GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עודד פורר:
 אני מבקש שתזמן פגישה אצלך יחד עם ענבר, תעשו את זה באמצעות הזום, זה בכלל לא משנה, מישהו צריך ליזום את זה, מישהו צריך לקבוע את הפגישה, מישהו צריך להגיד: "אני מתכלל את זה"
עודד פורר:
 אתם לא רוצים, משרד הקליטה? אל תתכללו
עודד פורר:
 צבא
יצחק גאגולה:
אני לא - - -
עודד פורר:
אתם לא צריכים, אם יצטרכו אתכם יתקשרו אליכם, אתם לא קשורים לעניין, מאה אחוז
עודד פורר:
 צה"ל, לא צריך את משרד הקליטה, תשבו בבקשה אתם עם הארגונים הרלוונטיים, משרד הקליטה לא רלוונטי לעניין, דברו עם חברות התעופה, תייצרו את המנגנון הזה
עודד פורר:
 תייצרו בבקשה את המנגנון הזה, תעזרו באגודה למען החייל בתחום הזה
עודד פורר:
      דבר נוסף שאני מבקש זה שתוודאו – וזה אליך, ענבר – אחד, שיש לכם את פרטי הקשר של ההורים באמצעות מיילים, אני מסכים לגמרי עם ההערה שעלתה כאן, זה לא מתחלף, ותעדכנו את כולם לגבי  הזכאויות שלהם
עודד פורר:
 תעדכנו את כולם על הזכאויות שלהם, חבל
עודד פורר:
 הצבא עושה באמת המון במובנים של המעטפת לחיילים, לא כולם יודעים את זה, לא כולם מכירים את זה
עודד פורר:
 כשאתה צריך להגיע להורים בכל מיני מקומות בעולם, אחד באוסטרליה, אחד פה, אחד שם, אתה צריך לייצר את זה
עודד פורר:
 אלה שני הדברים שבעיניי אם הם יקרו הם יסגרו פה את רוב הפערים
מרדכי בוטניק:
אני חושב שצריך גם את מה שדבורה, האימא שהייתה בזום, אמרה לגבי הלינה כשהם באים לארץ
עודד פורר:
זה חלק מהעניין
עודד פורר:
 כשאנחנו מדברים על מבצע כזה, זה מבצע
עודד פורר:
 בתוך הצבא יש כל מיני, מבתי חייל ועד אפילו לבקש ממשפחות, מרכזי נופש, אני לא יודע לתת את הפתרון עכשיו
עודד פורר:
 יכולים גם להגיד שאם יש מישהו שיש לו מצוקה והוא לא יכול מוצאים לו פתרון
עודד פורר:
 יכול להיות שיש משפחות שהן משפחות מארחות
עודד פורר:
 תשתמשו בציבור הישראלי שרוצה להירתם
עודד פורר:
 יש משפחות, אני אומר לכם, שאם יגידו להם: תארחו משפחה של חייל בודד שבאה לראות אותו, הם יפתחו את הבית
עודד פורר:
 אתם פשוט לא מבינים עד כמה הציבור הישראלי מוכן להיות פה
עודד פורר:
      זה מבצע, זה לא משהו שהוא בשגרה
עודד פורר:
 אני מקווה שלא נהיה במלחמה הזאת כל הזמן, אנחנו במלחמה
עודד פורר:
 אפשר לייצר בטווח זמן של חודש מבצע כזה, הצבא יידע לשלוף את החיילים כדי שההורים יראו אותם, ייתנו להם חיבוק, יאכלו אתם וימשיכו הלאה
עודד פורר:
 זה לא ל-30 יום בארץ, זה ברור
עודד פורר:
 אם מישהו יחליט שהוא נמצא פה 30 יום ויש לו את היכולות – הרי כל חייל הוא עולם מלואו, יש כאלה שיש להם פה משפחה, יש כאלה שאין להם משפחה – בסוף אני מניח שרוב מכריע של משפחות החיילים הבודדים, יש להם פה איזשהו קשר כזה או אחר
נויה גוברין:
אולי להתייחס לעניין התקציבי?
עודד פורר:
מפה גם יעלה הצורך התקציבי
עודד פורר:
 אני חושב שיהדות ארצות הברית, הפדרציות של ארצות הברית, אספו קרוב למיליארד דולר לטובת המאמץ המלחמתי, אפשר לרתום אותם לטובת העניין הזה
עודד פורר:
 אפשר יהיה לרתום חלק ממשרדי הממשלה לעניין הזה, אבל צריך לבוא עם משהו שנדע, לא שאני החלטתי שזה עולה "איקס" או "וואי"
עודד פורר:
 זה מבצע, עושים מבצע, עושים ביחד מבצע
ענבר סיטבון:
למימון כרטיס טיסה לחיילים בודדים זו דווקא פלטפורמה טובה
ענבר סיטבון:
 אנחנו לא מקבלים את כל המענה שצריך עבור הלוחמים שלנו
עודד פורר:
אנחנו נעשה פה ישיבת מעקב בעוד שבועיים, תבוא עם משהו סדור, תעלו את הפערים
עודד פורר:
 תבואו לפה עם הפערים, נראה איך אנחנו סוגרים לכם אותם
עודד פורר:
בוקר טוב לכולם, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, ישיבת הצדעה ללוחמים ולוחמות עולים חדשים במלחמת "חרבות ברזל"
עודד פורר:
 אני רוצה לפתוח בציטוט שיר שכתב נתן אלתרמן ב-1948
עודד פורר:
     "אחד מן הגחל     מסיפון אוניה מתנודדת הוא ירד אל רציף הנמל וחיכתה ברציף לו מולדת בדמות אוטו צבאי וסמל
עודד פורר:
     היא את שמו בחותמת הטביעה, היא השליכה בגדיו אל השק ושבועה נוראה היא השביעה לקולו של הגשם הדק
עודד פורר:
     ונראהו זוחל, או כורע, או עומד עם צלחת בתור, ונדע: ללא בית ורע קר ללחום את מלחמת הדור     עוד הארץ הזאת לא נתנה לו לא ידיד, לא פינה למקלט, לא שמחה מן האלף הללו
עודד פורר:
 אשר לנו היו למתת
עודד פורר:
     לא, כי רק את חייו, פליטי חרב הוא קבל על החוף מידה
עודד פורר:
 אבל גם את חייו, אי בערב, הוא השיב בנפלו בעדה"
עודד פורר:
         אני חושב שהשיר מבטא את הסיפור של מדינת ישראל מראשית ההתיישבות, עבור בהקמתה ועד ימינו
עודד פורר:
 אנחנו מציינים 101 ימים לתחילת המלחמה, שבה אנחנו כבר שבעי קרבות ועדיין ישנם 136 חטופים בשבי
עודד פורר:
 הישיבה הזו תהיה עם הרבה מאוד גאווה על העלייה למדינת ישראל ועל חלקם של העולים במאבק שלנו כאן, ובתוך כך גם עצב בזיכרון אלה שנפלו ושילמו את המחיר היקר ביותר כדי להגן על הזכות של העם היהודי לחיות בארץ ישראל
עודד פורר:
 במהלך הישיבה נעבור בין המשפחות השכולות לבין הלוחמות והלוחמים שנמצאים ומשרתים עדיין כאן ובעקבותיהם באו משפחותיהם
עודד פורר:
 הסיפור הזה הוא הסיפור של מדינת ישראל, הוא הסיפור של המלחמה שלנו כאן ושל החיים שלנו כאן
עודד פורר:
     אני רוצה להודות בפתח הדיון לכל הארגונים שמסייעים לחיילים הבודדים ולחיילים העולים לאורך כל השנה
עודד פורר:
 הישיבה הזאת מתקיימת בסיוע שלהם
עודד פורר:
 הרשימות וההזמנות באו דרך הארגונים ובאמצעותם, לא ממשרדי הממשלה במקרה הזה, ולצערי גם משרד העלייה וגם משרדים אחרים לא העבירו ולא יכלו לתת לנו את השמות
עודד פורר:
 לכן אני מתנצל אם יש מישהו שרצה להיות כאן ולא הצליח
עודד פורר:
 זה היה בתום לב
עודד פורר:
     בישיבה זו משתתפים גם נציגי משפחות החטופים מגרעין "צבר" ועשר משפחות שכולות, שתיים נמצאות בצרפת ויעלו באמצעות הזום, נציגי תוכנית "כנפיים" שעלו מארצות הברית ומקזחסטן שלחמו וחלקם נפצעו במלחמה
עודד פורר:
 בישיבה גם משתתפים חבריו של אלי ולנטין גנסיה, זכרונו לברכה, שלחמו אתו בקרב שבו נפל והם נפצעו, הם ביקשו להגיע לכאן ולספר את סיפורו, נציגי "אח גדול", שלושה אחים שהגיעו מקולומביה, נציגי ארגון "צבר" שנמצאים כאן בעוד בני משפחתם לוחמים בעזה, ביניהם גם פצוע שידבר אתנו מבית החולים, ארגון "נפש בנפש", לוחמות "כיפות ברזל" ותותחנים ושני אחים לוחמים בסיירות שאמם מארגנטינה משתתפת אתנו בדיון
עודד פורר:
 נמצאים גם מתנדבי מח"ל, מתנדבי חוץ לארץ שהם עוד לפני ההתאזרחות, נמצאים כאן בהליכי עלייה בעקבות התנדבותם לצה"ל, ונציגי נעל"ה, שעלו ללא הורים לארץ, סיימו את לימודיהם והתגייסו לצה"ל
עודד פורר:
     בישיבה זו גם נזכור את הנופלים וגם נחזק את אלה שנמצאים אתנו
עודד פורר:
 זו ישיבה ארוכה שבה אנחנו בעיקר ניתן במה למשפחות
עודד פורר:
 נמצא אתנו שר הביטחון לשעבר, חבר הכנסת אביגדור ליברמן
אביגדור ליברמן:
אני מוותר על זכות הדיבור, אני מעדיף לשמוע את המשפחות, אני מדבר מספיק
אביגדור ליברמן:
  אני רוצה רק להגיד תודה, כולנו אסירי תודה ורוצים להביע הוקרה לכל המשפחות
אביגדור ליברמן:
 זו עוד תרומה אדירה של העלייה לביטחון מדינת ישראל
אביגדור ליברמן:
 אני מעדיף להקשיב למשפחות
עודד פורר:
סמל אליה יהושוע, סגן אלישי ג'ייסון וסמל עומר שטרן, החברים של החייל הבודד סמל ולנטין אלי גנסיה, לוחם בגדוד 890 של הצנחנים שעלה מצרפת ונפל ב-7 באוקטובר
אליה יהושוע:
אני סמל יהושוע אליה ואני הולך לדבר היום על איך אלי נפל ואיזה בן-אדם הוא היה
אליה יהושוע:
 הוא היה אמור להשתחרר חודש אחרי, הוא החליט בכל זאת לעשות תרג"ד ולהמשיך את השירות שלו כשבוע
אליה יהושוע:
 אם הוא לא הוא היה עושה הוא היה משתחרר, הולך לביתו ביום שישי
אליה יהושוע:
 הוא נשאר בכל זאת לעשות את התרג"ד האחרון, בזכות זה הוא יצא למלחמה ונפל שם
אליה יהושוע:
      הקפיצו אותנו ב-7 באוקטובר באזור 7:00 בבוקר, עלינו על מסוקים ישר לצפון הרצועה
אליה יהושוע:
 כשהגענו למסוק אף אחד לא היה מוכן לזה
אליה יהושוע:
 אני, שטרן ואלי עלינו על המסוק הראשון
אליה יהושוע:
 ישר, עוד לפני שנחתנו, קיבלנו נ"ט באוויר, המסוק התרסק, כל החיילים ירדו ובשנייה שהחייל האחרון ירד ירו עוד נ"ט על המסוק והמסוק התפוצץ
אליה יהושוע:
 התחלנו לחימה קשה בשטח פתוח
אליה יהושוע:
 היו 60 מחבלים מולנו ובכל זאת הצלחנו להשמיד את כולם
אליה יהושוע:
      מיד כשסיימנו את המשימה הזאת עברנו למשימה הבאה
אליה יהושוע:
 הלכנו 3 קילומטרים לקיבוץ בארי
אליה יהושוע:
 אני בטור הראשון, מאחורינו כ-120 חיילים ואלי בטור שמאל, גם מאחורה ועם 160 חיילים
אליה יהושוע:
 אנחנו חוליית חוד, פותחים את השטח והולכים
אליה יהושוע:
 בהליכה הזאת רואים הרוגים, יותר מדי, מהשיחים יוצאים אנשים שמתחבאים וצועקים "צה"ל, צה"ל"
אליה יהושוע:
 אחרי זה נכנסנו בלי לחשוב לקיבוץ בארי
אליה יהושוע:
 ישר נכנסים, בלי פחד, בשביל להציל אנשים
אליה יהושוע:
 הולכים כ-200-300 מטר, מתחילה ההיתקלות הראשונה ומתחילה לחימה קשה של שש שעות ברצף
אליה יהושוע:
     אחרי שש שעות ברצף מקבלים התקפה, צריך לתקוף, להתקדם לבית הבא, ובבית הבא אלי, אלישי ג'ייסון, עומר שטרן ואני הולכים בלי לחשוב, רצים, מדלגים קדימה, מחכים להיכנס לבית, מקבלים צרורות מכל מקום
אליה יהושוע:
 אלי היה מאחוריי, היה חלון לידו, הוא קיבל צרור, קיבל כדור בגרון, ישר נפל על הרצפה
אליה יהושוע:
 ניסו לטפל בו, אנחנו התחלנו לחימה, לא חשבנו
אליה יהושוע:
 אני קיבלתי כדור ביד באותו מקום אז היינו חייבים לחזור אחורה, לבית אחרינו
אליה יהושוע:
 היה קשה
אליה יהושוע:
 ראיתי אותו על אלונקה בלי הכרה
אליה יהושוע:
 אחרי שעתיים הצלחנו לפנות
אליה יהושוע:
 הייתי שלושה ימים בלי לדעת מה אתו, מה קרה לו
אליה יהושוע:
 שם ידעתי שהוא נפל, גיבור ישראל
עודד פורר:
 סמל עומר שטרן, בבקשה
עמרי שרון:
אני רוצה להגיד שאלי היה דמות מחזקת ומעודדת לכל אחד
עמרי שרון:
 היה שלב שלכולם שם היה קשה ואלי עבר אחד-אחד, עודד את כולם, שימח את כולם, חיזק את כולם
עמרי שרון:
 הוא היה דמות להשראה לכל אחד בצוות, בפלוגה, ובזכותו הרבה אנשים יצאו מזה בטוב ופחות פצועים
עמרי שרון:
 הוא לחם שם בלי הפסקה והוא היה הכי קדימה, בלי פחד
עמרי שרון:
 לכל מקום תמיד הלך בלי לפחד, אמיץ ביותר, דמות השראה לכולם וממש זכינו בו
עודד פורר:
 משפחת עזיזוב, הוריו של סמל ראשון ליאור עזיזוב, לוחם בגדוד 13 שבחטיבת גולני, מאשקלון, נפל ב-7 באוקטובר
נטליה עזיזוב:
אני נטליה, אימא של ליאור עזיזוב, גיבור ישראל
נטליה עזיזוב:
 כתבתי את מה שאני רוצה להגיד אבל אני אדבר מהלב
נטליה עזיזוב:
 אני מאוד מתרגשת
נטליה עזיזוב:
 אני הפכתי להיות בן-אדם חי מת, בן-אדם נכה שנשאר עכשיו בלי יד
נטליה עזיזוב:
 ליאור היה הבן הבכור שלי וכל התקוות, כל החלומות, כבר לא יתגשמו
נטליה עזיזוב:
 כולם אומרים לנו: אנחנו עוטפים אתכם ובסוף אנחנו לבד, אנחנו לבד עם כל הכאב שלנו כי אף אחד לא יכול להחזיר אותם עכשיו
נטליה עזיזוב:
 אמרתי בלוויה שאנחנו קוברים את הגוף שלו אבל את הנשמה אי אפשר לקבור
נטליה עזיזוב:
 עברתי הרבה דברים במדינת ישראל, החל מפיגוע ב-2005, אחר כך איבדתי את בעלי, ב-2010, ושוב זה חזר אלי
עודד פורר:
את יכולה לספר לנו קצת על ליאור?
נטליה עזיזוב:
כן, אני אספר על ליאור
נטליה עזיזוב:
 ליאור שירת בחטיבת גולני בגדוד 13, במחלקה פיקודית
נטליה עזיזוב:
 באותו בוקר הוא היה במוצב פגה
נטליה עזיזוב:
 ב-06:41 הוא התקשר אלי ואמר: אימא, יורים פה, אבל אני בסדר
נטליה עזיזוב:
 שיחה שנייה ב-09:41, הכול כבר לחוץ, אבל הוא דאג לנו, לי, לבעלי, שאנחנו בסדר
נטליה עזיזוב:
 אמרתי: אנחנו בסדר, תשמור על עצמך, על החברים שלך, ונתתי לו מסר, כאילו אמרתי לו – קשה לאימא להגיד את הדברים האלו – אל תיתן להם לקחת אותך חי
נטליה עזיזוב:
 פשוט שלחתי את זה באנרגיות שלי
נטליה עזיזוב:
     ליאור נלחם תשע-שמונה שעות בלי הפסקה
נטליה עזיזוב:
 הוא טיפל בפצועים כי הוא למד מערכות בריאות ורצה להיות רופא לב, קרדיולוג, וזה לא יקרה
נטליה עזיזוב:
 אבל הוא נפל כמו גיבור
נטליה עזיזוב:
 הוא דיבר על זה
נטליה עזיזוב:
 הוא היה מוכן
נטליה עזיזוב:
 ב-2 בלילה, בהתכתבויות אחרי השעה 01:00, של המשמרת שלו, עם חברה שלו הוא כתב: נו, איפה הם? שיבואו כבר, אני מוכן
נטליה עזיזוב:
 הילדים שלנו ידעו, הם ידעו, רק האנשים הגדולים פספסו את זה וקרה מה שקרה
נטליה עזיזוב:
      ליאור צייר ציור – אני רוצה שכולם יראו את הציור – לפני שנתיים, בו אתם רואים לוחמים ללא פנים עם חרבות ברזל
נטליה עזיזוב:
 יצא לי לדבר אתו הקיץ ושאלתי אותו: ליאור, מה ציירת? כי אני רואה שסיימת
נטליה עזיזוב:
 הוא התחיל לצייר את זה לפני שנתיים, כשהוא היה בכיתה י"א-י"ב
נטליה עזיזוב:
 הוא אמר: אימא, הציור נקרא "ההמונים" ואני אחד מהם
נטליה עזיזוב:
 אז למה אתה עצוב, בן שלי? אתה צריך להיות גאה בעצמך
נטליה עזיזוב:
 לא, אימא, את יודעת שגולנים נופלים בין הראשונים ואני אחד מהם
נטליה עזיזוב:
 אמרתי: לא עלינו, לא עלינו, כי לא יכולתי להמשיך את השיחה
נטליה עזיזוב:
 אתם רואים כאן חרבות ברזל
נטליה עזיזוב:
 מאיפה הוא ידע? איך הוא קיבל את המסר? יש לי הרבה ציורים שלו במחברת, ציורים מאוד קשים, גם בנות מהשבי, אני אפרסם את זה בהמשך
עודד פורר:
תודה רבה, יהי זכרו ברוך
עודד פורר:
 משפחת איטלמן
עודד פורר:
 סמל ראשון יובל בן יעקב מכפר מנחם, לוחם שריון בגדוד 77, נפל ב-7 באוקטובר
רומן איטלמן:
שלום רב לחברי הוועדה, נציגי הכנסת, נציגי הצבא והורים שכולים, שמי ד"ר איטלמן רומן, אני הדוד של סמל ראשון יובל בן יעקב ז"ל, שנפל בקרב במחנה יפתח בצפון הרצועה ב-7 באוקטובר בבוקר, בין הראשונים
רומן איטלמן:
 לצערי, אחותי, אמו של יובל, אמיליה, עדיין לא במצב שמאפשר לה להופיע והתבקשתי להיות פה היום
רומן איטלמן:
 המעמד פה מחזיר אותי לאותו יום נורא, שלקראת הערב התבשרנו על נפילתו של יובל
רומן איטלמן:
 רבים אחרים היו תלויים בין שמיים וארץ ימים ארוכים
רומן איטלמן:
      לפני כ-14 שנים, ביום שאב המשפחה, חיים בן יעקב, עזב את המשפחה וניתק קשר לחלוטין נהייתי דמות אב בשביל יובל, לפחות השתדלתי
רומן איטלמן:
 יובל גדל במשפחה חד-הורית, עם אימא ואחות, והיה ילד משפחה מדהים, ילד של אימא, שקט, חייכן, אהוב בין חברים וידידים, אבל תמיד עם טיפה עצב, קנאה, קנאה למי שיש לו אבא
רומן איטלמן:
 עד כיתה ט' בערך היה קשור מאוד לאימא ולא התרחק יותר מדי
רומן איטלמן:
 בכל הטיולים והמסלולים שעשינו תמיד היה חשוב לו שאמו, אחותי אמיליה, תצטרף
רומן איטלמן:
 באמת ילד של אימא
רומן איטלמן:
      אבל אז אחותו התגייסה ליחידה קרבית במג"ב, גם בני דודים אחרים לבשו מדים וכומתות של יחידות קרביות, הוא ראה אותי הולך וחוזר במילואים וגם הוא נדבק בחיידק, חיידק הלוחם הקרבי, הפטריוט, האכפתי, האחראי, אותו חיידק שנגועים בו אלפי חיילינו ברגע זה גם
רומן איטלמן:
 הוא התחיל לברר עם חיילים וללמוד על היחידות השונות בצה"ל
רומן איטלמן:
 הוא בחר בחיל שריון והמורשת המפוארת כמובן, הדובדבן שבקצפת, חטיבה 7, גדוד 77
רומן איטלמן:
 זה הפך לחלומו
רומן איטלמן:
      צווי גיוס, מבד"קים, מבחנים ואז הגיע לקצין מיון
רומן איטלמן:
 כגודל הציפייה כך גודל האכזבה
רומן איטלמן:
 נאמר לו שיש לו משקל עודף והוא לא יכול להתגייס לשריון, אבל כאן הוא לא עצר
רומן איטלמן:
 הוא ביקש דחייה של 3 חודשים
רומן איטלמן:
 הוריד לא פחות מ-32 ק"ג ב-3 חודשים כי הוא רצה שריון
רומן איטלמן:
 רצה 7, רצה 77 וקיבל
רומן איטלמן:
 טירונות, מסע כומתה, אימון הקמה, פלוגה מבצעית, מצטיין, מצטיין, מצטיין, ואז המג"ד מבקש שיעבור לחפ"ק מג"ד
רומן איטלמן:
 הטובים ביותר מגיעים לשם, חלום
רומן איטלמן:
 חפ"ק מג"ד 77 בחטיבה 7
רומן איטלמן:
 מדהים
רומן איטלמן:
     10 ימים לפני השחרור היו יום נפילתו
רומן איטלמן:
 באותו יום ההשכמה הייתה שונה
רומן איטלמן:
 צבע אדום נשמע
רומן איטלמן:
 יובל ושאר החיילים והחיילות עמדו במרחב מוגן בפיג'מות ותחתונים ונשק אישי בלבד, ואז כרזו כי יש חדירה למוצב
רומן איטלמן:
 המג"ד עם חצי צוות לא היה בבסיס, היה בסיור עמדות אליו יצא כשעה לפני כן, ויובל לקח פיקוד, תוך שניות
רומן איטלמן:
 21 שנות לימודים וערכים נסגרו ב-3 שניות בגלל פז"ם, בגלל אחריות, בגלל אכפתיות, בגלל אהבה
רומן איטלמן:
 חברתו הייתה בין החיילות
רומן איטלמן:
 הכול ביחד
רומן איטלמן:
      הוא ביקש מכיתת הכוננות לגשת לעלות על ציוד ולכלל הקצינים, החיילים והחיילות, לרדת לחמ"ל תת-קרקעי, שם הם ניצלו בסוף, ומחברו, עידו הרוש,  ביקש לצאת יחד אתו לעכב את החדירה
רומן איטלמן:
 זה קורה בשניות ספורות
רומן איטלמן:
 הם דורכים את הנשק כאשר כל אחד עם מחסנית אחת בלבד ויוצאים להסתער לכיוון הש"ג, מולם כ-30 מחבלי חמאס
רומן איטלמן:
 הם החזיקו מעמד בין 8 ל-10 דקות
רומן איטלמן:
 נשמע מעט אבל זה המון זמן, בשביל קרב זה המון
רומן איטלמן:
 זה הספיק לשאר החיילים להסתגר בבונקר ולהישאר בחיים
רומן איטלמן:
 מעל ל-40 איש שחיים היום
רומן איטלמן:
 יובל בן יעקב ז"ל, עידו הרוש ז"ל ושלושה חיילי גולני ז"ל, כיתת כוננות, לא בין החיים
רומן איטלמן:
 10 ימים לפני השחרור, עם מלא תוכניות לעתיד וגאווה על שירות בשריון חטיבה 7 גדוד 77
רומן איטלמן:
      בשיר של בועז שרעבי מלפני הרבה שנים נאמר "מי ידע שכך יהיה ובכמה לילות ללא אימא יהפוך נער שכזה לבחור מסתער קדימה"
רומן איטלמן:
 ב-22:00 באו קצינים להודיע לאחותי על נפילתו, ב-23:00 באו קצינים לבית ממול להודיע על נפילת חברו של יובל
רומן איטלמן:
 תוך חודשיים ראשונים של לחימה ארבעה מתוך תשעה חברים נפלו
רומן איטלמן:
 כאב בלתי נסבל על נפילתו של יובל וכל בוקר כאב נוסף עם השורה של "הותר לפרסום"
רומן איטלמן:
      אני זוכר לפני 33 שנים, בהכנות לפני העלייה, את המילים של ההורים: אנחנו בגדול בסדר אבל חייבים לעלות בגלל ולמען הילדים, העתיד של הילדים והנכדים
רומן איטלמן:
 היום רבים מאותם הורים קוברים את הילדים ואת הנכדים, וברור לכל שאין נורא מזה
רומן איטלמן:
 היה מה שהיה וקרה מה שקרה, יהיו תחקירים ואת הנופלים לא ניתן להחזיר, וצריך איכשהו לחזור לחיים
רומן איטלמן:
 אני לא יודע איך בינתיים, אבל חייבים את זה לחיים
רומן איטלמן:
      אבל יש משהו שחשוב לעשות, ועכשיו אני פונה לחברי הוועדה, לממשלה ולמקבלי החלטות, בכם, ורק בכם, ועוד היום, נושאים אליכם עיניים בצפייה, האם אותם הורים יצטרכו לקבור גם את הנינים? אני מאוד מקווה שלא
עודד פורר:
 אוסנת גץ, דודתו של החטוף עומר נאטורה, בזום
אוסנת גץ:
שלום לכולכם, שמי אוסנת גץ ואני דודה של עומר נאטורה
אוסנת גץ:
 תודה שהעליתם אותי לספר את הסיפור של עומר
אוסנת גץ:
 עומר ב-7 באוקטובר נחטף ע"י חמאס ואני רוצה שקצת תכירו אותו ותלמדו עליו
אוסנת גץ:
 עומר בחור אמריקאי, נולד, גדל והתחנך בניו-יורק, בלונג איילנד, בחינוך יהודי-ציוני, למד בבית ספר שכטר בניו יורק, וכשהוא סיים את לימודיו בתיכון, בהתייעצות עם הוריו, הוא החליט שהוא רוצה להגיע לישראל
אוסנת גץ:
 שני ההורים שלו ישראלים-אמריקאים, דיברו בבית עברית, יש לו משפחה גדולה בארץ, אני דודה שלו ויש לו פה דודים נוספים וסבא וסבתא
אוסנת גץ:
 הוא החליט לקחת שנה, gap year, ולהגיע לכאן למכינה קדם-צבאית
אוסנת גץ:
      הוא בחר במכינת גליל עליון משתי סיבות: סיבה ראשונה שהיא מכינה למנהיגות, שמאוד התאימה לאופי שלו, וסיבה שנייה היא שזו מכינה שדווקא רובה ישראלים
אוסנת גץ:
 עומר מאוד רצה להתחבר לעמיתים שלו, לבני גילו, לחבריו הישראלים
אוסנת גץ:
 ואכן, הוא בילה את השנה הזאת באהבה גדולה, טיילו בישראל, התנדבו בישראל
אוסנת גץ:
 השנה הייתה שנת קורונה, בסביבות אפריל הוא הגיע הביתה להורים והתחבט התחבטות אמיתית, הוא אמר: הכרתי את חבריי הישראלים ואני חושב שאני צריך להתגייס לצה"ל בדיוק כמוהם ולשרת את המדינה
אוסנת גץ:
      ואכן, אחרי החלטה אמיתית וכנה שלו – ההורים תמכו בהחלטתו כמובן – הוא עלה לארץ והתגייס דרך גרעין "צבר", קיבל משפחה מאמצת בקיבוץ אפיקים והתקבל ליחידה מובחרת, אבל בעקבות שנת המכינה הוא הבין שצריך לחזק את הגדודים ובחר להתגייס לשריון
אוסנת גץ:
 כשהוא התחיל את השירות בשריון הוא מאוד מאוד אהב את החיל, ואני יכולה להרשות לעצמי להגיד שגם אהבו אותו
אוסנת גץ:
 הוא התקדם ויצא לקורס מט"קים ואחר כך איך שימש כ"גנן", מפקד בקורס מט"קים, ואחרי זה אף יצא לקורס קצינים
אוסנת גץ:
      ב-6 באוקטובר, כמנהגו כמדי ערב שישי, התקשר להורים בניו-יורק, אמר להם: הוריי היקרים, סוף סוף, לאחר חודש החגים הקשה, שעבדנו בו מאוד קשה על הקו, על הגדר, אנחנו צופים שבת שקטה
אוסנת גץ:
 עומר היה מפקד מוצב בין נירים לניר עוז וב-7 באוקטובר, איך שהתחילה המלחמה, הם היו הראשונים על הקו
אוסנת גץ:
 יש לנו עדות מסרטון שפרסם החמאס שעומר והצוות שלו נחטפו מהטנק ומאז איננו יודעים עליו דבר
אוסנת גץ:
      ההורים נמצאים על קו ישראל ניו-יורק, עושים כל מה שהם יכולים אל מול האמריקאים כדי לספר את הסיפור של עומר ושאר החטופים, נפגשו כמובן עם ביידן, עם בלינקן, עם חברי קונגרס
אוסנת גץ:
 אח שלי, רונן, אבא של עומר, גם היה עם צוות המשפחות שטסו לקטאר ונפגשו עם ראש ממשלת קטאר
אוסנת גץ:
 אנחנו כולנו פה במתח גדול, בציפייה, בכאב גדול
אוסנת גץ:
      עברנו, כמו שכולכם יודעים, את יום ה-100 אתמול ויש לי בקשה בשמנו ובשם כל המשפחות: חייבים לעשות הכול להחזיר את כל החטופים
אוסנת גץ:
 אנחנו לא יודעים מה מצבו של עומר, לא קיבלנו סימן חיים, אבל אנו בטוחים שהמבוגרים, הצעירים, החיילות, החיילים, כולם כבר חייבים אחרי 100 ימים בשבי לחזור הביתה חיים ובריאים ואנחנו ממש זועקים את זעקתנו להחזיר את כולם הביתה
אוסנת גץ:
 עומר הגיע לישראל, תרם את תרומתו, נלחם על הקו, עשה כל מה שהוא יכול כדי להגיע לישראל ולהגן על היישובים
אוסנת גץ:
 ממשלת ישראל חייבת להחזיר אותו ומהר
אוסנת גץ:
 תודה לכם
עודד פורר:
 נקווה שנראה אותו בקרוב בבית
עודד פורר:
 אני רק אומר לנוכחים כאן, יש תרגום סימולטנית לאנגלית וצרפתית למי שצריך
עודד פורר:
 חיים פרנקו, אביו של סרן כפיר יצחק פרנקו ז"ל, בן 22 מחטיבת 401, גדוד 52, נפל ברצועה ב-15 בנובמבר
חיים פרנקו:
שלום לכולם
חיים פרנקו:
 כפיר נולד בירושלים, עבר את כל ילדותו ונעוריו בירושלים, אנחנו מקטמון
חיים פרנקו:
 הוא גדל על אהבת הארץ והתגייס במודעות שלמה שהוא צריך לשרת את הארץ
חיים פרנקו:
 הוא רצה להיות בשריון
חיים פרנקו:
 הוא אמר לי: השריון, אבא, זה הדבר שיש לו את הרגליים בארץ
חיים פרנקו:
 אחרי שהוא עשה מספר פעמים את שביל ישראל מדרום לצפון, גם עם הישיבה שבה הוא למד, ישיבת נועם, וגם כפרט, הוא הוא פשוט רצה ממש לפעול להגנת הארץ
חיים פרנקו:
     בשיחה האחרונה שהייתה לנו על נושא מדיני כביכול הוא אמר לי: אבא, מה שקרה ביום כיפור – אני מדבר על האירועים שהיו בכיכר דיזינגוף – זו לא מחאה, זה פגם, ופגם צריך לתקן במלחמה, כי אין תיקון לפגם, וזה מה שקרה
חיים פרנקו:
 בסופו של דבר התאחדנו מסביב לסיפור הזה של הקרע שקרה בעם שלנו
חיים פרנקו:
 הוא ידע שזה משהו נורא, הקרע הזה זה דבר שלא נתפס והוא ידע שזה ייגמר לא טוב
חיים פרנקו:
 למרות זאת הוא היה בכיוון לבית חולים א-רנתיסי, כאשר הוא, כמ"מ מפקד הטנק שלו, הוציא את הראש כדי לבדוק למה זה לא מתקדם וקיבל באוזן כדור של צלף
חיים פרנקו:
 זה קרה ארבעה ימים אחרי יום ההולדת ה-22 שלו, חודש וחצי אחרי אירוסין עם חברתו
חיים פרנקו:
     מה-7 באוקטובר, כשהבאתי אותו לנקודת איסוף בירושלים, לא ראיתי אותו ולא דיברתי אתו כי לא היו להם טלפונים
חיים פרנקו:
 כלומר, בשבילי הוא נעלם כבר מה-7 באוקטובר, בשבת בבוקר
חיים פרנקו:
 אני רק רוצה להגיד שגיבורים כמו הילדים שלנו לא באו מכלום, הם באים ממשפחות שגידלו אותם על ערכים מאוד נדירים
חיים פרנקו:
 אני שמעתי את המילים של הגברת כאן ואני אומר גם לה וגם לכולנו, אנחנו גם עם של גיבורים, אני מדבר על ההורים ועל המשפחות, כי הילדים לא גדלו כך על קרקע ריקה
חיים פרנקו:
 הם גדלו ומה שהם הביאו לקרב זה האומץ שהם קיבלו בבית
עודד פורר:
 משפחת ליאר, בבקשה
עודד פורר:
 סמל ראשון נתן חי ליאר ז"ל, בן 20, מנתניה
לטיסיה ליאר:
שלום
לטיסיה ליאר:
 קודם כל הבאתי לך מתנה, ספר תהילים, כי אני חושבת שכל הילדים שלנו שנפלו על קידוש השם שומרים עלינו מלמעלה
לטיסיה ליאר:
 זה הכי הכי חשוב
לטיסיה ליאר:
 גם בפנים יש מדבקה שעשו החניכים של הבן שלי, שכתבו את המשפט שהוא הכי אוהב "תן חיוך, הכול לטובה"
לטיסיה ליאר:
 זה בשבילך
לטיסיה ליאר:
 תודה שהזמנתם אותנו
לטיסיה ליאר:
     עלינו לארץ לפני 7 שנים, אחרי הפיגוע שהיה ליד הבית שלנו, פספסתי את הפיגוע ומאז אמרנו שהבית שלנו הוא פה בארץ
לטיסיה ליאר:
 בצרפת נתן היה ילד ביישן ומאז שעלינו לארץ הוא פרח, כמו פרח
לטיסיה ליאר:
 הוא היה מדריך בבני עקיבא לילדים בכיתה ד', בגיל 10, ותמיד דאג שכולם יהיו ביחד, שכולם מחייכים וכולם בסדר
לטיסיה ליאר:
 הוא היה תמיד עם חיוך על הפנים
לטיסיה ליאר:
 אחרי הבגרות – הוא היה בישיבת בני עקיבא – הוא החליט ללכת למכינה "גור אריה", מכינה שיש גם ישראלים וגם צרפתים, כדי להכין את עצמו להיות חייל
לטיסיה ליאר:
 יש הרבה חיילים בודדים שיוצאים מהמכינה הזו
לטיסיה ליאר:
 אחר כך נתן החליט להמשיך עם הישיבה לפני הגיוס כדי להתחזק
לטיסיה ליאר:
      בדצמבר 2022 הוא התגייס לכפיר, לדוכיפת, ויצא ישר לקורס מ"כים
לטיסיה ליאר:
 היה טקס שבוע שעבר, הוא היה מצטיין
לטיסיה ליאר:
 כל מה שהוא עשה הוא עשה בצורה הטובה ביותר, אבל לא בשבילו, בשביל השני
לטיסיה ליאר:
 נתן אף פעם לא חשב על עצמו
לטיסיה ליאר:
 כשיצאו מביסל"ח ב-7 באוקטובר בבוקר הוא קודם חשב על החברים שלו, לקח יין וקורנפלקס כדי לעשות קידוש לחיילים וגם להתפלל בשביל כולם ואמר לכל החיילים שיהיה בסדר
לטיסיה ליאר:
      הם נלחמו במשך ארבע שעות מביסל"ח עד כרם שלום, איפה שהוא נפל, וכל הזמן הוא שאל את החברים שלו אם הם בסדר, בלי פחד, בלי לחשוב על עצמו
לטיסיה ליאר:
 כשהם הגיעו לכרם שלום היו רסיסים, רוב האנשים, אזרחים וחיילים, נכנסו לפניקה, ונתן, הבן שלי, אמר למפקד שלו: תברר שכולם בסדר, אני פה, יכול להציל את האזרחים, כי היו אולי 40 מחבלים שנכנסו לישוב
לטיסיה ליאר:
 הוא קיבל טיל על הראש ונפל באותו רגע
לטיסיה ליאר:
      הבן שלי תמיד חייך, עם אמונה גדולה, ולמרות שהוא היה צרפתי הוא לא רצה להגיד שהוא צרפתי, תמיד יצר חיבור בין צרפתים לישראלים, דאג שתמיד כולם ירגישו טוב
לטיסיה ליאר:
 אנחנו צריכים להמשיך בדרכו
לטיסיה ליאר:
 אני ומשפחתי רוצים לעזור לזכרו לעולים חדשים, לאנשים בצרפת לעלות לארץ, לחיילים בודדים שמרגישים פה לבד, כי אנחנו כולנו משפחה, וכמו שאומרים, הם נפלו אבל לא נפלו לשווא, כדי להיות עם חופשי בארצנו
עודד פורר:
 מרלן אלקיים, אמו של רס"ר אליהו בנימין אלמקייס ז"ל, נמצאת בצרפת ותשוחח אתנו טלפונית
עודד פורר:
 חבר הכנסת טייב יעזור לנו בשירותי תרגום
מרדכי בר-און:
חבר הכנסת ליברמן, סליחה, הבן שלי נפל בשביל עם ישראל
מרדכי בר-און:
 (אמרה דברים בשפה הצרפתית, להלן תרגומם על ידי בתה)
רבקה בר און:
אימא אומרת שהיא תשמח אם תוכל להישאר כי כולנו פה אנשים פשוטים, כולנו דורכים על אדמת מדינת ישראל בזכותו ולכן היא תשמח אם כולם ישמעו אותו
אביגדור ליברמן:
תודה רבה, אני יוצא לדקה וחוזר
מרלן אלקיים:
(אמרה דברים בשפה הצרפתית, להלן תרגומם על ידי חבר הכנסת טייב)
מרלן אלקיים:
      שלום לכולם, הבן שלי,   אליהו בנימין, היה אדם מיוחד
מרלן אלקיים:
 אדם גדול, צדיק, גיבור ומלאך
מרלן אלקיים:
 הוא אהב את כולם, הוא אהב לתת לאנשים, ככל שהוא נתן יותר הוא הרגיש טוב יותר, כלפי הוריו, כלפי אחיו, כלפי חבריו, וגם כלפי סתם אנשים שהוא ראה ברחוב ותמך בהם
מרלן אלקיים:
 הוא אהב את ישראל מעומק נשמתו, עד למצב שהוא החליט לעלות לישראל ללא משפחתו והייתה לו תקווה אחת, שהוריו יעלו לישראל גם הם לגור לידו
מרלן אלקיים:
 חזרנו לפריז כדי לארגן את הדברים והחלטנו לעלות לישראל
מרלן אלקיים:
 אנחנו עוד חודש, בעזרת-השם, נהיה פה, קרוב לבננו, שלצערנו כבר לא בין החיים
מרלן אלקיים:
 אני מודה לאלוהים שנתן לנו בן כזה, גיבור כזה, וזו פשוט הייתה מתנה
עודד פורר:
 משפחת יאנג, משפחתו של סמל נתנאל יאנג ז"ל, בן 20 במותו
שונטל יאנג:
(אמרה דברים בשפה האנגלית, להלן תרגומם
שונטל יאנג:
)      תודה על האפשרות להיות פה
שונטל יאנג:
 שמי שונטל, אנחנו ההורים של סמ"ל נתנאל יאנג, בננו האהוב
שונטל יאנג:
 אנחנו באים מלונדון אבל אנחנו גם צרפתים
שונטל יאנג:
 בבוקר שמחת תורה, ה-7 באוקטובר, הוא נפל בהגנה על ישראל, ביחד עם חברו עילי בר-שדה ושני מפקדים נוספים
שונטל יאנג:
 נתנאל התעניין בתחומים רבים: הוא היה דיג'יי, מפיק מוסיקלי, חובב אופנה ואוהב כלבים
שונטל יאנג:
 הוא היה דוד גאה לארבעה אחייניות שנהג לבקרן לעתים קרובות
שונטל יאנג:
     אז מה מוביל בחור בן 18, כמו נתנאל וכמו הצעירים הגיבורים ששמענו עליהם עכשיו, להרגיש רצון עז להצטרף לצבא ההגנה לישראל? התשובה היא פשוטה: האהבה עמוקה שלו לישראל, כמו שאר הצעירים כאן