GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תמר גוז'נסקי: מדובר בנוער ערבי אחר הצהרים.
תמר גוז'נסקי: חסרים מתנ"סים, חינוך בלתי פורמלי.
יצחק כהן: אני רוצה להזכיר שאנחנו משרד החינוך בלבד, ללא תרבות וללא ספורט.
יצחק כהן: חלק מהתשובה כבר נתתי.
יצחק כהן: באשר לחינוך, אני דווקא רוצה להתייחס שוב לנושא של יום חינוך ארוך שנשאלה קודם.
יצחק כהן: מסגרת יום חינוך ארוך משנה באופן משמעותי גם את תרבות הפנאי.
יצחק כהן: כי בסך הכל כשילד נמצא בבית הספר עד שלוש וחצי, מסגרת הזמן שמוקדשת לפעילות נוספת, ולא משנה כרגע אם היא מתבצעת בבית הספר או מחוץ לבית הספר, היא ממילא שונה מכפי שהייתה קודם.
יצחק כהן: אני חושב שאפילו מסגרת מערכת היחסים בתוך המשפחה משתנה באופן די משמעותי כתוצאה מכך שילד שוהה בבית הספר פרק זמן ארוך יותר.
יצחק כהן: לכן אני רוצה לחזור ולהצטרף לאלה שבאמת רואים בחוק הזה חוק סוציאלי חשוב, חברתי חינוכי, מכל בחינה שהיא, גם מההיבט של החינוך הפורמלי וגם מההיבט של החינוך הבלתי פורמלי.
יצחק כהן: באשר לשאלה שלך, שוב, עוד חוק שאנחנו מנסים ליישם ובקשיים גדולים מאוד, אבל חברת הכנסת גוז'נסקי הזכירה אותו קודם, זה חוק חינוך חובה לגילאי 3-4, שפותר במקצת את הבעיה וההרחבה של יום חינוך ארוך גם לגני הילדים.
יצחק כהן: אנחנו מדברים על התחלה של פעולה והנתח התקציבי שניתן למגזר הערבי בשני החוקים האלה הוא באופן משמעותי גדול יותר מאשר חלקם באוכלוסייה.
יצחק כהן: זה עדיין לא מספיק ללא צל של ספק.
יצחק כהן: המשרד משקיע גם בפעולות אחרות כמו במפעל אמנות לעם, באמצעות החברה למתנ"סים ובפעילויות אחרות, אבל השותפות של הרשות המקומית היא מאוד חשובה.
יצחק כהן: וככל שהרשות המקומית יוזמת יותר, פעילה יותר, כך המצב יותר טוב.
יצחק כהן: לדאבוני, בעניין הזה, בקטע הזה, אנחנו נתקלים לעתים קרובות ברשויות שאינן נענות במידה מספקת גם מסיבות תקציביות, אבל לא רק.
תמר גוז'נסקי: מאחר והשאלה הופנתה בהתחלה אליי, אני רק רוצה להוסיף שכדי להגיע למצב שעדיין לא שפיר, אבל שקיים ברוב היישובים בארץ לגבי היישובים הערביים נחוצות השקעות גבוהות מאוד וגדולות מאוד בהרבה מאוד תחומים.
תמר גוז'נסקי: למשל בתחום של פעילות אחר הצהרים.
תמר גוז'נסקי: ביקרתי לאחרונה בעיר גדולה למדי שנקראת סכנין, והם אמרו שאחרי הצהרים אין שם בכלל שום פעילות לנוער.
תמר גוז'נסקי: היה מתנ"ס והוא נסגר, אין מתנ"ס, אין חוגים, אין שום דבר.
תמר גוז'נסקי: אחר כך אתה עומד ואתה שואל את עצמך, טוב, אז מה עושה הנוער?
תמר גוז'נסקי: למה יש בעיות חברתיות, למה יש את הנושאים האלה?
תמר גוז'נסקי: ובסך הכל, אין לך את ההשקעה המינימלית שקיימת במקומות אחרים.
תמר גוז'נסקי: פה צריך להגיד עוד משהו.
תמר גוז'נסקי: הרבה פעמים באים לעיריות ומבקשים שהם ישתתפו במימון של הקמת מוסדות כאלה ואחרים.
תמר גוז'נסקי: עיריות חלשות שמימלא בגרעונות וכו', לא מצליחות להקים מוסדות כאלה, ואם העיריה לא משתתפת, היא גם לא מקבלת הקצבה מהמשרד הממשלתי.
תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, כדי לקבל את ההקצבה, צריך השתתפות של העיריה.
תמר גוז'נסקי: במקומות וישובים חלשים כאלה, מהרבה מאוד סיבות, צריך לתת את המתנ"ס כולו, ולא רק שלושת רבעי מתנ"ס או חצי מתנ"ס, כדי שיהיה פתרון לילדים ולבני הנוער.
תמר גוז'נסקי: אני רוצה, ברשותכם, להודות ליעל ארמוני על הניהול הנפלא של הישיבה הזאת.
תמר גוז'נסקי: ואני רוצה להודות לכל הנערות והנערים שהציגו את השאלות.
תמר גוז'נסקי: בטרם נעבור לחלק השלישי, אנחנו שוב מזמינים את שירילי דשא שתציג לפנינו קטע נוסף.
תמר גוז'נסקי: (השחקנית שירילי דשא מציגה קטע נוסף מההצגה)
תמר גוז'נסקי: תודה רבה לשחקנית שירילי.
תמר גוז'נסקי: אני מבקשת להתנצל בשם חברי הכנסת והשרים שיש להם כל מיני תפקידים אחרים והם נכנסים ויוצאים, חלקם התנצלו, אבל זה לא מתוך זלזול, אלא בגלל כל מיני נסיבות.
תמר גוז'נסקי: אני צריכה לצאת לכמה דקות ואני מעבירה את רשות ניהול הישיבה הזאת לחבר הוועדה לקידום מעמד הילד, חבר-הכנסת דני נווה, בבקשה.
תמר גוז'נסקי: הילדים ערכו סרטון ועתה יציגו בפנינו את הסרטון.
תמר גוז'נסקי: בסרטון מובאים דברים של הילד, מחשבות שלו על העובדה שלא מקשיבים לו מעבר לדלת ולא נותנים לו להביע את דעתו.
תמר גוז'נסקי: (אחרי-כן רשמה חנה כהן)
דני נוה: אחרי סרט נוגע ללב כזה, קשה לעבור להמשך הדיון.
דני נוה: אולי דווקא טוב שצפינו בסרט הזה לפני שאנחנו ממשיכים בשיחה שלנו, כי אנחנו מציינים היום עשור לאמנה לזכויות הילד ומדברים הרבה ביום חגיגי מהסוג הזה על חצי הכוס המלאה, אבל חשוב גם לדבר על חצי הכוס הריקה.
דני נוה: כשאני מדבר על חצי הכוס הריקה, אני מדבר על כך שהחובה של כולנו היא לשאול את עצמנו, מעבר למילים היפות, וההבנה, והסימפטיה והמודעות, אם עשינו מספיק.
דני נוה: אם עשינו מספיק כדי שכל הדברים החשובים מאוד שכלולים באמנה למען זכויות הילד, אכן נעשו, תורגמו.
דני נוה: אם באמת כל אותם דברים שבעצם היוו איזושהי בשורה לילדים ולנוער בעולם כולו, נעשו.
דני נוה: אבל אני מדבר כאן על המדינה שלנו, אם ידענו לעשות את כל מה שהיינו באמת צריכים לעשות, כדי לתרגם אותה.
דני נוה: ראינו כאן את המקרה של ילדה אוטיסטית.
דני נוה: יש בישראל לא מעט מקרים של ילדים שלא זוכים למסגרות הטיפוליות הנחוצות, כי המדינה לא משקיעה מספיק משאבים.
דני נוה: כשאנחנו מדברים על חינוך, לא רק על ילדים אוטיסטיים, ילדים רגילים, השאלה היא אם המדינה נותנת מספיק הזדמנויות שוות לכל הילדים האלה.
דני נוה: הכנסת חוקקה חוק חינוך חינם – לטעמי היישום של החוק הזה, הוא איטי מדיי והוא מעיד על סדר עדיפויות לא נכון, לקוי, שיש למדינה.
דני נוה: מצד שני, יש מצב שבעיניי הוא פסול לחלוטין, שבו יש ילדים צעירים יותר שזוכים למעון חינם, כי הם הולכים לאיזשהו מעון ששייך לאיזושהי מפלגה.
דני נוה: אבל לעומת זאת, אני שלא אשלח את הילד שלי למעון של מפלגה, כעיקרון, אשלם 1,300 שקל במקרה הטוב.
דני נוה: השכן שלי, שאיזושהי מפלגה שמיוצגת כאן בכנסת באופן לגיטימי, השיגה משאבים מהמדינה, מכספי המסים שלי, דואגת לזה שיהיה מעון שהילד שלו יוכל ללכת ולא לשלם כסף.
דני נוה: זה דבר פסול לפי כל קנה מידה.
דני נוה: אם אנחנו מדברים על שירותי בריאות, מאז שנחתם חוק הבריאות הממלכתי, אנחנו עדים להרבה מאוד בעיות.
דני נוה: חברת הכנסת גוז'נסקי הזכירה בחלק הקודם של הדיון את הידיעה שהופיעה בעיתון על נושא החיסונים בבתי הספר.
דני נוה: אנחנו עדים ליותר ויותר שירותים רפואיים שניתנים בתשלום – ביקורים אצל רופאים, תשלומים לתרופות.
דני נוה: מי שסובל מזה ראשון ומי שנזקק לשירותים הרפואיים הקהילתיים האלה, לפני כל אחד אחר, זה אוכלוסיית הילדים.
דני נוה: היא נפגעת מזה ראשונה.
דני נוה: לגבי החובה שלנו להגן על שלומם הפיזי של הילדים והנוער במדינת ישראל - יש במדינת ישראל, ברגעים אלה ממש, ילדים שחיים בפחד.
דני נוה: הם חיים בפחד במקום שבו הם היו צריכים להרגיש הכי בטוחים בעולם – בבית, לא בסביבה זרה.
דני נוה: כשמדברים על סטטיסטיקה אנחנו הולכים לאיבוד, כי אנחנו כבר לא רואים מול עינינו את המקרה הבודד של הילד, של התינוק.
דני נוה: אבל יש בישראל, לפחות לפי הנתונים של 1998, 25,000 מקרים של ילדים, שאנחנו יודעים שדווחו לרשויות, שסבלו מהתעללות, אם זה פיזית, אם זה אלימות של התעללות מינית או אלימות אחרת במשפחה.
דני נוה: יש הרבה יותר מקרים כאלה במדינה שלנו, שרשויות הרווחה בכלל לא מגיעות לטפל בהם.
דני נוה: מדברים הרבה על הצורך לאתר את הילדים האלה שנמצאים בסיכון ובסכנה ואני יכול לומר להם שיש אלפי ילדים שנמצאים בסיכון ויודעים שהם בסיכון ויודעים שהם בסכנה, אך אין די תקציבים ודי משאבים כדי לדאוג להם ואולי להציל איזה נפש של איזשהו ילד, שאנחנו לא נציל אותו, כי לא ידענו להגיע אליו בזמן.
דני נוה: כל הדברים האלה הם דברים שאני אומר אותם, משום שאני חושב שחשוב שנתברך בהישג החשוב שאימצנו באמנה הזאת, למרות שעדיין לא הגשנו את הדוח.
דני נוה: צריך גם לזכור בחיי היום-יום מה החובות שלנו, ואני חושב שהחובה שלי כחבר כנסת, שליח ציבור, כמו יתר חבריי לכנסת, היא לדאוג גם בתחום החקיקתי.
דני נוה: אם יש עדיין פערים ודברים שהכנסת צריכה לחוקק או לתקן בחקיקה קיימת, כדי להבטיח טוב יותר את זכויות הילדים בכל מיני מישורים – ראוי שנעשה זאת.
דני נוה: אני מברך על הוועדה שכבוד השופטת רוטלוי עומדת בראשה ועל הפעילות של הוועדה.
דני נוה: אני חושב שחשוב שאולי יהיה, עוד בטרם המסקנות הסופיות של הוועדה, היזון פעיל בין משרד המשפטים ובין הוועדה של השופטת לבין הכנסת, שכן יכול להיות שיש דברים שאין צורך להמתין עד שיהיו המלצות ואפשר כבר להתחיל לגלגל אותם בצנרת החקיקה בכנסת, שגם זה לא דבר שהולך מהיום למחר.
דני נוה: בעניין הזה אני רוצה להבטיח לכם דבר אחד: העובדה שאני קיבלתי את המיקרופון הזה מידיה של חברת הכנסת תמר גוז'נסקי, מעידה על דבר אחד מאוד מאוד חשוב – שיש נושאים מעבר לדברים החשובים שאנחנו מתווכחים עליהם רבות בכנסת ויש לי חילוקי דעות קשים עם חבר הכנסת גוז'נסקי בכל מיני סוגיות לאומיות ואחרות.
דני נוה: יש נושאים, ואחד הנושאים שבעיניי הם החשובים ביותר, שבהם אין חילוקי דעות ויש שיתוף פעולה מלא, כאילו אין חילוקי דעות בכל הנושאים האחרים – זה בתחום הדאגה לילדים והנוער במדינת ישראל.
דני נוה: כך אני חושב שראוי שיהיה בכל אותם תחומים שבהם אנחנו יכולים לשתף פעולה, לכבד איש את רעהו, בסובלנות, ולפעול ביחד בלי שום קשר לשאלות של ימין ושמאל, אופוזיציה או קואליציה כאן במדינת ישראל.
יסכה הרן: אני מייצגת את עמותת "מעורבות", לשותפות ומעורבות בקהילה.
יסכה הרן: בתוך "מעורבות" אני מייצגת כאן אוכלוסייה מאוד גדולה שלא יכולה לבוא לכאן, וזה הגיל הרך.
יסכה הרן: זה מלידה עד גיל 3 ויותר.
יסכה הרן: הם לא יכולים לבוא לכאן ולדבר, ואני אדבר בשמם.
יסכה הרן: אני רוצה להזכיר, בעיקר לקהל כאן, כי זה חומר למחשבה, שמדינת ישראל חוקקה חוק חינוך חינם ב-1954.
יסכה הרן: הצעירים כאן לא יודעים מה היה פה ב-1954, אבל באותה תקופה המדינה היתה מאוד עניה וקלטה הרבה עליה.
יסכה הרן: בסדר העדיפויות אז, היה מאוד מאוד חשוב שקודם כל חינוך הילדים, וכולם, יקבלו חינוך חינם.
יסכה הרן: אני אחת מהם, והרבה מכם קיבלו חינוך חינם.
יסכה הרן: נכון שאז היינו הרבה יותר קטנים, אבל גם עניים.
יסכה הרן: קשה לומר שהמדינה שלנו כל כך ענייה.
יסכה הרן: הרבה מאוד תשובות שבני הנוער קיבלו כאן היו קשורות לתקציב – אין כסף, אין כסף.
יסכה הרן: נכון שהצרכים גדלו, אבל סדרי העדיפויות השתנו.
יסכה הרן: אנחנו צריכים לחשוב שבסדר העדיפות הראשון שלנו צריכים להיות הילדים ובני הנוער.
יסכה הרן: היום, עד גיל שלוש, למעשה אין כל כך זכויות לילדים בגילים האלה.
יסכה הרן: יש לי כאן דף לגבי הזכויות שיש להם, אבל בנושא חינוך אין להם זכויות.
יסכה הרן: זה מוטל על ההורים.
יסכה הרן: אנחנו קוראים לזה "מס גידול ילדים".
יסכה הרן: המס הזה הוא אחד המסים הכבדים ביותר וחבר הכנסת דני נווה אמר שהוא משלם את המס הזה, אך גם אוכלוסיות שמאוד קשה להן.
יסכה הרן: אם אנחנו רוצים להשקיע בנוער הנהדר הזה, אנחנו צריכים להתחיל בגיל הינקות.
יסכה הרן: חוק חינוך חובה חינם מגיל שלוש, הראשון, נחקק ב-1984 ואנחנו כהורים גילינו אותו רק לפני כחמש שנים.
יסכה הרן: הוא היה "קבור" במחסני הכנסת, מפני שעם חוק ההסדרים הוא כל פעם נקבר מחדש, כי טענו שאין תקציב.
יסכה הרן: תקציבים אפשר למצוא כשיש סדרי עדיפות נכונים.
יסכה הרן: אנחנו קוראים על כך כל בוקר בעיתונים, כי מי שיודע לדחוף את הדברים מקבל את התקציבים.
יסכה הרן: כשדיברו על יום לימודים ארוך, אני מוכרחה לומר שאני קצת גיחכתי, כי יצאו בתופים ובמחולות עם החוק הזה, וגם אותו קוברים עכשיו.
יסכה הרן: אני יכולה לספר לכם ש-13 שנה, עד שאנחנו שלפנו את החוק הזה, החוק היה "קבור".
יסכה הרן: חברת הכנסת תמר גוז'נסקי גילתה לנו את זה ויחד פעלנו והוצאנו אותו מנבכי המחסנים.
יסכה הרן: עדיין זה תהליך קשה וממושך, כי יקח עשר שנים עד שיישמו אותו במלואו.
יסכה הרן: אני פונה אליכם האזרחים, יותר מאשר לחברי הכנסת כי גם הם אזרחים – אנחנו צריכים לשנות את סדרי העדיפויות בחברה שלנו.
יסכה הרן: קודם כל כולנו הורים.
יסכה הרן: כולנו ילדים שגדלים פה וכולנו הורים, והורים להורים.
יסכה הרן: הילד, מהרגע שהוא נולד, הוא אזרח המדינה, אבל אין לו כל כך זכויות.
יסכה הרן: הזכות שלו עכשיו מתחילה מגיל שלוש, אבל כמובן שלא לכולם.
יסכה הרן: עד שזה יהיה לכולם הדרך עוד ארוכה, עד שיישמו את זה בתום עשר שנים.
יסכה הרן: בעיה בתקציב היא רק שאלה של לאן מזרימים אותו, שאלה של סדר עדיפויות.
יסכה הרן: אני מוכרחה להיות צינית – אל תאמינו תמיד שאין כסף.
יסכה הרן: יש כסף, השאלה לאן מזרימים אותו.
יסכה הרן: על זה אנחנו צריכים להילחם.
רינה יצחקי: אני רוצה להידרש לדבר שלא כל כך נוגעים בו – מקובל וכולם מטים שכם ומשתפים פעולה מקיר לקיר, על הנושא של ההישרדות, כפי שציינה בדבריה השופטת סביונה רוטלוי, שזה העיקרון הראשון.
רינה יצחקי: בנושא השוויון קצת הולכים לאיבוד וטובת הילד זה נושא קשה ובעייתי, אבל הכי חשוב והכי מסכן, יתום מאב, זה הנושא האחרון של שיתוף ילדים.
רינה יצחקי: האנשים שמכירים את האמנה יודעים שמדובר בסעיף 12, ואם מרחיבים, זה סעיף 12 עד 17, כל הסעיפים שנוגעים לזכויות האזרחיות של צעירים ולאפשרות שלהם להשתתף בפועל ובפעילות, לקחת יוזמות ולהביע את דעותיהם במקומות הנדרשים.
רינה יצחקי: מה הבעיה?
רינה יצחקי: לומר שזה קשה, זה לא מספיק.
רינה יצחקי: כשהילדים באים למוסדות בהם הם מתחנכים ורוצים, מתוך מודעות או מתוך שהגיל דוחף, לקחת חלק, הרבה מאוד פעמים משתיקים.
רינה יצחקי: אני מרצה לעשרות מורים ומחנכים על זכויות הילד, והשאלה הראשונה שלהם היא מאיזה גיל זה צריך להתחיל.
רינה יצחקי: זאת אומרת, אולי הם רוצים שאני אגלה להם שלא מדובר בגיל הרך, אולי לא בגיל היסודי, אולי לא בתיכון.
רינה יצחקי: הם רוצים לדחות את זה.
רינה יצחקי: דבריי אומרים שמחנכים והורים, פה אחד, יש להם קושי גדול מאוד, אמיתי, משקעים של דורות, לגבי היכולת לתת לילד את המקום שאנחנו מבקשים לתת לו ושהוא מבקש לעצמו.
רינה יצחקי: זה לא קושי שניתן לטפל בו בהצהרה.
רינה יצחקי: אי אפשר להוציא צו, אפילו לא חוק של הכנסת, שממחר הורים יסכימו להקשיב יותר לילדים, או מורים לא יחששו מהענקת הזכויות האלה לתלמידים שלהם.
רינה יצחקי: רק לפני שנה ישבתי עם נציגי מועצות התלמידים בתל-אביב ונדהמתי לשמוע שיש בתי ספר שהמנהלים לא מוכנים לאשר מועצת תלמידים בכלל.
יעל ארמוני: למרות שזה כתוב בחוזר מנכ"ל.
רינה יצחקי: למרות זאת וזה רק מחזק שחקיקה בעניין הזה לא עוזרת.
רינה יצחקי: התרבות, הזיכרון הקולקטיבי, המשקעים שיש מדורי דורות, לא מאפשרים לתהליך הזה להתפתח.
רינה יצחקי: אנחנו חיים במאה שרצו לקרוא לה גם "מאת הילד".
רינה יצחקי: לא הספיקו לעשות את זה וכבר קם מישהו ואמר שזה אובדן הילדות, זה לא מצליח, זה לא טוב.
רינה יצחקי: אלפי שנים של תרבות מאופיינות בזה שילדים היו מתחת לכל סרגל של הערכה.
רינה יצחקי: הם היו הכל – הם היו קורבנות, החל מהעקידה, בת יפתח, ספרטה וכו'.
רינה יצחקי: המשקעים האלה קיימים אצל חבריי הטובים ביותר.
רינה יצחקי: כשאני נכנסת לחדרי מורים במכללות למורים, ומדברת איתם על זכויות הילד, יוצאים כל הדברים הקשים האלה.
רינה יצחקי: זה בא ממקומות של פחדים על סמכות, ולפעמים גם ממקום מאוד ראוי להערכה – הדאגה והאחריות.
רינה יצחקי: אומרים לי: אני אחראי על הילדים האלה ואם אני אתן להם לעשות – מה יקרה?
רינה יצחקי: אני קוראת לעשות פעולה בכיוון של הכשרת מורים ומדריכים ולהכין תוכנית לימודית ספציפית, ללמידת האמנה באמת.
רינה יצחקי: אני מעריכה מאוד את כל הפרסומים שמוציאים לעת עתה, כמו ניירות, פלקטים, רשומות, על זכויות הילד.
רינה יצחקי: הדברים הרבה יותר מורכבים ומספיק לראות כמה זמן לוקח לוועדה ללמוד את הנושא ולהבין את כל המורכבות שלו.
רינה יצחקי: בואו נאמר שלפחות מורים צריכים להבין את זה, כדי שהם יוכלו לעשות את השינוי ולאפשר לתלמידים לבוא קדימה עם הצרכים שלהם.
נעמי שגיא: אני מייצגת את המועצה לילדים ולנוער בירושלים.
נעמי שגיא: זו מועצה שקיימת קרוב ל-15 שנה, פעילה ופוריה.
נעמי שגיא: התפיסה אמרה שיש צורך שבירושלים תהיה מועצה לנושא של ילדים ונוער, למרות שנושא של ילדים ונוער זה נושא ארצי ועולמי, אבל מאחר שבירושלים יש כל כך הרבה תרבויות ודתות, יש צורך שיהיה גוף שיתבונן ויראה מה הצרכים הספציפיים.
נעמי שגיא: אנחנו עובדים מול הרשויות השונות, מזהים נושאים ופתוחים לנושאים נוספים, יוזמים פרוייקטים ותוכניות.
נעמי שגיא: אני רוצה להעיר לגבי עקרונות האמנה.
נעמי שגיא: השופטת רוטלוי ציינה שהעיקרון הראשון הוא שיש לילדים זכויות להתפתחות והישרדות.
נעמי שגיא: אני בעצם שואלת – למה הישרדות?
נעמי שגיא: יש להם זכות לחיים, לחיות.
נעמי שגיא: עצם המונח הישרדות זה מונח מינימלי, זה מונח שבא כאשר אין לך מוצא, ואז אתה שורד.
נעמי שגיא: אני חושבת, וזה אחד הדברים שאני רוצה להוסיף לדיון, אנחנו מדברים על חיים, לא ממקום שאנחנו מתחילים בהישרדות.
נעמי שגיא: הישרדות היא תוצאה של מצב שאם לא הצלחת לחיות, אתה שורד.
תמר גוז'נסקי: אני מסכימה שזה גם תנאים של איכות.
נעמי שגיא: השלב השני הוא שאם אתה לא יוצא מנקודה של הישרדות, אתה יוצא מנקודה שאתה רוצה לתת הזדמנות לאיכות חיים לכל ילד במדינה שלנו, זאת נקודת המוצא והיא באמת מבטיחה איזושהי הזדמנות של צמיחה והתפתחות.
נעמי שגיא: נראה לי שהגענו לעידן הזה, למרות שאנחנו נמצאים עם הרבה בעיות שאנחנו צריכים להתמודד איתן.
רות שטייניץ: אני מייצגת את המועצה לילד החוסה.
רות שטייניץ: אני קוראת באמנה: "ילד לא יופרד מהוריו, אלא מסיבות יוצאות מן הכלל.
רות שטייניץ: זכותו של הילד במקרה כזה לקבל תחליף בית מתאים, דומה עד כמה שניתן לבית הורים תקין, תוך שמירת קשר עם משפחתו הטבעית".
רות שטייניץ: אני חושבת שאנחנו מאוד מאוד רחוקים מהגשמת הזכות הזאת, שהיא הישרדות.
רות שטייניץ: קודם כל צריך לדאוג להישרדות, אחרת אין מה לבנות על זה בכלל.
רות שטייניץ: היום המצב הוא כזה שרשויות מקומיות מקבלות מכסה לסידור ילדים, וכאשר המכסה נגמרת, ואפילו הילד מוכר או מאותר, אין לו פנימיה, אין לו משפחה אומנת, כי לרשות ה מקומית אין יותר תקציב כדי לסדר אותו.
רות שטייניץ: ילד שסובל ונמצא בסיכון התפתחותי גבוה מאוד, לא מקבל את מה שכל ילד זקוק לו, ורשאי לו להישרדות, וזה בית או תחליף בית.
רות שטייניץ: כל מה שדיברנו פה על בית ספר ותוספת חינוך, ויום חינוך ארוך, מתנ"סים וכו', לא עוזר לילד שלא מקבל את הדבר הבסיסי ביותר – הבית.
רות שטייניץ: לדעתי זה צריך להיות אחד הדברים בסדר קדימויות גבוה.
רות שטייניץ: אני רואה פה נתונים על נשירה של ילדים.
רות שטייניץ: לדעתי הנתונים לא ממצים את כל הנשירה.
רות שטייניץ: אני לא יכולה להוכיח את זה, אבל אני יודעת על הרבה מאוד ילדים שנושרים, שלא מאותרים כלל, כי אין מספיק קציני ביקור סדיר.
רות שטייניץ: יש בערך מחצית, או אפילו פחות, קציני ביקור סדיר ממה שצריך להיות.
רות שטייניץ: לכן אנחנו לא יודעים על חלק מהילדים שכלל לא לומדים בבית הספר.
רות שטייניץ: נראה לי שלפני שמדברים על יום חינוך ארוך, על תוספת לחוק חינוך חובה, צריך להגשים קודם כל את החוק כמו שהוא.
רות שטייניץ: לילד יש זכות ללמוד חינם עד כיתה י"ב, אבל ילדים שהם חלשים בלימודים או ילדים בעייתיים, בתי הספר לא רוצים אותם ודוחים אותם.
רות שטייניץ: ילד יכול להתגלגל מבית ספר לבית ספר, עד שנמאס לו והוא נושר.
רות שטייניץ: כלומר, הזכות הזאת לקבל חינוך חובה חינם עד כיתה י"ב לא ניתנת לילדים שלמענם בעצם חוקק החוק, וזה הילדים מהאוכלוסיות החלשות ביותר.
רות שטייניץ: אני רוצה לספר על מקרה ידוע, שפורסם גם בעיתונות, במבשרת ציון ובשאר השכונות מסביב לירושלים.
רות שטייניץ: אחרי כיתה ט' הילדים החלשים ביותר לא יכולים להמשיך ללמוד במקום.
רות שטייניץ: בית הספר דחה 20 תלמידים ו"הגלה" אותם לירושלים.
רות שטייניץ: הוא מצא שבית הספר "דנמרק" יכול לקבל אותם.
רות שטייניץ: בירושלים לא ששים לקבל את התלמידים החלשים והמלחמה מתנהלת על גבם של התלמידים החלשים והבעייתיים ביותר.
רות שטייניץ: חלק מהילדים לא מגיע לבית הספר, כשהם צריכים יום-יום לנסוע לירושלים, הם נתקעים בשוק וברחוב.
רות שטייניץ: כלומר, אנחנו פוגעים בילדים הנזקקים ביותר לחוק הזה, לא מממשים אותו .
רות שטייניץ: לדעתי צריך לתת לזה קדימות על פני חקיקות נוספות של חוקים הקשורים לבית הספר.
סביונה רוטלוי: יש פה הרבה ילדים ונוער שרצו לשאול שאלות והמבוגרים לא מאפשרים להם את זה.
סביונה רוטלוי: אני יושבת בסבלנות ואני תמהה מתי יאפשרו להם להשתתף.
אילאיל לדר: מעבר לזה שישראל מחויבת לאמנה היפה הזאת לזכויות הילד, מה ועדה כמו של השופטת רוט-לוי יכולה לעשות בנוגע לחוקים שכבר קיימים במדינה שלנו, אך הם לוקים בחסר, בגלל שברשויות ניתנות פרשנויות לא נכונות לחוק או לוקות בחסר, ולכן הרבה פעמים חייהם של ילדים נמצאים בסכנה או שהם מופלים לרעה.
אילאיל לדר: אני מתכוונת לחוקים שיש לנו כבר עוד לפני שאנחנו מגיעים לאמנה הבינלאומית.
יעל ארמוני: אני בטוחה שאני מדברת לקהל הלא נכון, כי כולנו כאן פועלים בלי תקציב.
יעל ארמוני: הרבה אנשים דיברו על כך שאין תקציב לדבר זה או אחר ושהחקיקה לא בסדר.
יעל ארמוני: אני חושבת שכל הנושא הזה של חינוך ושל נוער וילדים מתחיל הרבה הרבה לפני התקציב.
יעל ארמוני: גם אנחנו, בני הנוער, פועלים הרבה לחנך ילדים קטנים ואת עצמנו, אנחנו משתדלים לרסן את עצמנו בסגנון דיבור, נתינת זכות דיבור לאחרים, כבוד הדדי ודוגמה אישית.
יעל ארמוני: אלה דברים מאוד בסיסיים שגם לגביהם צריך לשים דגש ואפשר לעשות אותם גם בלי תקציב.
יעל ארמוני: מאוד חשוב לשים לזה לב.
רועי קפלן: כולם מהללים פה את חוק חינוך חובה, אבל יש בחוק הזה הרבה בעיות, כי יש משפחות שאין להן תקציב לקנות ספרים לילדיהם או לשלם סל תרבות.
רועי קפלן: ילדים למשפחות כאלה פשוט נתקעות במערכת עד שהם נושרים.
גלית שריג: אני מיחידת "רונן" בת-ים, יחידה שעובדת עם מתבגרים.
גלית שריג: יש לנו הרבה פעמים בעיה עם בתי ספר.
גלית שריג: אני יודעת שזה מעוגן בחוק שכל ילד חייב לקבל תעודה, גם אם ההורים לא שילמו.
גלית שריג: בבל"ת.
גלית שריג: הם לא מקבלים תעודות ואין לנו מה לעשות עם זה.
קריאה: זה קורה גם כשלא מחזירים ספרים לספריה.
אמירית רוזן: אני לומדת בבית ספר "פלך" ירושלים.
אמירית רוזן: אני רוצה להסב את תשומת לבכם שגם בחינות הבגרות עצמן עולות כסף.
אמירית רוזן: אי אפשר לקבל תעודת בגרות, אלא אם כן אתה משלם על המבחנים האלה.
אמירית רוזן: כל מי שרוצה להגדיל את השכלתו ולעשות יותר ממגמה אחת וכד', צריך לשלם יותר כסף.
אמירית רוזן: אם יש מישהו שאין למשפחתו אמצעים, הוא גם לא יכול להרחיב את ההשכלה שלו.
אמירית רוזן: אחותי משתתפת בתוכנית "דירות פתוחות" בשכונה ד' בבאר-שבע.
אמירית רוזן: שם לא רק שאין מתנ"ס, אלא שגם אם היה נפתח מתנ"ס, לאנשים אין אפילו כסף כדי לשלם עבור השתתפות בתוכניות שיהיו שם.
אמירית רוזן: ב"דירות פתוחות" מבקשים בסך הכל דמי השתתפות של 10 שקלים, אך גם זה מהווה בעיה להרבה אנשים.
אמירית רוזן: השאלה מה אפשר לעשות על מנת לתקן את המצב הזה.
ד"ר יצחק כהן: אני לא יודע אם הוזמנו נציגים של רשויות מקומיות, אני חושב שהיה להם מקום גם בפורום הזה.
ד"ר יצחק כהן: זה לא כדי לברוח מאחריות, אלא שאני חושב שהם שותפים שלנו בעניינים האלה.
ד"ר יצחק כהן: אני מסכים במאת האחוזים שחלק גדול מהנושאים אינם קשורים בכסף.
ד"ר יצחק כהן: דיברנו על כבוד ודיברנו על בחירה ויחסים טובים וכו', וזה לא משנה אם זה בבית, במשפחה המצומצת, בכיתה, בבית הספר, בשכונה, יחסים בין מבוגרים וצעירים וכו'.
ד"ר יצחק כהן: אני מסכים שהרבה מאוד מהדברים זה עניין של חינוך, של תרבות, של נורמות.
ד"ר יצחק כהן: עכשיו אני בכל זאת אעבור לנושאים של תקציב, כי אני בכל זאת נאלץ להשיב גם לנושאים שקשורים בתקציב.
ד"ר יצחק כהן: אני רוצה להזכיר, ומבלי להישמע כרגע מביע איזושהי עמדה, שבדיונים על תקציב 2000 שר החינוך עשה מאמצים גדולים מאוד וזכה למחיאות כפיים סוערות על כך שאין קיצוץ בתקציב.
ד"ר יצחק כהן: לא חלילה שיש איזושהי תוספת או שינוי בסדרי העדיפויות, אלא שבמשך שלוש שנים קיצצו ועוד פעם קיצצו, ועכשיו סוף סוף הגענו אל הנחלה.
תמר גוז'נסקי: צריך לזכור שמדובר על רמת 1996.
ד"ר יצחק כהן: חלק גדול מהבעיות שעלו פה היום, אי אפשר לפתור אותם אלא בתוספת תקציבית.
ד"ר יצחק כהן: אני רוצה "לבשר", במירכאות, שתקציב 2000 לא יהיה שונה במידה רבה מתקציב 99'.
ד"ר יצחק כהן: הוא יהיה שונה במקצת, אבל זה עדיין לא מספיק.
ד"ר יצחק כהן: לגבי תשלומי הורים לדוגמה, המשרד לקח על עצמו סכומים ניכרים לממן מתקציבו.
ד"ר יצחק כהן: המשמעות של זה, שאנחנו עושים פחות פעולות.
ד"ר יצחק כהן: זאת המשמעות.
ד"ר יצחק כהן: כלומר, אם אנחנו לא מקבלים תוספת תקציב ואנחנו מממנים את החלק היחסי של ההורים בחומר לימודי משוכפל, חומרי מלאכה, הצטיידות ונושאים אחרים, זה בא על חשבון סייעות, על חשבון חוסר היכולת להקטין את מספר התלמידים בכיתות ועוד הרבה דברים אחרים.
ד"ר יצחק כהן: להערכתי הקטנו בהיקפים שמגיעים לכ-100 מיליון שקל.
ד"ר יצחק כהן: אני רוצה לתקן את התלמידה מבית ספר פלך – בחינות בגרות עלו כסף עד לפני שנה.
ד"ר יצחק כהן: המשרד החליט לממן מתקציבו את אותו חלק שההורים שילמו.
ד"ר יצחק כהן: קודם, בהתאם למספר יחידות הלימוד ובמכפלה מסוימת, תלמיד שניגש לבחינות בגרות שילם סכומים של 600 או 700 שקל לבחינות.
ד"ר יצחק כהן: ככל שלמד יותר ונבחן יותר, כך הוא שילם יותר.
ד"ר יצחק כהן: היום המשרד מממן את זה, כלומר, לבחינות הבגרות צריך לשלם רק דמי רישום בסכום של 10 שקלים למקצוע בלי מכפלה של יחידות או כל חישוב אחר.
יסכה הרן: בבית הספר התיכון בו לומדת בתי, נאמר לי שצריך לשלם 25 שקלים למקצוע.
ד"ר יצחק כהן: אני מוכן לבדוק כל פנייה לגופו של עניין, אבל כרגע אני מבהיר את הנחיות המשרד שפורסמו בחוזרים לארגון ההורים הארצי, למועצה לצרכנות, באינטרנט, בעיתונות ובכל פורום שהוא.
ד"ר יצחק כהן: אני חושב שאחת הבעיות הקשות ביותר במערכות הציבוריות, זה נושא של אכיפה.
ד"ר יצחק כהן: כינוס מסוג כזה ופעילות מסוג כזה של מועצת תלמידים, מעורבות גדולה של גופים ציבוריים שמיוצגים פה ובשלב יותר מאוחר כמובן גם הורים רבים ככל שרק אפשר, יסייעו לנו גם לוודא שהנהלים וההנחיות שלנו מתבצעים כפי שצריך.
סביונה רוטלוי: אם אני מסכמת לעצמי את שלוש השעות האחרונות שבילינו כאן יחדיו, מה שבולט לעין זה שהשאלות מצד בני הנוער וגם מהמבוגרים שייצגו ילדים כאן, מתייחסות יותר לשאלות של צרכים, לשאלות של הגנות, כמעט שלא נגעו לשאלות של זכויות, שבעצם האמנה רוצה לקדם אותם ורואה בהם חידוש.
סביונה רוטלוי: זה מביא אותי למחשבה שמדינת ישראל מחשיבה את עצמה כמדינה מפותחת, ויכול להיות מאוד שאנחנו בסך הכל עדיין מדינה מתפתחת כחלק מהמדינות המתפתחות בעולם.
סביונה רוטלוי: בכל מיני כנסים בינלאומיים שאני משתתפת, אני רואה, ולכן ייחדתי את הדיבור על כך, שמרבית ילדי העולם אין להם את הצרכים הבסיסיים ביותר.
סביונה רוטלוי: אנחנו חיים בתחושה שאומנם מצבנו כאן לא טוב, אבל עדיין ברמה ההצהרתית וברמה של חקיקה, אנחנו כבר התקדמנו שלב אחד קדימה.
סביונה רוטלוי: כשאני שומעת את הדברים, ואני לא יודעת עד כמה הם משקפים את הדעה של הילדים, אז יש לי הרגשה שהבסיס הראשוני עדיין חסר.
סביונה רוטלוי: לכן אני תמהה על השאלה הראשונה שהופנתה אליי לגבי עקרון ההתפתחות וההישרדות.
סביונה רוטלוי: מסתבר שההישרדות היא עדיין בעיה מאוד מרכזית כאן.
סביונה רוטלוי: כנראה שאנחנו צריכים לחשוב איך למלא את השלב הראשון שעליו אפשר לבנות את הנדבכים האחרים, כי מסתבר שפה יש פערים וחורים מאוד מאוד גדולים, שחלק מהם מקורם בסדר עדיפויות לאומי לא נכון, בהקצאת משאבים לא נכונה, אבל חלק מהם אולי באמת נובע גם מתפיסות עולם שונות ויש מקום לחשוב על כך.
סביונה רוטלוי: להערה לגבי ההתפתחות וההישרדות.
סביונה רוטלוי: מי שמכיר את האמנה על כל סעיפיה וגם יודע את ההיסטוריה שלה, מבין שהאמנה מנוסחת בצורה כללית שתתאים לכל מדינות העולם המפותחות והבלתי מתפתחות.
סביונה רוטלוי: ברור שכל דבר שמדינת ישראל עשתה עד כה לטובת ילדים ושקידם את מעמדם מעבר למה שהאמנה מנתה, אנחנו לא נלך אחורה, אנחנו נלך קדימה.
סביונה רוטלוי: האמנה מקנה איזשהו מכנה משותף שרוב המדינות יוכלו לחיות איתו.
סביונה רוטלוי: זו ההזדמנות להסביר, כי זה עלה בהקשרים אחרים, שאי אפשר לקחת את האמנה כמו שהיא ולהפוך אותה לחוק, משום שיש בה הרבה דברים דקלרטיביים והם לא דברים שאפשר לאכוף אותם.
סביונה רוטלוי: לכן הוועדה שאני עומדת בראשה, בודקת למעשה את העקרונות ואת הדברים שניתן ליישם באופן מעשי בחקיקה הישראלית.
סביונה רוטלוי: היתה שאלה לגבי חוקים קיימים ופרשנות.
סביונה רוטלוי: ודאי שאנחנו נתמודד גם עם חוקים קיימים.
סביונה רוטלוי: אנחנו לא יוצרים יש מאין.