GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שונטל יאנג:
 פשוט אהבה לארץ ישראל
שונטל יאנג:
 למרות גילו הצעיר, נתנאל הרגיש קשר עמוק לישראל
שונטל יאנג:
 עוד מגיל 10 הוא דיבר לעיתים קרובות על החלום שלו לשרת את מדינת ישראל
שונטל יאנג:
 לנתנאל הייתה כמיהה חזקה לעשות עלייה ברגע שהוא יסיים קולג'
שונטל יאנג:
      נתנאל הלך בעקבות אחיו הגדול דניאל, שהצטרף לצה"ל כחייל בודד לפני 17 שנה, ואחיו הגדול –  שנמצא פה מאחוריי – שעשה עלייה לפני 10 שנים
שונטל יאנג:
 נתנאל היה נחוש לשרת את מדינתנו האהובה
שונטל יאנג:
 הוא היה מאושר כשהוא התקבל לגולני, ליחידה 13
שונטל יאנג:
 קבלת הכומתה היה אחד מהרגעים הגאים בחייו והשירות בצה"ל עשה אותו הכי מאושר שהוא אי פעם היה
שונטל יאנג:
      הסיפור של נתנאל הוא עדות לכוח נחישות
שונטל יאנג:
 למרות מספר מכשולים לאורך הדרך הוא נשאר נחוש להיות הגרסה הכי טובה של עצמו
שונטל יאנג:
 בנוסף, היה לו רצון חזק לעזור לאחרים, שמענו אינספור סיפורים על נדיבותו ועזרתו לאחרים במהלך החודשים האחרונים, החל ממתן טיפים לגבי תקלוט כדיג'יי ועד תשלום עבור טיסה הביתה לחברו שנזקק לכך
שונטל יאנג:
        נתנאל ניסה להציל חיים
שונטל יאנג:
 כאבא ואימא, הדבר היחידי שמנחם אותנו בתקופה טרגית זו הוא הידיעה שנתנאל נפל ברגע שבו הוא עשה מה שהוא נועד לעשות – הגנה על מדינת ישראל
שונטל יאנג:
 האומץ שלו, האהבה שלו והמחויבות שלו לארץ תמיד ייזכרו
שונטל יאנג:
 בזמן שמשפחתנו סובלת וכואבת מכך שלא נראה את נתנאל שוב, אנחנו ממשיכים להתפלל לשלום החיילים שנלחמים ו-136 החטופים שעדיין מוחזקים בשבי חמאס ומשפחותיהם שסובלות ולא יודעות את מצבם של אהוביהם
שונטל יאנג:
 אנחנו מתפללים לשלומם וחזרתם המהירה הביתה
שונטל יאנג:
 תודה רבה
עודד פורר:
 משפחתו של סמ"ר אסצ'אלו סמה ז"ל, לוחם בגדוד 932 של חטיבת הנח"ל
פרנוס סמה:
שלום, אני פרנוס, אימא של אסצ'אלו
פרנוס סמה:
 כמו שאתם רואים אותו, הוא היה חייכן
פרנוס סמה:
 קשה לי קצת לדבר בעברית אבל אעשה ככל יכולתי
פרנוס סמה:
 עלינו ב-2007, הוא היה בן 4, היה ילד מיוחד
עודד פורר:
 אני רק אספר על אסצ'אלו שבתור ילד עולה חדש בפתח תקווה הוא התמודד עם גזענות כשלא הסכימו לקבלו לבית ספר בגלל מוצאו, הוא נאבק כנגד הנושא הזה, שזכה לפרסום, ואני חושב שמאז היה שינוי
עודד פורר:
 טקלה סמה, אחיו, בבקשה
טקלה סמה:
שלום, אני אח של סמל ראשון אסי סמה ואני רוצה להראות לכם את מה שהוא כתב
טקלה סמה:
 הוא כתב יומן בעזה כל יום ואני אשמח להקריא לכם מעט ממנו:      "יום א' בעזה, הגענו סוף סוף לגבול, אחרי הליכה מתישה כמובן שעברנו ברגל ימין
טקלה סמה:
 כשהגענו למקום שכבשנו ראיתי את כל הטנקים וכמות חיילים שלא ראיתי כמוה בחיי
טקלה סמה:
 הטילים של טנקים מרעידים את האדמה, פיצוצים בכל מקום, בניינים הרוסים
טקלה סמה:
 כל זה שימח אותי
טקלה סמה:
 מה שנשאר זה רק לצוד אותם
טקלה סמה:
 במפקדה הזאת יש מנהרה ראשית שממנה אפשר לצאת מכל חור באזור
טקלה סמה:
 כל יום יש פה היתקלות של מחבלים
טקלה סמה:
 הם לא רוצים לאבד את המנהרה הזאת
טקלה סמה:
 נקודת אור נוספת - אתמול גדוד של חמאס יצא מהמנהרות עם דגל לבן ופשוט נכנעו
טקלה סמה:
 כמובן שלא הרגנו אותם כי זה קלף לגבי החטופים"
טקלה סמה:
      לפני שבוע המג"ד והמ"פ שלו היו אצלנו בבית
טקלה סמה:
 המג"ד שלו סיפר לי שבאחד הלילות בשמירות אסי והצמד שלו היו באמצע שמירה, אסי לקח את המג"ד לצד ואמר לו: אני רוצה להיות יותר, אני רוצה להתקדם, תן לי עוד משהו, אני מוכן להיות השכפ"ץ שלך, אני מוכן לחטוף כדור בשבילך
טקלה סמה:
 כמה ימים לאחר מכן אסי מצא שלושה מטעני נ"ט בתוך מבנה, הוא הלך להתריע לחברים שלו על המטענים ולמעשה הם הצליחו להינצל, ברוך-השם, אבל הוא עצמו נפגע, הוא, הצמד שלו ועוד שני חיילים
טקלה סמה:
      משם פינו אותם לבית חולים אסותא
טקלה סמה:
 אחד החיילים מיחידת החילוץ 669 אמר לי שהפינוי של אסי זה אחד הפינויים הכי מהירים שצה"ל עשה אי-פעם מעזה ועד אסותא, פחות מ-20 דקות, 17 דקות
טקלה סמה:
 זה היה כל כך מהר שהם לא הצליחו לתת לו דם באמצע
טקלה סמה:
 אסי היה שבועיים ויומיים בבית חולים
טקלה סמה:
 כל יום עבר ניתוח, כל יום עבר אשפוזים, כל יום עבר סבל מטורף, ולמעשה בסופו של דבר זה ניצח אותו
עודד פורר:
יהי זכרו ברוך
עודד פורר:
 משפחת בר און
עודד פורר:
 מרלין, אמו של רב סרן משה אברהם בר און ז"ל, בן 23 בנופלו, מגולני
מרדכי בר-און:
(אמרה דברים בשפה הצרפתית, להלן תרגומם:) אני עומדת כי בגולני, חטיבה 1, תמיד עומדים
מרדכי בר-און:
 נתתם לי שתי דקות כדי לדבר על בני – שזה לא  הרבה, שתי דקות שמאפשרים לנו לחיות, עוד שתי דקות כדי להתקדם עוד יותר לכיוון גן עדן – על תרומתו לעם ישראל, כדי שאנחנו נוכל להיות פה ביחד, חיים ונושמים
מרדכי בר-און:
 אני מבינה את הסבל שלכם, זה הסבל שלנו
מרדכי בר-און:
 תמיד תהיה לנו הריקנות הזאת ובכל זאת אנחנו במקביל נהיה גאים שילדנו, זכרם לברכה, נפלו למען עם ישראל
מרדכי בר-און:
 אנחנו כבר לא עולים חדשים, אנחנו ישראליים במאה אחוז
מרדכי בר-און:
 נתנו ילד למדינת ישראל, ילד לעם ישראל ילד ישראל, ילד לארץ ישראל
מרדכי בר-און:
      שלוש צורות יש לעלייה לארץ, אחת כדי לחיות בתור יהודי חופשי, השנייה מתוך פחד מאנטישמיות והשלישית כי אנחנו אוהבים את הארץ הזאת
מרדכי בר-און:
 אנחנו עלינו לארץ לפני מספר שנים מתוך אהבה לעם ישראל, לארץ ישראל
מרדכי בר-און:
 אנחנו מכבדים את מי שנפלו מ-1948 ולכן אנחנו מרגישים שהילדים שלנו צריכים לתת ולתרום את תרומתם למדינת ישראל, או בשירות לאומי או בצבא
מרדכי בר-און:
      לעולם לא האמנתי שאני אתן את בני היחיד למדינת ישראל
מרדכי בר-און:
 במהלך השבעה הבנתי שבני היה מנהיג
מרדכי בר-און:
 הוא לא היה רק "גולני שלי", הוא היה מאסף
מרדכי בר-און:
 נתן אהבה לכל חייליו, אפשר להם לפרוץ את גבולותיהם, בין בחייהם האישיים ובין בחייהם הצבאיים
מרדכי בר-און:
 אהבתו הגדולה ביותר הייתה לעלות על הר החרמון ולמסור לחייליו תוך כדי שהוא מראה להם את ארץ ישראל, על זה אנחנו נלחמים
מרדכי בר-און:
 אנחנו אנשים פשוטים, זה היה המסר שלו תמיד
מרדכי בר-און:
 המסר של משה
רבקה בר און:
אנחנו אנשים פשוטים שעושים דברים מורכבים בתנאים מאתגרים בצורה מצוינת
מרדכי בר-און:
המשפט הזה יכול להיות של כולנו
מרדכי בר-און:
 חברי הכנסת, מכיוון שהצלחתם לאסוף אותנו, נבחרתם על ידנו, והעם הבין שזו לא מלחמה על ארץ, זו מלחמת על קיומנו בתור עם ולא נוכל לנצח אותה אלא אם נתאחד
מרדכי בר-און:
 אני מתחננת בפניכם בשם כל המשפחות, במיוחד המשפחות שאיבדו ילד, כדי שנוכל להמשיך לחיות פה ובכל העולם, בבקשה תתאחדו, בבקשה תשכחו את המחלוקות
מרדכי בר-און:
 תמשיכו אחר כך אבל אנחנו ננצח במלחמה הזו רק מתוך אחדות
מרדכי בר-און:
 עד הניצחון האחרון
מרדכי בר-און:
 תודה רבה
עודד פורר:
 סיגלית פישר, אמו של רס"ל אמיר פישר ז"ל, שעלה מדרום אפריקה, לוחם ביחידת דובדבן, נפל ב-7 באוקטובר
סיגלית פישר:
הבן שלנו, אמיר פישר, או כמו שאנחנו קראנו לו, אמירון, נולד ב-14 בספטמבר 2001 ונפל ב-7 באוקטובר בכפר עזה
סיגלית פישר:
 בן של סיגל ושרון, אח לאור, בת 24, נולד וגדל בנס ציונה
סיגלית פישר:
 ילד מלאך, מלא אהבה, שמחה וטוב לב
סיגלית פישר:
 בגיל 6 התחלנו את מסע הרילוקשיין שלנו ועברנו לגור ברומניה שנתיים ולאחר מכן בגאנה
סיגלית פישר:
 אמיר עבר בגאנה את רוב חייו הבוגרים, עד גיל 18
סיגלית פישר:
 היה שחקן כדורגל מקצועי ושיחק כדורגל כל תקופת החיים בגאנה וברומניה
סיגלית פישר:
 בגיל 18, עם סיום הלימודים, נסע לשחק בליגה השנייה בפראג לאחר מבחנים ותנאי קבלה מאוד מאוד קשים
סיגלית פישר:
      אמיר קיבל אישור ממיטב של בן מהגרים ולא היה חייב לשרת בצבא מאחר שעזב את ישראל לפני גיל 6, אבל אחרי שנה בפראג, בצעד ממש אמיץ, אחרי שהתייעץ אתנו, החליט שהוא עוזב הכול, את המשחק ואת החיים שהיו לו, וחוזר לארץ ועושה צבא, כך הכרנו את גרעין "צבר"
סיגלית פישר:
 הבקשה היחידה שלנו הייתה שיעלה ויעשה את כל שלבי העלייה והקליטה דרך הגרעין מכיוון שאנחנו לא היינו בישראל ורצינו שהתהליך יהיה מסודר
סיגלית פישר:
     אמיר שובץ לגרעין ניר יצחק ועבר את כל השלבים אתם – עלייה, קליטה, צו ראשון, שני, לימוד עברית, אימונים לגיבושים, משמעת
סיגלית פישר:
 זה היה שינוי מאוד משמעותי בשבילו
סיגלית פישר:
 הוא הכיר שם המון חברים טובים שליוו אותו גם אחר כך והיו חברים לחיים, התאמן, עשה גיבושים, התקבל לשלדג, עשה את המסלול של שנה וחודשיים, הודח ועבר ליחידת דובדבן
סיגלית פישר:
 בדובדבן מצא את הבית, את המשפחה, גילה מה זה להיות ישראלי עם חברים ישראלים
סיגלית פישר:
 אחים ממש, היה אומר לנו
סיגלית פישר:
     אמיר היה יחיד ומיוחד
סיגלית פישר:
 היה מוקף חברים טובים כל חייו
סיגלית פישר:
 הייתה לו חברה מהיום הראשון שעלה לארץ, היו בני זוג 4 שנים, 4 השנים המאושרות בחייו
סיגלית פישר:
 אין הרבה אנשים שיש להם את כל החבילה ולאמיר יש את כל החבילה, יש לו את הלב הכי טהור, רגיש, אכפתי, חכם, אוהב
סיגלית פישר:
 הוא לא התעצבן ברצינות והכי אופטימי
סיגלית פישר:
 מצד שני גם היה גבר אמיתי, עשה שטויות עם חברים, מציק לחברה שלו, קלמזי ואמיץ, ועם כל זה איכשהו גם קצת פרנואיד
סיגלית פישר:
      היה לו חיוך שהצליח להשיג הכול בחיים
סיגלית פישר:
 הוא אהב הכול ומכל הלב והיה תמיד הכי אמיתי, בלי משחקים
סיגלית פישר:
 כל הרגשות שלו היו על השולחן, בגלוי
סיגלית פישר:
 הוא ידע לבטא את עצמו במילים ובמעשים, תמיד היה אומר כמה הוא אוהב
סיגלית פישר:
 הוא היה בן-אדם שכולו טוב
סיגלית פישר:
 אני יכולה להגיד שיש הרבה דברים שהייתי משנה כדי לשנות את הסוף אבל בדבר אחד אני בטוחה והוא שאמיר היה עושה את אותו מסלול שוב ושוב ושוב
סיגלית פישר:
 שלוש השנים האחרונות היו המאושרות בחייו
סיגלית פישר:
     אני רוצה קצת לספר על מה שהיה שם
סיגלית פישר:
 אמיר שלנו, לוחם דובדבן בקבע בן 22, ב-7 באוקטובר סגר שבת בבסיס, במישור אדומים
סיגלית פישר:
 ב-08:00 בבוקר הוא התקשר אלינו, למשפחה, ואמר לנו שמקפיצים אותו
סיגלית פישר:
 שאלנו לאן, הוא לא ידע לענות
סיגלית פישר:
 לא יודע לאן הוא הלך ומה גודל האירוע
סיגלית פישר:
 אמיר והצוות שלו עלו על ציוד והוקפצו לאזור העוטף
סיגלית פישר:
 תחילה הגיעו לשדרות ולאחר מכן שינו מסלול לכיוון כפר עזה
סיגלית פישר:
      הוא וצוותו הגיעו לכפר עזה באזור 09:30 בבוקר, מהכוחות הראשונים שנלחמו בקיבוץ
סיגלית פישר:
 בדרך לשם אמיר אמר לחבר שלו מהצוות: הולכים להציל את הבית
סיגלית פישר:
 הם נכנסו בש"ג ושם התחילה הלחימה שלהם
סיגלית פישר:
 צוות יחיד מול עשרות מחבלים
סיגלית פישר:
 הם הצליחו לטהר את האזור והתחילו במשימתם לטהר בתים ממחבלים
סיגלית פישר:
 הם עברו שלושה בתים בהצלחה, טיהרו אותם, הצליחו להדוף את המחבלים ולהציל המון משפחות
סיגלית פישר:
      בין הבית השלישי לרביעי היה מארב של מחבלים
סיגלית פישר:
 אמיר וצוותו הותקלו
סיגלית פישר:
 התחיל קרב יריות מכל הכיוונים, שם נפצעו שלושה חיילים ונהרגו שניים, אמיר שלנו ומפקד הפלוגה שלו, בן בורנשטיין ז"ל
סיגלית פישר:
 אמיר נפל ישר באותו הרגע מכדור בפגיעה ישירה
סיגלית פישר:
 לא היה לו זמן לחשוב או לדבר
סיגלית פישר:
 חברים שלו משכו אותו לבית הכי קרוב והמשיכו בלחימה עד שפינו אותם
סיגלית פישר:
 הם המשיכו להילחם ימים ולאחר מכן נכנסו לעזה להמשיך בלחימה
סיגלית פישר:
 אמיר תמיד לחם כגיבור, לא פחד מכלום
סיגלית פישר:
 תמיד הלך בראש והיה מוביל, וגם בשבת הזאת לחם בגבורה לצורך הגנה על המדינה ועל הבית שלו
עודד פורר:
 נמצאת אתנו דרך הטלפון מצרפת ז'נבייב גנסיה, אמו של סמ"ר ולנטין גנסיה ז"ל, צנחן, לוחם גדוד 890, שנפל ב-7 באוקטובר
ז'נבייב גנסיה:
(אמרה דברים בשפה הצרפתית, להלן תרגומם על יד חבר הכנסת טייב) ולנטין גדל במונפלייה שבצרפת
ז'נבייב גנסיה:
 מגיל צעיר הוא חלם לעלות לישראל
ז'נבייב גנסיה:
 בילדותו נתקל בקשיים מבחינה לימודית בית הספר והוא רצה לעלות לארץ, להשתקע ולתרום כמיטב יכולתו, הוא רצה להגיע כמה שיותר גבוה, הוא הגיע ליחידת צנחנים
ז'נבייב גנסיה:
 פגשתי אותו באוקטובר 23, הוא היה כל כך גאה להיות ביחידה
ז'נבייב גנסיה:
 הוא היה אמור לסיים את שירותו בחודש אוקטובר
ז'נבייב גנסיה:
 הוא תמיד היה אדם שמח, היה פה בשביל לעזור לכולם ולדחוף את כולם להגיע כמה שיותר רחוק
ז'נבייב גנסיה:
      הוא היה מרוכז מטרה, החליט לעלות לישראל, בנה את תיק העלייה שלו לבד, ללא עזרה מאף אחד, דבר שאני עדיין לא מסוגלת לעשות
ז'נבייב גנסיה:
 פגשתי אותו בראש השנה ובשיחה שלנו הוא אמר שהוא רוצה להיקבר בהר הרצל
ז'נבייב גנסיה:
 ב-7 לאוקטובר הוא הקפץ על ידי מסוק שהותקף ע"י טיל נ"ט
ז'נבייב גנסיה:
 המסוק נפל באזור כפר מימון
ז'נבייב גנסיה:
 הייתה לו מטרה אחת, להציל אזרחים
ז'נבייב גנסיה:
 הם הצילו את תושבי כפר מימון ומה שהם הצליחו לעשות כדי להציל את תושבי בארי
ז'נבייב גנסיה:
      מה-7 באוקטובר קיבלתי תמיכה רחבה מאוד
ז'נבייב גנסיה:
 היה לי חלום, זה החלום של אלי ולנטין, שהוא יקבל אזרחות ישראלית, ואכן הכנסת חוקקה חוק ואלי ולנטין בשבוע שעבר קיבל אזרחות כבוד ממדינת ישראל
ז'נבייב גנסיה:
 אני חושבת כמובן על כל החיילים שנפלו יחד עם בני
עודד פורר:
 הפסיפס הזה מכל העולם של הנופלים הוא פשוט מצמרר, אך גם מחזק לראות עד כמה עם ישראל ומדינת ישראל חזקים
עודד פורר:
 זה הסיפור של תקומת העם היהודי בארצו מחדש, של ה-130-140 שנה האחרונות, עוד לפני הקמת המדינה, עבור בכל מלחמות ישראל
עודד פורר:
 יהי זכרם של החללים ברוך
עודד פורר:
 שר העלייה והקליטה, בבקשה
אופיר סופר:
תודה רבה, אדוני היושב-ראש, על הדיון החשוב, המרגש, העוצמתי, הייתי אומר גם החשוב מאוד לרוח העם
אופיר סופר:
 אני רוצה להגיד תודה רבה לכל המשפחות על כך שנתתם לנו הזדמנות לשמוע, להתחבר, גם לסיפור של הלוחמים וגם טיפה – אני מניח שזה טיפה בים – לים הכאב הגדול שלכם
אופיר סופר:
      בכנס פתיחת גרעין "צבר" שהיה לפני המלחמה אמרתי שבעיניי חיילים בודדים זה הדבר הכי מרגש והכי עוצמתי שיכול להיות
אופיר סופר:
 אני חושב שחיילים לוחמים שעלו לשרת בארץ או שעלו ארצה ואחר כך התגייסו להיות לוחמים זוהי ממש תמצית הציונות, תמצית הציונות
אופיר סופר:
 לקחת את כל ערכי הציונות, לרכז אותם לנקודה קטנה וחזקה, שבסוף גם כרוכה בהקרבה, זה משהו שמי שלא זכה, כמונו, כמו אנשים שנולדו בארץ, רק יכול לנסות לדמיין במה זה כרוך
אופיר סופר:
 חיילים לוחמים שעולים ארצה לשרת את עמם, לשרת את ארצם ולשרת את מולדתם, וזו מולדת שהם לא נולדו בה
אופיר סופר:
 אין דבר כזה בעולם כולו שאנשים לא נולדים במולדת שלהם אבל היא מולדת שלהם כי הם עלו אליה והיא מולדת שלהם הרבה יותר מכולם כי הם נפלו עליה
אופיר סופר:
     כשאני אומר "תמצית הציונות" אני מדמיין לנגד עיניי את הגלות הארוכה שעברנו, למעלה מ-2000 שנות גלות ותקווה, מעשרות תפוצות, מכל קצוות תבל, עם תרבויות שונות, אבל היא מורשת אחת, עם מסורת אחת, של עם אחד, ותחשבו כל אחד על תלאות הגלות ותלאות השיבה לארץ
אופיר סופר:
 כל גלות וכל תפוצה חוותה את זה, בין אם בפרעות, בין אם בשואה הארורה, בין אם במסעות מסודן
אופיר סופר:
      כל הדברים האלה בסופו של דבר מתכנסים לנקודת זמן של השיבה ארצה ולהקמת מדינה לאור חזונם של נביאי ישראל
אופיר סופר:
 אנחנו ממשיכים וזוכים לעשות את זה גם תוך כדי ימי הלחימה
אופיר סופר:
 תוך כדי ימי הלחימה ממשיכים לעלות יהודים ארצה, ממזרח אירופה, ממערב אירופה, מצפון אמריקה וכל המקומות
אופיר סופר:
 מי שעולה למדינה בימים אלו – אף אחד לא צריך להעיד עליו עד כמה הוא מחובר ועד כמה הוא קשור למורשת ולמסורת הזו
אופיר סופר:
      האנשים הקדושים והגיבורים האלו שנפלו כאן על הגנת העם והארץ – אנחנו צריכים להיות ראויים להם
אופיר סופר:
 אנחנו צריכים להיות ראויים להם, ראויים להם כעם, ראויים להם כנבחרי ציבור, בהתנהלות שלנו, בהתנהגות שלנו, בשיח שלנו, ולדעת להתרומם אל גודל השעה ואל גודל האתגר, כשאומות העולם כולן, בוודאי אלו החפצות בהשמדתנו, מסתכלות עלינו, מסתכלות על איך אנחנו מתנהלים ועל איך אנחנו נלחמים ביחד
אופיר סופר:
     הכאב שלכם הוא אינסופי וקשה לומר מילות של נחמה אבל חובתנו כעם לזכור את כל הנופלים, את כל הנופלים, כל מי שהקיז את דמו ודמו נספג יחד עם דם חבריו, נמהל יחד עם דם חבריו באדמת הארץ הזו
אופיר סופר:
 חובתנו לזכור את זה
אופיר סופר:
 גם אנחנו במשרד העלייה והקליטה נפעל להנצחת אותם לוחמים, קודם כל כי הם ראויים לכך, אבל יתרה מזאת, הם הותירו אחריהם מורשת גדולה ודרך גדולה שתהיה נר לרגלי ילדי ישראל לנצח נצחים, לדורי-הדורות, על הדרך, ועל המסירות, ועל החובה, ועל סיפור חייהם, שלאור הדרך הזאת אנחנו כולנו נצטרך לחיות
אופיר סופר:
 תודה רבה
עודד פורר:
תודה רבה, אדוני השר
עודד פורר:
 הסיפור של הלוחמים העולים מלווה את עם ישראל מראשית הציונות, מטרומפלדור ועד ימינו
עודד פורר:
 יש כ-7,000 חיילים בודדים שמשרתים בצה"ל בכל רגע נתון, חלקם חסרי עורף משפחתי, רובם עולים חדשים שהגיעו לכאן ללא המשפחה או כחיילים עולים
עודד פורר:
 המלחמה הזו עדיין נמשכת, אז אני רוצה לתת את רשות הדיבור לרב פקד אייל גרמאי, בן העדה האתיופית, שגיליתי שאתה גם המפקד של חבר הכנסת אלמוג כהן
משה טור פז:
אי אפשר לפקד עליו
משה טור פז:
 אתה יכול לנסות אבל לפקד עליו זה לא ילך
אלמוג כהן:
אפשר לאלף נמר
אלמוג כהן:
 אדוני היושב-ראש, כמה מילים על מפקדי היקר, אייל גרמאי
אלמוג כהן:
 למעשה הוא לחם 400 מטרים ממני, בבית של רחל מאופקים המפורסמת
אלמוג כהן:
 אני הייתי ברחוב הגורן
אלמוג כהן:
 כל השנים האלה הוא אימן אותנו והקפיד אתנו על הנהלים, להכניס את הרגל כמו שצריך בזיג ולדרוך
אלמוג כהן:
 באותו בוקר גילינו כמה שהוא גיבור, כמה שהוא דיבר עם רצון עז אמיתי להציל חיים
אלמוג כהן:
 אייל, אנחנו מעריצים שלך, תודה על המורשת שאתה משאיר ותודה על הגבורה שהוכחת באותו היום
אייל גרמאי:
תודה רבה לחבר הכנסת אלמוג
אייל גרמאי:
 בוקר טוב לכולם, אני אייל גרמאי, משמש כסגן מפקד זרוע א' ביחידת יואב במחוז הדרומי
אייל גרמאי:
 ביום ה-7 באוקטובר הייתי בחופשה בבית, באמצע ריצת הבוקר שלי
אייל גרמאי:
 בסביבות 07:45 אני מקבל טלפון מקצין המבצעים שלנו שיש חדירה רב-זירתית בכל גזרת המחוז הדרומי ושצריך להקפיץ את היחידה שלי
אייל גרמאי:
 אני סגן מפקד זרוע ביחידת יואב, משמש כממלא-מקום מפקד היחידה
אייל גרמאי:
 עם קבלת השיחה אני מקפיץ את כל היחידה שלי שמונה כ-70-80 לוחמים
אייל גרמאי:
      בסביבות שבע ורבע אנחנו מגיעים לשטח כינוס, תוך כדי תנועה לשטח הכינוס אני מקבל שיחות מחברים מאופקים
אייל גרמאי:
 סנ"צ שי אבוקסיס, שהוא מנהל לחימה יחד עם חבר הכנסת אלמוג כהן באופקים, אומר לי: שלח לי כמה שיותר כוחות למקום כי יש מלא מחבלים שעושים שמות באזרחים
אייל גרמאי:
 אני כמובן עף לכיוון שטח הכינוס כדי לתת מענה ראשוני לאזור אופקים ולזירות אחרות
אייל גרמאי:
 במקביל אני מקבל שיחה נוספת מקצין שלי שנמצא במסיבה ברעים, שהוא מנהל לחימה באזור רעים כנגד מחבלים רבים שמקיפים אותו, וגם לו אני אומר: אני מגיע אליך, אני אקצה לך סד"כים וכוחות ברגע שנגיע לשטח כינוס
אייל גרמאי:
      כאמור, אחרי רבע שעה אני מגיע לצומת גילת, שטח כינוס
אייל גרמאי:
 מתדרך במידי את 12 הלוחמים הראשונים שהגיעו לשטח הכינוס
אייל גרמאי:
 אני מבין שבאירוע מסוג של הרג המוני ממד הזמן מאוד משמעותי, לכן אני מחליט להגיע לאופקים עם הכוח הראשוני שהגיע לשטח הכינוס, תדריך ראשוני של מספר דקות ואני מגיע לכיוון אופקים
אייל גרמאי:
 תוך כדי תנועה לאופקים משטח הכינוס אני מקבל שהלחימה העיקרית מתנהלת באזור שכונת משעול הגפן
אייל גרמאי:
 אני מגיע למקום, חובר לשוטרים שהיו במקום בלחימה ומבקש מהם תמונת מצב ראשונית כדי להבין פחות או יותר מה קורה בזירה
אייל גרמאי:
      אני מבין שבשכונת משעול הגפן, בצד הנגדי שחבר הכנסת אלמוג כהן נלחם בו, נמצאים מספר מחבלים
אייל גרמאי:
 ברגע שהגעתי היה שקט מופתי, לא הייתה לחימה, היה שקט
אייל גרמאי:
 מכווינים אותי, מצביעים לכיוון השכונה ואומרים לי שהלחימה נמצאת באזור רחוב התמר
אייל גרמאי:
 אני לוקח את הכוח שלי, 12 לוחמים, לכיוון רחוב התמר, כשאני מתקרב לכיוון רחוב התמר אני מזהה בית דו-קומתי ולידו אני מזהה שלוש גופות של אזרחים, שבדיעבד התברר שאלה גופות של שוטרים שגרים באזור שחתרו למגע וניהלו קרב מול מחבלים שהיו במקום
אייל גרמאי:
 אני מתקדם כמובן לכיוון הבית
אייל גרמאי:
 אני מחליט באותו רגע – לא היה ירי באותה זירה – לבצע סריקה במקום
אייל גרמאי:
 מבחינתי, האזור הזה הוא אזור נגוע, אזור מלוכלך, אזור חשוד במטרות של מחבלים, לכן אני מחליט לבצע סריקות באזור
אייל גרמאי:
     אני מחלק את הכוח שלי לשני צוותים קטנים, כוח חיפוי וכוח פריצה
אייל גרמאי:
 אני לוקח איתי 7-8 לוחמים לתוך הבית על מנת לבצע סריקה, אני מציץ לתוך חצר הבית הדו-קומתי, בדיעבד התברר שזה הבית של משפחת אדרי, רחל עוגיות וכו'
אייל גרמאי:
 לפני כן כמובן אני לא יודע שמדובר בבית הזה
אייל גרמאי:
 מבחינתי יש בית חשוד עם כל כל הסימנים המקדימים שראיתי לפני כן, הגופות של האזרחים שהיו בחוץ, ובתוך החצר אני מזהה מחסניות ריקות של קלאץ'
אייל גרמאי:
 אני מבין שיש פה אירוע ושצריך לסרוק את הבית הזה
אייל גרמאי:
 7-8 הלוחמים שלי מדלגים מעל הגדר, מתקדמים לכיוון פתח הבית
אייל גרמאי:
 בצורה זהירה אנחנו נוקשים בדלת, אין מענה מהבית, עדיין היה ברור לי שהבית הזה חשוד עם כל הסימנים שהיו מסביב, ושחייבים להיכנס לבית בכל דרך אפשרית ולנסות לסרוק אותו
אייל גרמאי:
     אני מחליט להיכנס דרך החלון
אייל גרמאי:
 אני אומר ללוחמים שלי לשבור את החלון של הבית
אייל גרמאי:
 הם שוברים את החלון
אייל גרמאי:
 אני נכנס לתוך המבנה של הבית, לקומה הראשונה
אייל גרמאי:
 זה היה המטבח, היה מה שנקרא בשפה שלנו זיג, מקום שאי אפשר לראות, שטח נקודת תורפה
אייל גרמאי:
 אני מתקדם, נכנס ראשון פנימה, אני מזהה מחבל אחד, מנהל אתו קרב, ותוך כדי הקרב הזה – אני מדבר אתכם על מספר שניות – מצד ימין בגרם מדרגות מהקומה למעלה אני חוטף מכת אש מאוד רצינית של קלאץ', אני חוטף בשתי הידיים שלי מספר פגיעות, מספר כדורים
אייל גרמאי:
 האקדח שלי עף מהידיים
אייל גרמאי:
 ברור לי שיש לי מחבל אחד שחוסל, נוטרל, ויש עוד מחבל, כנראה מגרם המדרגות, שביצע את הירי מצד שמאל שלי
אייל גרמאי:
      למעשה יש כמה אופציות: או שאני מחכה שם בשניות הראשונות עד שהכוח שבחוץ ייכנס – אלמנט הזמן מאד משמעותי – או שאני מחכה ועושים עליי וידוא הריגה
אייל גרמאי:
 אני מחליט לחלץ עם הכוחות שיש לי, לצאת החוצה מהחלון בסיוע חברים שלי
אייל גרמאי:
 בחוץ אנחנו חוטפים ירי, זריקות רימונים, מהקומה למעלה, ואז מתברר לנו גודל האירוע, שיש מחבלים גם בקומה הראשונה וגם בקומה שנייה
אייל גרמאי:
 הכוח שהשארתי בחוץ, כוח החיפוי, נותן ירי לקומה למעלה כדי שלא יבצעו עלינו ירי משם
אייל גרמאי:
 כך אנחנו מנהלים סוג של לחימה
אייל גרמאי:
      אני מחליט, עם הפציעה שלי, לשפר ולהוציא את הלוחמים שלי
אייל גרמאי:
 בשלב הזה כבר יש לי שלושה פצועים ולא היה לנו יותר מדי יתרון יחסי
אייל גרמאי:
 אני מחליט להוציא את הכוח החוצה ולהיערך מחדש
אייל גרמאי:
 יוצאים מהבית עם חיפוי של הכוח החיצוני שהיה במקום
אייל גרמאי:
 אני פצוע די קשה בשתי הידיים שלי, עדיין הגוף מתפקד איכשהו והראש עובד
אייל גרמאי:
 אני מוציא את הכוח לחצר הבית ואנחנו נערכים מחדש
עודד פורר:
משם כבר לקראת החילוץ שהיה
אייל גרמאי:
שם כבר מתחילים לחלץ אותנו, אחרי שהתרחקנו מהבית
אייל גרמאי:
 יש לי כוח שנשאר במקום כדי שהמחבלים שנותרו - - -
עודד פורר:
כמה זמן היית פצוע עד שחזרת לפעילות אחר כך?
אייל גרמאי:
הייתי בבית חולים וולפסון שלושה שבועות, אחרי שלושה-ארבעה ניתוחים, וכרגע אני נמצא בשיקום מאוד רציני בידיים
אייל גרמאי:
 ברוך השם, אני מקווה להבריא ולחזור למשימות
אלמוג כהן:
מה שמפקדי שכח לומר, ההבדל מהחמאס הוא שהוא צעד בראש, בחמאס הם מאחורה
אלמוג כהן:
 לכל אורך התנועה המבצעית לעבר הבית – בראש
עודד פורר:
 נמצא אתנו בזום אנטוניו דישי, ממקסיקו, מחזור מרס 22 של המכינה
עודד פורר:
 התגייס במאי 22 למחו"ה אלון, שובץ בגולני, שירת כלוחם בגדוד 13, הוקפץ מהבית למוצב שלו בעוטף עזה כדי להילחם
עודד פורר:
 במהלך הלחימה נפצע, עבר שיקום בארץ וכרגע הוא במקסיקו, אמור להתחיל לימודים
אנטוניו דישי:
שלום, קוראים לי אנטוניו, אני בן 22, ממקסיקו
אנטוניו דישי:
 במרס 2022 הגעתי לארץ עם החלום להיות לוחם ולהגן על המדינה שלנו
אנטוניו דישי:
 עשיתי תוכנית מח"ל, שם הכרתי משפחה, משפחה של אנשים מכל העולם שעזבו הכול והגיעו לארץ לתת כל מה שהם יכולים בשביל המדינה שלנו
אנטוניו דישי:
 במרס 22 התגייסתי למחו"ה אלון לעשות קורס עברית ובאוגוסט 22 קיבלתי שיבוץ לגולני, יחידה מספר 1
אנטוניו דישי:
 הייתי בגדוד 13, עשיתי שירות ממש משמעותי ושם הכרתי אחים לכל החיים, הכרתי גיבורים שנלחמו עד הדקה האחרונה
אנטוניו דישי:
      ממש חודש לפני סיום השירות שלי הגיע ה-7 באוקטובר
אנטוניו דישי:
 ב-7 באוקטובר הייתי בבית, באזור 07:00 בבוקר המ"מ שלי התקשר ובלי לחשוב פעמיים לקחת את הנשק ואת האחריות שלי והלכתי כמה שיותר מהר לדרום
אנטוניו דישי:
 הייתה לי הזכות להילחם ולהגן על הבית שלנו ועל כל עם ישראל
אנטוניו דישי:
 אחרי כמה שעות של לחימה נפצעתי
אנטוניו דישי:
 לא משנה כמה הייתי רוצה להמשיך להילחם ולהגן על הבית שלנו לא הייתה לי האפשרות
אנטוניו דישי:
 ב-7 באוקטובר ובחודשים לאחר מכן ראיתי מה זה עם ישראל ומהי המדינה החזקה שלנו
אנטוניו דישי:
      אני רוצה להגיד תודה למח"ל שנתן לנו את הזכות להתגייס ואני רוצה גם להגיד תודה לכל המדינה, לכל הרופאים ולכל האנשים שעזרו לי
אנטוניו דישי:
 עכשיו טסתי חזרה למקסיקו, להיות עם המשפחה, אבל הנשמה והלב תמיד יהיו בארץ
אנטוניו דישי:
 תודה רבה
עודד פורר:
 יעקב עמאר, מקולומביה, נמצא פה יחד עם עוד שני אחיו, שלושה אחים חיילים בודדים מקולומביה, לוחמים, משתתפים בלחימה
יעקב עמאר רוטשטיין:
כבוד המשפחות, חברי הכנסת וכולם, שמי יעקב, אני במקור מקולומביה, נולדתי וגדלתי שם, חיים ממש כיפיים
יעקב עמאר רוטשטיין:
 בגיל 15 השתתפתי בתחרות בישראל בשם חידון התנ"ך העולמי
יעקב עמאר רוטשטיין:
 מבחינתי התנ"ך היה אוסף סיפורים שקרו לאבותינו לפני הרבה זמן, אבל הגעתי והבנתי שזה לא סתם סיפורים מהתנ"ך, אנחנו קמנו לתחייה אחרי 2000 שנה
יעקב עמאר רוטשטיין:
 הבנתי שחיכינו 2000 שנה כדי לחזור
יעקב עמאר רוטשטיין:
 השמות שלנו, הדגל שלנו, והחלטתי שאני עולה
יעקב עמאר רוטשטיין:
      עליתי לבד ובלי כלום, רק מזוודה וגיטרה
יעקב עמאר רוטשטיין:
 למדתי עברית פה, עברית מודרנית
יעקב עמאר רוטשטיין:
 הייתי מדבר עברית תנ"כית, הייתי אומר "ויהי כיסא"
יעקב עמאר רוטשטיין:
 אחרי שלמדתי עברית התגייסתי לצה"ל כחייל בודד
יעקב עמאר רוטשטיין:
 זה היה פרק חדש לגמרי בחיים שלי
יעקב עמאר רוטשטיין:
 שירתי כלוחם ביחידה מובחרת, השתתפתי בהרבה מבצעים, גם לחמתי במבצע "צוק איתן"
יעקב עמאר רוטשטיין:
 חשבתי שזו תהיה הפעם האחרונה שאני משתתף במלחמה
יעקב עמאר רוטשטיין:
     היו לי רגעים מאוד קשים בצבא אבל היה לי ליווי של עמותה בשם "אח גדול", שמלווים חיילים בודדים והם באמת עזרו לי ברגעים הכי קשים, לא קשים פיזית, קשים שרק חייל בודד מבין אתגרים כאלה
יעקב עמאר רוטשטיין:
 סיימתי את השירות
יעקב עמאר רוטשטיין:
 סיימתי עכשיו תואר בהנדסה, אני מהנדס כימיה, בזכות קרן הישג, שנותנת מלגות לחיילים בודדים משוחררים
יעקב עמאר רוטשטיין:
 עכשיו אני גר בנגב
יעקב עמאר רוטשטיין:
 הכרתי את אשתי שם, שנמצאת פה, היא גם הייתה חיילת בודדה
יעקב עמאר רוטשטיין:
      החלום שלי הוא שהנגב יפרח
יעקב עמאר רוטשטיין:
 אמנם אני ואשתי היינו חיילים בודדים, אבל אנחנו שמחים שהבנים שלנו לא יהיו חיילים בודדים
יעקב עמאר רוטשטיין:
 אני רוצה להגיד לכולם שאנחנו, אני וכל החברים שלי בצבא, כל החיילים הבודדים והבודדים המשוחררים, אנחנו נגן עליכם
יעקב עמאר רוטשטיין:
 אנחנו לא חיילים בודדים כי יש לנו הרבה אחים, אחים שלא הספקתי להכיר ואחים שהכרתי והם לא איתי כי הם נפלו בקרב, אבל ננצח
יעקב עמאר רוטשטיין:
 עם ישראל חי לתפארת
עודד פורר:
תודה, יעקב
עודד פורר:
 אני מסכים אתך
עודד פורר:
 זה ביטוי "חייל בודד" פה בארץ, אבל אין דבר כזה חייל בודד
עודד פורר:
 אנחנו מחבקים את כולם וכולנו באמת ביחד
עודד פורר:
 אני חושב שהאירוע הזה מראה עד כמה העם הזה מיוחד
עודד פורר:
 ריקי טריגלו, אימא של נדב, בבקשה
ריקי טריגלו:
שלום, שמי ריקי טריגלו, אימא של נדב, חייל בודד, משרת בפחת"ק גבעתי
ריקי טריגלו:
 נדב עזב את ישראל יחד אתנו, כשהיה בגיל 3
ריקי טריגלו:
 אנחנו, גם מחוץ לישראל, תמיד ניהלנו ומנהלים בית ישראלי וציוני
ריקי טריגלו:
 במהלך התיכון, כחלק משיעור היסטוריה, התלמידים התבקשו לבחור קונפליקט מדיני כלשהו בעולם, לספר עליו ולהציע פתרונות, נדב בחר כמובן בקונפליקט הישראלי-פלסטיני