GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תמר גוז'נסקי: חשבתי איך זה מתקשר לאלימות ולתחושות עמוקות של הילדים.
תמר גוז'נסקי: קראתי שלשום בעיתון שבמחקר השוואתי של ארגון הבריאות הבינלאומי הסתבר שאנחנו מגדלים את הילדים הכי עצובים בעולם.
תמר גוז'נסקי: 14.5% מהילדים אמרו שהם עצובים לעומת 3-4% בארצות אחרות.
תמר גוז'נסקי: היא ספרה לי על הסרטים שהם עצובים כהים ולא אופטימים ואני אמרתי זה מתקשר ל-14.5% האלה.
תמר גוז'נסקי: אולי אנחנו מגדלים ילדים באוירת אלימות והם מפנימים את זה שזו החברה שבה הם חיים.
תמר גוז'נסקי: השאלות הן מורכבות ואני לא מתכוונת לקחת תשדיר ולומר שמצאנו את האשם ישנן ועדות בכנסת שבהם חבר כנסת, בעיקר מהסיעות החרדיות מאשימים את התקשורת החילונית בכל העוולות והדברים שקורים, לא זאת הכוונה.
תמר גוז'נסקי: אם יש לנו כלי כזה חברתי ציבורי השאלה מה קורה איתו, מי מפעיל אותו, מה מטרותיו ואיך אנחנו, כמי שרוצים לקדם ילדים רוצים שיהיו גם שמחים יותר בחייהם, איך אנחנו משפיעים.
תמר גוז'נסקי: אלה עוד כמה רעיונות שרציתי להציג לדיון, אז בבקשה:
רמי בר גיורא: אני יושב על כסא הפסיכולוגים אך אני גם איש של זכויות ילדים.
רמי בר גיורא: אין לי ספק שהשורה התחתונה צריכה להיות שצריכה להיות ועדת היגוי ממלכתית עבור כל כלי התקשורת שיש להם השפעה מאסיוית לפי מס' שעות הצפיה אצל ילדים או הפוטנציאל שיש להם אצל ילדים.
רמי בר גיורא: לא יתכן שיהיה אחרת, את אומרת ש"נוגה" לא באו כי הם נעלבו, ואני חושב שאם היה פה דיון על ההשפעה הרעה של הטבק על בריאות האוכלוסיה, יכול להיות שפיליפ מוריס...
תמר גוז'נסקי: הם באים אני הולכת לישיבות כלכלה והם באים.
רמי בר גיורא: מפני שעכשיו התחילו לתבוע מהם תביעות על גרימת נזק.
רמי בר גיורא: אנו בד"כ מעלים את הגרא של ארה"ב, לוקח כמה שנים עד שזה עובר את האוקיאנוס ומגיע אלינו, קומישין ראשון משנת 72 של ה"סרג'נט ג'נרל" אלו המוסדות הכי חשובים ובעלי מוניטין מדעי בלתי רגיל בארה"ב.
רמי בר גיורא: 10 שנים אח"כ ב - 82 ה"אינסטיטיוט אוף מנטל הלס" באותו סדר גודל, מוכרים באופן בינלאומי.
רמי בר גיורא: ב - 92 ה A P A , ארגון הפסיכולוגים האמריקאים קבל משימה לבדוק את הקשר בין טלויזיה והתנהגות אלימה.
רמי בר גיורא: הם כותבים בזהירות של אנשי מדע שמסכמים את כל 30 השנים האלה: (תרגום): "חשיפה רבה לטלויזיה אלימה, היא אחת הגורמים העיקריים של אלימות בחברה.
רמי בר גיורא: " הם אח"כ מפרטים שזה מוסיף פחד אצל ילדים , וזה עושה דה סנטיסיזציה לאלימות ז"א שיש התרגלות.
רמי בר גיורא: בהתחלה נבהלת מבוקס קטן אח"כ זה מתקרב לסכין קטנה, ארוכה, אח"כ אקדח, וזה הולך וגובר.
רמי בר גיורא: מחקרים שהם עושים מצביעים על כך שילדים שכבר מגיל 8 שהיו חשופים לכמה שעות לסרטים שאנו רואים היום בלי סוף, קשורים קשר הדוק לכשלונות מאוחר יותר בגיל 22, הם מרביצים לאישה יושבים בבתי סוהר וכך הלאה.
רמי בר גיורא: אנחנו לא נמצאים במצב של התמימות של אריסטו, להיפך, אם אנחנו רואים משהו אחר מכה את אביו או את אימו עד זוב דם אז אנחנו מתנקים ע"י זה מרחשי לב דומים שיש אצלינו, וצדיקים מלאכתם נעשית ע"י אחרים ודוקא פה יש קטרזיס.
רמי בר גיורא: אנחנו יודעים שזה לא נכון.
רמי בר גיורא: לגבי הטענה שלא כל אחד מושפע לרעה אני חושב שטענה זו לא באה בחשבון.
רמי בר גיורא: אם היו מבטלים את מעברי החציה ברחובות לא כל אחד היה נדרס, ובכל זאת לא יעלה על דעתו של איש לעשות את זה כי זה עלול לסכן כמה, אולי רק את החרשים או העוורים.
רמי בר גיורא: התפקיד שלנו הוא להגן על ילדים.
רמי בר גיורא: לקראת סוף המאה אין לנו ספק בזה שהסרטים שמידת האלימות שלהם הולכת וגוברת משפיעים.
רמי בר גיורא: גם התמונה שהם מציגים בקשר ליחסי גבר ואישה, המימד של ה"שד והאקדח" לא יתכן היום סרט בלי כמויות מסוימות שלהם, הוא משפיע על ילדים ועל תפיסת העולם שלהם ולא יתכן דבר כזה שלא תהיה ועדת היגוי.
רמי בר גיורא: התקשורת במובנה הכללי דומה למים, אף אחד לא יוותר על שתית מים בגלל שיש שם חומרי רעל אבל זו מצווה להילחם בחומרים המסרטנים והמלכלכים שישנם במים ולהגיש תביעות נגד מי שמזהם את המים.
רמי בר גיורא: אני חושב שיש פה זיהום של אויר תקשורתי שכולנו נושמים אותו אף אחד לא עושה מרד נגדו וכשזה מדובר בילדים אז אי אפשר שלא לתבוע ועדת היגוי כזו עם כל הפחדים שיש פה, צנזורה חופש ביטוי, אנחנו יודעים עכשיו בעליל שזה משפיע לרעה על ילדים והתפקיד שלנו למנוע את זה.
תמר גוז'נסקי: מהנסיון הישראלי מתוך הארגון שלכם, בקשר לחשיפה לתיאורים הפלסטיים של רצח ילדים ושל המקרים הקשים שהיו בשנה האחרונה, האם שמעתם על השפעה?
רמי בר גיורא: ילדים לא מדברים על זה כי זה נראה להם מובן מאליו כמו כיור וברז במטבח.
רמי בר גיורא: רואים בטלויזיה דברים כאלה וזה לא נתפס ע"י ילדים כביג דיל.
רמי בר גיורא: זה לא נתפס מפני שהסרטים והחדשות נהיים יותר ויותר דומים אחד לשני.
רמי בר גיורא: אני לא יודע מה מתקרב למה אבל אין הבדלים גדולים, יש בשניהם קטסטרופות ויש דרישה הולכת וגוברת לקטסטרופות בגלל חוק ההתרגלות.
רמי בר גיורא: הדבר הכי אלמנטרי שישנו בעולם הוא חוק האיזון ז"א אם היו שולחים ל - 250 ביה"ס לקולנוע הזמנה לפרס על סרט על חיים מתוקנים, או על ברוגז שנגרם בשלום, או על קונפליקט שפתרו אותו בדרכי גישור, אני לא חושב שלילדים יש הרבה הזדמנויות לראות התמודדויות מסוג אחר בגלל שהפורפורציה שבין פתרונות קונסטרוקטיבים למצוקות חיים ובין פתרונות דרמטיים לא מציגה את החיים כמו שהם באמת או כמו שהם יכולים להיות.
רמי בר גיורא: לכן לתקשורת יש גם כח מיטיב שמטעמים של רייטינג היא מתנזרת ממנו.
חיותה שנבל: אני מנהלת את השירות לנשים ונערות במשרד העבודה והרווחה.
חיותה שנבל: אני מתנצלת על האיחור, יש לנו יום עיון שאני חייבת להיות שם, אז אני רוצה לומר את דברי.
חיותה שנבל: לפחות ממה שאני הבנתי מנושא הדיון למרות שהפסדתי את הפתיחה.
חיותה שנבל: האירועים האחרונים של רצח ילדים שזו תופעה שאולי לשמחתינו לא היתה בעבר אבל עכשיו היא הלכה והתפתחה וכל אסון כזה הוא נורא.
חיותה שנבל: אנחנו מטפלים ואחראים על המקלטים לנשים מוכות והיום אנו מפקחים על 12 מקלטים לנשים מוכות במדינת ישראל.
חיותה שנבל: אירועים אלה שקרו בשנה האחרונה של ילדים שנרצחו, היתה להם השפעה קשה ביותר כאשר החשיפה היתה מיד בתקשורת גם בעיתונות הכתובה ששם הילדים פחות קוראים אבל כמובן בטלויזיה ובכל מהדורות החדשות.
תמר גוז'נסקי: מה זה נקרא השפעה?
חיותה שנבל: ההשפעה שהיתה על הילדים, ואולי קצת בשונה לקטע ההתרגלות וההסתגלות, ילדים שחיים במשפחות ספוגי אלימות ובשלב מסויים כבר הצליחו, כשהאמהות קבלו את ההחלטה ויצאו מהבית ולקחו איתם את הילדים למקלטים.
חיותה שנבל: הילדים האלה, כאשר הם שומעים ונחשפים לאירוע כזה שאב רצח את ילדיו, במיוחד האירוע שקרה במרכז הקשר בויצו, של אב שרצח את שני הילדים שבאו מהמקלט לראות את אבא.
חיותה שנבל: הטראומה שילדים אחרים בתוך המקלט עוברים, ההתבטאויות שלהם החרדות שלהם כל מה שעולה במסגרת השיחות במקלט, אם עם הגננת המטפלת, בשיחות הלא פורמאליות בתוך המקלט, בישיבות של העבודה הקבוצתית עם האנשים.
חיותה שנבל: בשיחות היומיומיות בבית שזה המקלט כרגע ששם הדברים מתנהלים.
חיותה שנבל: ההשפעה היא בעיקר לגבי הילדים הצעירים יותר אם אנחנו מטפלים בילדים המתבגרים זו נשפעה מסוג אחר כאשר רואים שזה יכול להשפיע על דפוסי האלימות שלהם ועל ההתנהגות שלהם כמתבגרים בעתיד.
חיותה שנבל: דווקא לילדים הצעירים והרכים, במקלטים שוהים בד"כ ילדים עד גיל 12, ילדים יותר גדולים לא יכולים לצאת עם האמהות למקלטים, שם ההשפעה המידית, והתהליך הקשה שהילדים האלה עוברים מתבטא בהתנהגויות שלהם במצבי חרדה ומצוקה ולפעמים גם בהתנהגות הפוכה של אגרסיוויות.
חיותה שנבל: אם אנו רואים שבמקלטים בארץ היום שוהים במשך השנה למעלה מאלף ילדים וכמוהם יש עוד הרבה מאד ילדים במדינת ישראל בגיל הזה, לאו דווקא שחיים במשפחות אלימות אלא ילדים בכלל שרואים טלויזיה.
חיותה שנבל: ברגע שילד קטן כזה רואה ושומע את הדיווח על אבא שרצח את שני ילדיו או שחנק ילד, יש לזה בהחלט השפעה נפשית על התפתחות הילדים, ואת הדברים האלה רציתי להציג בצורה ברורה.
תמר גוז'נסקי: מנסיונך, אנחנו לא יכולים להגיע למצב שבו לא נדווח, אנחנו יודעים שהדיווח והחשיפה הוא גם חלק מהמערכה לביאור התופעה ולהצלת הילדים רגע לפני וכו".
תמר גוז'נסקי: השאלה היא האם יש הבדל מבחינת ההשפעה, אם יש תיאור כללי או אם יש את פרטי הפרטים עם הצגת החדר השרוף ןהתיאורים הפלסטים של הדברים.
חיותה שנבל: התיאורים הויזואלים והפלסטיים משפיעים על כל אחד מאיתנו, גם כשאנחנו פותחים את העיתון ורואים את זה, כשאני שומעת את זה בחדשות ויודעת כבר מה מחכה לי מעבר לזה בעבודה, זה עושה משהו.
חיותה שנבל: ברגע שהדברים היום כ"כ חשופים וכ"כ פתוחים הצילומים מגיעים לכל פרט ופרט אני חושבת שאפשר לעשות איזושהי צנזורה, חשיבה שלא להראות את הכל בצורה הפלסטית שכרגע זה קורה.
רמי בר גיורא: זה מה שטוענים האמריקאים שזה דה סנטיסיזציה לאלימות.
רמי בר גיורא: אחרי שרואים מכוניות מתפוצצות ובתים נופלים בסרטים, אז ישנה כהות לא בריאה, ואנשים נהיין כהים לדברים שצריכים להיות רגישים אליהם וזה נזק.
תמר גוז'נסקי: נמשיך הלאה
גדעון ברויידה: אני חושב שההסטריה שנוצרה בתקשורת סביב המעשים הנוראיים האלה יצרה, מהנקודה של זכויות הילד, חרדה מאד גדולה באותן משפחות שיש פירוד בין גבר ואישה וזה העלה את רמת החרדה אצל נשים שהילדים כן הולכים לבקר את האבא מחוץ לבית.
גדעון ברויידה: אני מכיר מקרים שרמת החרדה עלתה ונוצר מאמץ להפריד את הילד מהאבא שלו מתוך החרדה שיקרה לו משהו, ואת זה גם צריכים לתקן, דרך תקשורת מתקנת, לתת איזשהו מענה לכך שבאמת יש דברים נוראיים אבל לא כל האבות הן מפלצתות ולא כל האבות מסוגלים להרוג את הילדים שלהם.
גדעון ברויידה: מכיוון שהאמא היא דמות כ"כ דומיננטית בחיים של ילד, גם בלוגיסטיקה של היומיום וגם מבחינה אמוציונלית, אני חרד מזה שאמהות יכניסו חרדה בילדים ע"פ הקרנה שאבא הוא מסוכן ולזה אני מאד חרד.
ד"ר יאיר סמוכה: אני רוצה להצטרף לרמי ולהציג זאת מעט בצורה שונה.
ד"ר יאיר סמוכה: אין ספק שהתקשורת יוצרת את הסטנדרט.
ד"ר יאיר סמוכה: התקשורת יוצרת את הנורמה שויכוח מסתיים באגרופים, לכן זה התפקיד של ועדת היגוי, ליצור את האיזון.
ד"ר יאיר סמוכה: אין לנו שום דרך, לא למשרד החינוך ולא לאף אחד אחר להתחרות באותם אירועים שמושכים את תשומת הלב.
ד"ר יאיר סמוכה: אם תהיה ועדת היגוי שתעשה איזשהו איזון יש לנו את היכולת להשפיע יותר.
תמר גוז'נסקי: כמשרד החינוך, עשיתם משהו עם כל מעשי הרצח בשנה האחרונה?
ד"ר יאיר סמוכה: היתרון שלנו, אם אנחנו מפעילים תכניות רב שנתיות הן מוצאות את הילד בכל נקודה בה הוא נמצא.
תמר גוז'נסקי: אבל מה קרה במערכת החינוך בקשר לרצח ילדים?
ד"ר יאיר סמוכה: לא נעשה שום דבר מיוחד.
תמר גוז'נסקי: בלהה את רוצה להוסיף?
ד"ר בלהה נוי: אנשי המקצוע שלנו פועלים נקודתית לא נתנו שום הוראה מהמטה לעשות משהו.
תמר גוז'נסקי: אתם לא חושבים ששמונה ילדים רצוחים עושה משהו למיליון קטינים במדינת ישראל.
ד"ר בלהה נוי: אנו ממוקדים בנושא האלימות במובן הכי רחב.
ד"ר בלהה נוי: אנחנו יותר ויותר מעצימים את השטח בנושא האלימות.
ד"ר בלהה נוי: אני בטוחה שלא צריך לתת הוראות מגבוה, אלא אנשים עושים זאת במהלך השנה, משוחחים עם הילדים בונים תכניות, המטה מתערב פחות בהנחיות.
ד"ר בלהה נוי: אני שואלת אתכם איזה הוראה של המטה צריכה להיות בעקבות רצח של ילד?
ד"ר בלהה נוי: שיחה בכיתה על הפחדים?
ד"ר בלהה נוי: כדי שלא תבואו אלי בשאלה למה לא?
תמר גוז'נסקי: למה לא לעודד ילדים לדווח על מקרים של אלימות ולהגיד שיש פתרונות?
ד"ר בלהה נוי: אנו עושים זאת חד משמעית.
ד"ר בלהה נוי: לא נגענו ספציפית בנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: נניח שבמהלך השבוע יש שני מקרי רצח מזעזעים, בשיעור המחנכת היא לא מדברת עם הילדים?
תמר גוז'נסקי: לא נותנת להם לפרוק?
תמר גוז'נסקי: לספר כמה הם פוחדים ומה זה עשה להם?
ד"ר בלהה נוי: אני לא חושבת שאנו יכולים בכל אירוע שקרה לפרוט להוראה מהמטה.
ד"ר בלהה נוי: זו לא הגישה של המטה היום כלפי השטח.
תמר גוז'נסקי: אז אתם יודעים אם זה קורה או לא?
ד"ר בלהה נוי: לא, אין לנו מערך של בקרה.
ד"ר בלהה נוי: אך הגישה היא כן להעצים את השטח ולתת להם כלים יש אין סוף השתלמויות, ישנו אבחון בית ספרי של הנושא, אבחון מאד ספציפי איפה זה קורה איך זה קורה.
ד"ר בלהה נוי: אנו מגייסים את כל המערכת לטיפול אבל אין מערכת של דיווח מה כל ביה"ס עושה.
תמר גוז'נסקי: אני אציג את השאלה על צריכה בקורתית של תקשורת אחרת, שילדים ידעו שבמהלך אותו סרט מופלא שהם ראו אתמול נורו למוות 30 איש שידעו שזה סרט, כך זה נראה בסרט עם במה ושחקנים וכל הדם זה קטשופ, לעשות להם את האבחנה, כי בסופו של דבר רוב מעשי הרצח שהם רואים הם מבויימים.
תמר גוז'נסקי: לילד בן 3 אי אפשר להסביר, או שכן.
תמר גוז'נסקי: אבל בודאי לילדים מעל גיל 3.
תמר גוז'נסקי: בסופו של דבר אם זו סתם הצגה אז בחיים זה לא כך ואדם לא פותר כך סכסוכים, במעשי רצח.
תמר גוז'נסקי: לכן אני שואלת אם זה נעשה ואם אתם דנים בנושא תקשורת ביה"ס ילדים.
ד"ר בלהה נוי: אני לא רוצה לענות לך מיד על זה כי אני לא כ"כ מכירה.
ד"ר בלהה נוי: שפ"י לא עוסק בזה כרגע.
ד"ר בלהה נוי: קשה לי עם השאלה שלך כי היא תחמה רק את נושא הרצח.
ד"ר בלהה נוי: השאלה היא הרבה יותר רחבה, אז לא הראו את הרצח ולא תארו איך הוא רצח אבל הראו את הפיגוע בדיזינגוף עם כל הקרבים והרגלים.
ד"ר בלהה נוי: השאלה היא כללית יותר, האם אנו מצנזרים מעשים של אלימות באופן כללי ולא ספציפי.
ד"ר בלהה נוי: כי ילד יכול לקבל את הרעיונות או הפחדים גם אם הוא רואה פיגוע.
ד"ר בלהה נוי: השאלה צריכה לכלול לא רק מעשי אלימות בתוך המשפחה אלא מעשי אלימות בכלל בתקשורת.
ד"ר בלהה נוי: בקשר לסרטים של משרד החינוך, הלכנו לראות את הסרטים בתמימות רבה וגמרנו בוכים.
ד"ר בלהה נוי: זהו אוסף של כ - 8 סרטים של ילדים שיצרו בעצמם ללא הנחיה.
ד"ר בלהה נוי: זו היתה מעין תחרות בין בתי הספר בנושא של חיבור סרט שקשור בשנת הכבוד.
ד"ר בלהה נוי: הנושא היה כבוד האדם או כבוד הילד.
ד"ר בלהה נוי: הבנליזציה של האלימות שעלתה משם, וההקשר בין הכבוד לאלימות היה גם בשבילי, כאיש מקצוע הפתעה, כמעט שלא היה סרט שהיה נקי מאלימות.
ד"ר בלהה נוי: כולם עסקו בנושא האלימות בצורה מאד חזקה כולל אלימות במשפחה שאם מתעללת בילדיה, ולבסוף הילדה קופצת מהמרפסת.
ד"ר בלהה נוי: הם בקשו מאיתנו עזרה בהפצת הסרטים ואנחנו מוציאים עכשיו מערך של שיעור או שיחה כיתתית על מה הילדים ראו?
ד"ר בלהה נוי: למה הם יצרו כך?
ד"ר בלהה נוי: ומה בעצם עולה לגבי המחויבות שלהם בנושא של מניעת אלימות וגם כמובן איך הם מרגישים.
ד"ר בלהה נוי: הילדים גם חיברו את הטקסטים וגם מלהקים ומשחקים ואת הצילומים עשו אנשי מקצוע כך שהסרטים מאד איכותיים.
ד"ר בלהה נוי: אתה בא לסרט של ילדים ומצפה לראות משהו ילדותי וראשוני ורואים משהו מקצועי שהעלה אצלינו המבוגרים ריחות של ילדות ששכחנו, ופחדים.
ד"ר בלהה נוי: סרטים מאד חזקים.
ד"ר בלהה נוי: כאן השירות הפסיכולוגי כן התערב, בצורה מאד עדינה.
קרין תירוש: אני אחראית על לימודי התקשורת בבתי הספר היסודיים בחינוך היסודי ממשרד החינוך.
קרין תירוש: אני רוצה להציע קודם משהו ממה ששמעתי אצל שלי יחימוביץ', אישה שאמרה "תפסיקו לקרוא לזה מעון לנשים מוכות, תתחילו לקרוא לזה מעון לנשים שבעליהן מכים.
קרין תירוש: " זה מצא חן בעיני לשים את הדגש על זה שהבעלים מכים, אולי זה יעשה משהו.
תמר גוז'נסקי: מעון לנשים אמיצות
קרין תירוש: רק לא מוכות, זה קורבני.
קרין תירוש: בקשר לתקשורת, לפרסומת של דני, אני שמחה לבשר לך שהפרסומת ירדה.
רמי בר גיורא: אני עצוב לבשר לך שהם הגישו ערעור והפרסומת חזרה.
קרין תירוש: המון בתי ספר שלומדים תקשורת כתבו מכתבי מחאה לטלעד על הפרסומת מלאת האלימות הזו והיו בתי ספר שהציעו כיצד אפשר לעשות פרסומת פחות אלימה ויותר נעימה.
קרין תירוש: התשובות היו מדהימות, תשובות של טלעד היו שהם לא אשמים ויש לפנות לרשות השניה.
קרין תירוש: יש בתי ספר שלא התיאשו ופנו לרשות השניה ואנו מחכים לתשובות.
קרין תירוש: תשובות אחרות היו שאנו מאד מודים לכם על ההארה אבל מה אפשר לעשות, זה הרייטינג.
קרין תירוש: זה אחד הדברים בחינוך למדיה בחינוך היסודי, מלבד הצריכה הבקורתית של המדיה, צריך לשים דגש על התגובה.
קרין תירוש: איך כילד יש לך זכויות אתה יכול להגיב על מה שקורה במדיה אם זה מפריע לך, אלימות סטריאוטיפים.
קרין תירוש: אני מאד מקווה שלאט לאט נתחיל לגדל דור של ילדים שיודעים גם לצרוך תקשורת בתבונה וגם להגיב על דברים שמפריעים להם.
קרין תירוש: הייתי רוצה להפנות שאלה לפסיכולוגים, אנחנו נמצאים באיזשהי דילמה,יש לנו סרטים שעוסקים בבעיות של ילדים מכים או מוכים, יש בעיות של אלימות, האם יש לנו מנדט לעסוק בזה.
קרין תירוש: יש בתי ספר שבאה היועצת ואומרת שזה השטח שלה.
תמר גוז'נסקי: מה, יש אחוזות פאודליות?
קרין תירוש: אולי הן חושבות שאין לנו כלים לעסוק בזה, אבל הסרטים מדברים בעד עצמם והשיעורים שעוסקים במדיה הם יוצאים מהכלל וכן טיפלנו בנושא של רצח ילדים, וילדים מאד מושפעים.
קרין תירוש: מה קורה שילדים יודעים על מקרים שילדים אחרים מתעללים בהם בבית?
קרין תירוש: מה לגבי דינם?
קרין תירוש: אני יודעת שמלמדים את המורים איך לזהות ולהגיב , למה לא מלמדים גם את הילדים בביה"ס מה לעשות עם זה?
קרין תירוש: אתה יודע שיש בכיתה שלך ילד שמתעללים בו, אף אחד לא מלמד אותם למי לפנות ואיך לעשות את זה.
ד"ר בלהה נוי: זה לא נכון
גדעון ברויידה: כדאי שמשרד החינוך יהיה מתואם אחד עם השני
קרין תירוש: אז אני מאד אשמח שתגידו לי מה עושים עם זה.
קרין תירוש: הנושא האחרון , שהייתי מאד רוצה שיקרה, הגיע הזמן שכל הנושא של חינוך למדיה בבתי הספר היסודיים יהפך להיות לנושא חובה.
קרין תירוש: שילמד כמשהו חובה כמו יתר המקצועות, היום אי אפשר להתעלם מזה, לא יתכן שיגידו שזה כלום ואפשר להכניס את זה דרך מקצועות אחרים.
קרין תירוש: יש לנו תכניות לימוד ואנשים שהוכשרו לנושא, אולי דרך אותה ועדת היגוי.
קרין תירוש: זה תחום שחייבים שכל ילד וגם המורים ידעו איך לגשת בזה ואיך לטפל בזה.
קרין תירוש: אני מזמינה את כולכם ל - 30 בנובמבר לסינמטק להצגה רישמית של אותם סרטים של סילוון הפקות שעובדים עם האחראית לנושא המרכז ועם הפיקוח על התקשורת והקולנוע, והוציאו סרטים שבעיני לא רעים , ואני מסכימה שיש שם הרבה אלימות.
תמר גוז'נסקי: קרין התיחסה לנושא שכנראה ילדים, בלי לזלזל במה שנעשה, הם עדיין לא מרגישים מספיק חזקים להגיב על הנושאים האלה.
תמר גוז'נסקי: הם עדיין רואים את עצמם כקורבנות ולא כשגרירים או לוחמים לשינוי מעמדם ומצבם של ילדים.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שזו המטרה שצריכה להיות למערכת.
תמר גוז'נסקי: הילדים הם לא רק בני חסות ולכן כבני חסות אפשר גם להתעלל בהם אלא הם גם לוחמים לשינוי מעמדם.
תמר גוז'נסקי: הסרטים באמת מבטאים את התחושה הפנימית שלהם גם כאשר נעשות הרבה פעולות בכיוון ההפוך.
ד"ר בלהה נוי: אחד הסרטים בדיוק עוסק בנושא הזה וחובר ע"י ילדים.
ד"ר בלהה נוי: ילד שמתעללים בחבר שלו בבית והילד במקרה תופס את החבר ברגע שהוא מוכה והחבר מבקש שלא יספר את זה והדילמה של הילד האם הוא מלשין או לא.
ד"ר בלהה נוי: זה עלה מתוך עולמם של הילדים, ואנו עושים לזה עיבוד.
ד"ר בלהה נוי: חוץ מזה יש לנו יחידה שלנו "הזכות לומר לא" ויש שם פיתוח שלם של הנושא איך תבוא למורה ותומר זאת.
ד"ר בלהה נוי: הרווחה טוענת שהיו 15 אלף דיווחים ו - 70% מהם הגיעו באמצעות מערכת החינוך.
ד"ר פיליפ ורמן: שמעתי הרבה הבדלים ואני חושב שאנו הולכים לדיון עם עו"ד חיים צדוק מועדת אתיקה של עיתונאים או עם אנשי תקשורת.
ד"ר פיליפ ורמן: אנחנו רוצים דיון פתוח עם אנשים אלו.
תמר גוז'נסקי: אני יכולה לומר שאמצעי תקשורת כמו נוגה הפקות והטלויזיה ישראלית הוזמו לדיון ולא הגיעו.
תמר גוז'נסקי: יש פה שאלה רצינית, עד כמה כלי תקשורת אלו שיש להם השפעה רצינית על ילדים מוכנים בכלל לבוא ולדבר איתנו.
תמר גוז'נסקי: זה ל רק חיים צדוק, גם אלה שמקבלים את ההחלטה איזה סרט להפיק מתי להקרין, ואיזה מינון .
תמר גוז'נסקי: מצד אחד הם יוצרים עולם דמיוני של סופרמנים ומצד שני יש את האלימות ובו גדלים לנו ילדים עצובים.
דינה עמית: אני מהטלויזיה החינוכית.
דינה עמית: אני באמת לא חושבת שכל זה מהטלויזיה, צריך לזכור גם את הסרטים שהילדים רואים.
דינה עמית: במשך חמש שנים ערכתי את "חדש בעיניים" ועקבתי אחר סרטים אלו ואלו רק סרטי אלימות.
דינה עמית: כמעט אין ביקוש לסרטים רומנטים נחמדים.
תמר גוז'נסקי: את מתכוונת רואים בקולנוע?
דינה עמית: כן.
דינה עמית: לא כל האשם בטלויזיה ובעיתונים, הלואי שהיו קוראים הרבה עיתונים.
ד"ר יצחק קדמן: הם קוראים המון עיתונים, מדינת ישראל היא אלופת העולם בצריכת עיתונות כתובה ע"י ילדים.
ד"ר יצחק קדמן: עיתונים יומיים לא מעריב לנוער.
דינה עמית: אני רוצה להתיחס לטלויזיה החינוכית.
דינה עמית: טלויזיה זה לא רק מה שיש בה אלא גם מה אין בה.
דינה עמית: ז"א, אחת ההנחיות הכי בסיסיות שלנו זה להימנע מכל דבר שנוגע באלימות אם במסרים גלויים ואם בסמויים.
דינה עמית: מסרים סמויים זו הדרך בה אנו עושים את הדברים, צורת הדיבור הגשת הדברים, בחירת האנשים, בחירת החומרים.
דינה עמית: הדבר הגלוי הוא טיפול באלימות.
דינה עמית: יש לי דוגמא מהזמן האחרון, עשינו תחרות בזומביט צעיר בנושא משחקי מחשב.
דינה עמית: מי שמכיר את משחקי מחשב הם רובם משחקים מאד אלימים, לא טיפלנו במשחק אחד אלים.
דינה עמית: כעסו עלינו מאד, גם הילדים, אבל אמרנו לא במסך שלנו.
דינה עמית: אנחנו מאד משתדלים להשאיר מסך נקי, אולי בגלל זה אין לו הרבה רייטינג.
דינה עמית: מבחירת אמירה, יש לנו הימנעות בכל דרך מטיפול בסרטים שיש בהם אלימות.
דינה עמית: לפעמים זה אולי אפילו סטרילי מידי מפני שיש אלימות בחיים שלנו.
דינה עמית: אז יש לנו בעיה.
תמר גוז'נסקי: אז מה השיקול שלכם?
דינה עמית: יש לנו אמירה שאלימות זה דבר רע ולא צריכה להיות אלימות בחיים שלנו.
דינה עמית: אבל בתכניות אקטואליה כמו ערב חדש, חדש בעיניים, תיק תקשורת, מתיחסים.
דינה עמית: למשל במקרה הנורא שאב שרף את אשתו וילדיו בת"א גם ה"חדר של חני" התיחס לסיפור הזה, דברו עם ילדים כדי לעלות על הפחדים שלהם.
דינה עמית: תיק תקשורת הביא ילדים לתכנית ודיבר איתם על הפחדים שלהם בעקבות מה שהם ראו, כי הם ראו את הדברים דרך התקשורת.
דינה עמית: כשאנו כן מביאים את האלימות היא טיזר לדיון.
דינה עמית: לטיפול אח"כ, אם באמצעות אנשי מקצוע או מהתקשורת או פסיכולוגים.
דינה עמית: אני עובדת הרבה מאד עם מיכל רוזמן ומתיעצת איתה הרבה פעמים מה להעלות ומה לא להעלות , האם שווה לדון עם ילדים בזה או לא שווה לדון.
דינה עמית: הערה נוספת, אנו פונים לילדים ובגלל זה מה שאמרתי עד עכשיו הוא מאד נכון, יכולתי למצוא שלושה סרטים שמשודרים שעוסקים באמת באלימות במשפחה, כי סרטים אלו פונים יותר להורים ולמבוגרים.
דינה עמית: צריך לתת לילדים כלים כדי להתמודד עם זה.
דינה עמית: אלימות התחילה איפושהו, מילדים שלמדו ממבוגרים, והילדים היום אלימים ותורמים לחברה להיות אלימה.
דינה עמית: בתכניות שלנו של מבוגרים "מבט נשי" למשל, עוסק המון אלימות במשפחה, עברתי על החומרים וזה מטפל בהרבה מאד רובדים, מוסדות שמטפלים באישה, כיצד המשטרה וכיצד הרשות השופטת.
דינה עמית: כלומר לחומרה ולכולה.
דינה עמית: יש לנו תכנית שנקרת "בגובה העיניים", מגזין אתיופי, ששם הסיפור הפרובלמטי של המשפחה הוא בגלל הבעיה של החברה, המשפחה התפוררה ולא ברורה חלוקת התפקידים, אז יש המון טיפול בעניין הזה.
דינה עמית: יש לנו בתוך”ענין של זמן" סרט העוסק באלימות של אם כלפי בת ואב שמתעלם מזה ולזה יצא מערך שניתן לרכוש אותו דרכינו.
תמר גוז'נסקי: לאיזה גיל זה מיועד?
דינה עמית: חטיבה עליונה.
דינה עמית: בכל מה שיש לנו לילדים, אין תכנים, אם זה "פרפר נחמד", "סומסום", "החדר של חני", או "חדש בעיניים", בכל דבר יש טיפול אבל לא יצאנו בקמפיין.
דינה עמית: היתה החלטה ברורה שהטלויזיה הישראלית, בניגוד לערוץ 6, שהכריז השנה על קמפיין נגד אלימות, לנו אין קמפיין.
דינה עמית: אנחנו רוצים להתעסק בזה לאורך כל הזמן גם מתוך תופעות קיימות וגם בדרכים שלנו.
תמר גוז'נסקי: בדקתם השפעה על ילדים?
דינה עמית: על סומסום יצא מחקר נורא גדול שעסק בעיקר בסבלנות ויצא שההשפעה היתה רדיקלית, אני לא בטוחה שההשפעות של התקשורת בדברים האלה הם רדיקלים.
דינה עמית: אני מאד צנועה במה שאני חושבת שאנחנו יכולים להשפיע, בטח בדברים של ללמד ולחנך.
דינה עמית: אנחנו יכולים להראות דברים ולהאמין שישנה השפעה מצטברת אם המסך של הטלויזיה הוא מסך נקי.
דינה עמית: אבל אנחנו ניצפים מעט, צופים יותר בערוץ 2 ובכבלים.
ישראלה קריב: רציתי להוסיף על ועדת ההיגוי שהיתה פותרת את השאלה איך כ"כ הרבה אנשים עוסקים באותו דבר ויש הרבה מחשבה שיכולה להפרות אחד את השני והיא לא מספיק מוצאת את הפורום להיפגש, וזה מאד חבל.
ישראלה קריב: לגבי קמפיינים ולגבי חינוך.
ישראלה קריב: אנחנו מדברים הרבה על הילדים ופחות על ההורים.
ישראלה קריב: בנושא של המדיה והתקשורת אולי חסר גם קמפיין שאפשר היה לכפות על הטלויזיה לעשות, כמו סרטים שהטלויזיה מציינת סביבם מגיל 16 ומעלה או לא לצפיה לילדים.
ישראלה קריב: אני חושבת שזה נעשה מעט מידי, ונעשה מעט מידי חינוך ההורים והמבוגרים להיות אלה שאחראים על מה שיצחק קדמן ורמי הביאו בנושא של ההשפעה בין האלימות בתקשורת ובין האלימות שילדים אח"כ מזדהים איתה והופכים להיות חלק ממנה.
ישראלה קריב: לא מספיק משפיעים על ההורים שהם בכל זאת המתווך שיכול גם לעשות את החינוך הזה, לא רק הילד.
ד"ר יצחק קדמן: אצל רוב ההורים הטלוויזיה משמשת כשמרטף.
ישראלה קריב: אני יודעת, אבל זה מאפשר את ההתעלמות הזו.
ישראלה קריב: יש מסרים שאם יגידו אותם יותר, אז חלק מההורים ישמע אותם יותר.
קרין תירוש: יצאה לפני שנתיים תכנית יפה באגף לחינוך מבוגרים שנקראה "מסביב למדורה" תכנית שאמורה לשוחח עם ההורים על איך צופים יחד עם הילדים שלהם בתכניות טלויזיה, עוסקת בנושא אלימות סטריאוטיפים ואקטואליה.
קרין תירוש: מורים מתוך בתי הספר אמורים לקבל הדרכה ולשבת עם ההורים ולשוחח איתם.
קרין תירוש: התכנית נפלה, ולא הצלחנו ליישם אותה כי אין תקציבים לעשות הדרכה, ימי עיון, והשתלמויות.
קרין תירוש: אני מוכנה להעביר לך את התכנית, תכנית יפה.
קרין תירוש: בבתי ספר שכן הצלחנו לעשות זו היתה הצלחה ברורה.
מאיה להט-קרמן: אני בשם ידיעות אחרונות.
מאיה להט-קרמן: אני מאד עצובה לראות שאנו נציגות התקשורת היחידות פה.
מאיה להט-קרמן: אנחנו מודים לכם שאתם עורכים את הדיון הזה.
מאיה להט-קרמן: אני רוצה להענות לכמה דברים שנאמרו פה: ראשית, בתור רכזת כתבים בעיתון אני רוצה לעשות הבדלה ברורה בין חדשות לבין פיקציה.
מאיה להט-קרמן: כשאנחנו7 מגישים כתבות, וד"ר קדמן הוא רעינו לעניני פקסים זועמים, אנחנו לא ממציאים שום דבר, נהוג לחשוב כך על עיתון, ובמיוחד על ידיעות אחרונות.
מאיה להט-קרמן: אנשים שמגיעים לדסקה חדשות לא מאמינים כמה אנשים שם כ"כ רוצים להיות אחראים, וכמה הם מסורים לעבודה ולהוציא דברים במדויק.
מאיה להט-קרמן: בדוגמא על הילדה שהיא או בת 6 או בת 8 לעיתים פשוט קשה לדעת מפני שהדברים האלה חסויים והפקיד במשטרה אומר כל מיני פרטים.
מאיה להט-קרמן: האמן לי שאני וכל העורכים בדסק היו שמחים להיפטר מכל הטעויות האלה.
מאיה להט-קרמן: רגש האחריות אצלינו הוא הרבה יותר ממה שמיחסים לנו.
מאיה להט-קרמן: אני רוצה לדבר על חדשות ולא על פיקציה.
מאיה להט-קרמן: בעניין חדשות, מי שקצת קורא יודע שאלימות בחברה הומצאה הרבה לפני שהומצאה המדיה.
מאיה להט-קרמן: זה קצת מצחיק להגיד שהתקשורת מעודדת אלימות.
מאיה להט-קרמן: גם מעשי רציחות המוניים שהיו הרבה לפני שהומצאה המדיה פשוט לא הונצחו.
מאיה להט-קרמן: אנחנו חייבים להביא את הדברים שקורים והעלית את השאלה האם צריך להביא לפרטים.
מאיה להט-קרמן: אז אני מעלה את המילה הגסה רייטינג.
מאיה להט-קרמן: בניגוד לטלויזיה החינוכית, אין לנו בעיה של רייטינג, הפוך לפעמים יש בעיה של אובר רייטניג, אחריות ציבורית שלא יודעים איך לעמוד בה.
מאיה להט-קרמן: אסור שיחשבו שהוא ימני או שמאלי, תקפני או רך מידי.
מאיה להט-קרמן: לרייטינג יתרון עצום, יש לו תשומת לב ציבורית לדברים שהוא מעלה.
מאיה להט-קרמן: אבל איך יוצרים רייטינג, הדברים שברייטינג, מה שאנשים נוטים לקרוא לו צהוב, הוא חלק מהדבר שמעלה תשומת לב תקשורתית, ואני אתן דוגמא: הילדה שהביאה למורה של פריט עיתון, אתה זוכר איזה פריט עיתון היא הביאה?
מאיה להט-קרמן: שני הדברים היו בידיעות אחרונות, זו היתה ילדה אחרת שציירה ציור על דוד שלה שיושב על כסא והילדה מציירת את עצמה אומרת לו בבועה "די תפסיק" והדוד יושב על כסא.
מאיה להט-קרמן: צלצל אלי כתב ואמר "עוד ילדה נאנסה" אני שומעת ביום עשרה מקרים כאלה, ככה זה.
מאיה להט-קרמן: בעודו מספר לי את הפרטים הוא אמר היא ציירה ציור.
מאיה להט-קרמן: אני אומרת לו שהוא חייב להביא את הציור.