברביבאי: כנ"ל אפשר לומר גם על התחום הזה של היחידה להתפתחות הילד.
חיים ברביבאי: אני שמח שלפחות בקריית שמונה קמה יחידה שבאמת ניתן להתפאר בה.
חיים ברביבאי: היחידה היא יחידה אזורית, היא לא רק של קריית שמונה.
תמר גוז'נסקי: מתי היחידה הוקמה?
עופרה שמחאי: בשנת 1982.
חיים ברביבאי: אבל התנופה היתה משנת 1990 בערך.
חיים ברביבאי: אני חייב לציין שהיחידה הזאת היא אזורית, והיא נותנת טיפול לכל האזור, כולל לרמת הגולן.
חיים ברביבאי: בגן אצלנו ראיתי שארבעה ילדים מתוך שמונה הם מרמת הגולן, כלומר: 50%.
חיים ברביבאי: אנחנו עושים את זה באהבה רבה.
חיים ברביבאי: קריית שמונה נשאה עד היום בנטל של היחידה הזאת, כמו שהיא נושאת בעוד כמה דברים.
חיים ברביבאי: את המנחת בקריית שמונה אנחנו מחזיקים.
חיים ברביבאי: המדינה מאד אוהבת את קריית שמונה, מאד מעריצים אותנו, אבל זאת רק אהבה ובזה נגמר הסיפור.
חיים ברביבאי: יש רצון טוב, אבל בין הרצון הטוב לבין היישום של הרצון הטוב, אנחנו עוברים הרבה מדורי גהנום.
חיים ברביבאי: דוקטור בועז לב נמצא כאן, והוא יודע איזה ייסורים אנחנו עוברים כדי להקים את מכון הדיאליזה.
בועז לב: אבל מקימים?
חיים ברביבאי: אבל מקימים.
בועז לב: כנגד כל הסיכויים.
חיים ברביבאי: בסדר, אבל אתה יודע בדיוק מה קורה בנושא הזה.
חיים ברביבאי: זאת לא רק היחידה עצמה.
חיים ברביבאי: קריית שמונה משלמת משהו כמו 40% מהעלות של היחידה, בין 600,000 ל800,000- שקל.
חיים ברביבאי: אנחנו מוותרים על חלק מהתקציבים ברווחה החינוכית לטובת היחידה להתפתחות הילד.
חיים ברביבאי: יותר מזה אני רוצה לומר פה, אנחנו נכנסים לקרן רש"י, ודרך קרן רש"י אנחנו הולכים להשקיע חזק מאד ביחידה להתפתחות הילד.
חיים ברביבאי: המחשבה שלנו היא כזאת: אנחנו הולכים להשקיע מיליונים בגיל שנקרא לידה-שש, אם זה במעונות היום.
חיים ברביבאי: דיברת בשיחה שלנו על שלושה גני הילדים, אז אצלנו חצי מגני הילדים כבר שנה שעברה עבדו 16:00-8:00 עם ארוחת צהריים.
חיים ברביבאי: השנה הזאת כל גני הילדים יעבדו 16:00-8:00 ביום לימודים ארוך, כולל טרום חובה, עם ארוחת צהריים, כך שמהבחינה הזאת ערוכים להיכנס לנושא הזה.
חיים ברביבאי: יש לזה אלף ואחת סיבות, אני לא רוצה להזכיר לא את חב"ד, לא את ש"ס ולא את הקיבוצים, אני הולך לשני הכיוונים ביחד.
חיים ברביבאי: היחידה מאד חשובה לנו.
חיים ברביבאי: היא חשובה, ואנחנו חייבים לשמור עליה.
חיים ברביבאי: אנחנו במשא ומתן מתקדם עם קופת חולים.
חיים ברביבאי: עוד לא הגענו לסיכום, אנחנו בבדיקה.
חיים ברביבאי: יכול להיות שאם הבדיקה בסופו של דבר תישא פרי וקופת חולים תהיה שותפה איתנו ביחידה, אולי נפתור בעיה מסויימת.
חיים ברביבאי: אבל אנחנו חייבים לפתור בעיה, אחת ולתמיד.
חיים ברביבאי: העובדים של היחידה כבר חודשים שלא מקבלים משכורת בזמן, שלא נדבר על התנאים הסוציאליים שלהם שלא משולמים.
חיים ברביבאי: החודש הזה - ולא בגלל הישיבה היום - העברתי להם 100,000 שקל ממה שאין לי, כדי שיקבלו משכורות בחודש הזה.
חיים ברביבאי: אני לא רוצה שהיחידה הזאת תתפורר.
חיים ברביבאי: ברגע שהעובדים שם שהם עובדים מקצועיים מאבדים את הביטחון שלהם, הם פשוט מחפשים להם מקומות אחרים.
חיים ברביבאי: אין אף סיבה שעובד ישאר, עם כל הציונות שיש בקידום היחידה.
חיים ברביבאי: חשוב שהמשכורת תגיע בזמן ושהביטוחים יגיעו בזמן.
חיים ברביבאי: זה כבר כחצי שנה שהביטוחים לא מגיעים.
חיים ברביבאי: אני לא מנסה להאשים אף אחד.
חיים ברביבאי: צריך לעשות בדק בית בתוך היחידה הזאת כדי לראות איך אנחנו מגיעים למצב שאומרים: זה התקציב, זה מה שעיריית קריית שמונה משלמת, זה מה שהמועצה האזורית משלמת, זה מה שמבואות החרמון משלמת, זה מה שקופת חולים משלמת, ובזה אנחנו פותרים את הבעיה התקציבית פעם אחת ולתמיד.
חיים ברביבאי: הם יצטרכו להמשיך לטפל בבעיה המקצועית.
חיים ברביבאי: הם עושים עבודה מצויינת, לדעתי.
חיים ברביבאי: אני אומר שוב שאני מקווה שנגיע לסיכום שקופת חולים תסגור את הקטע הזה שיש לה בנושא של הריפוי בעיסוק והפיסיותרפיה, והכל יעבור ליחידה בשותפות עם קופת חולים, זאת אומרת: היחידה הזאת תטפל בכל הנושא הרב-מקצועי.
חיים ברביבאי: אני שמח על הדיון הזה.
חיים ברביבאי: אני רואה שכולם נמצאים פה.
חיים ברביבאי: אין לי שום ספק שזימון מהסוג הזה יביא לסיום המשבר הזה.
חיים ברביבאי: אני אומר שוב, כל אחד שאפשר להביא אותו ממסלול של חינוך מיוחד או ממסלול מסויים למסלול של חינוך נורמלי, הצלנו אותו.
חיים ברביבאי: ויש משפט שאומר: כל המציל נפש אחת, כאילו הציל עולם ומלואו, ואני יודע שהיחידה הצילה הרבה נפשות, וחשוב מאד לשמור על זה.
חיים ברביבאי: חשוב שיהיה דגל להרבה יחידות שיכולות להיות במרכז הארץ שיבואו ללמוד מהיחידה שלנו.
חיים ברביבאי: משה פרחי: המצב הוא מאד פשוט.
חיים ברביבאי: בהיקף ההכנסות הקיים כיום, שרובו אמור להיות מקופת חולים, אפשר להקים ולקיים את היחידה באופן שוטף.
חיים ברביבאי: זה המצב הכי פשוט.
חיים ברביבאי: קופת חולים כללית היא הדומיננטית מבחינת כמות האוכלוסייה.
חיים ברביבאי: עם ההכנסות שיש לי כיום מקופת החולים יש שתי אפשרויות: או לחפש אפיקים אחרים שישלמו את מה שחסר, או להגיע להסדר שהתשלומים מקופת חולים יאפשרו המשך עבודה שוטף ותקין.
חיים ברביבאי: זאת הבעיה המרכזית ביחידה.
חיים ברביבאי: כמו שאמר ראש העיר, במשך שנים אנחנו מנסים לסבסד מכל מיני מקומות אחרים את חוסר התקציב הזה, אלא שהשנה כבר כלו כל הקיצים.
תמר גוז'נסקי: כמה עובדים אצלכם?
תמר גוז'נסקי: משה פרחי: יש לנו היום 19 מטפלים פארא רפואיים, ויש אנשים לא מקצועיים - -
תמר גוז'נסקי: אלה משרות או עובדים?
תמר גוז'נסקי: משה פרחי: עובדים.
תמר גוז'נסקי: סך הכל יש לנו כ13- משרות.
תמר גוז'נסקי: אהוד דוידזון: אני קודם כל רוצה להגיד שאני לא חושב שיש איזשהו חשש לאיזשהו ילד בקריית שמונה או מהסביבה שלא מקבל טיפול או עלול לא לקבל טיפול באיזשהו מצב.
תמר גוז'נסקי: אני חושב שזה הדבר הכי חשוב.
תמר גוז'נסקי: ילדי קריית שמונה והסביבה מקבלים את כל השירות שהם צריכים לקבל, על פי סל השירותים ומעבר.
תמר גוז'נסקי: רק לאחרונה הורחב הסל עד גיל 9.