GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רן מלמד: אנחנו מקבלים מדי יום את הפניות של העולים החרשים שמגיעים למרכזים שלנו, ויש להם בעיה לתקשר עם הסביבה שלהם, ויש להם בעיה ליצור מערך חברתי-תרבותי כדי שיאפשר להם להשתלב בתוך הקהילה שלהם, אם זאת קהילה סגורה ואם זאת קהילה רחבה יותר של ישראלים חרשים ותיקים שמדברים את שפת הסימנים, ואני חושב שבפער הזה בין מה שקורה בהחלטות שלכם למעלה לבין מה שמגיע בסופו של דבר לשטח, צריך לטפל.
רן מלמד: אני יודע שגם עמותת "ידיד" קיבלה בשנה שעברה סכום כסף קטן לסייע לאולפן לחרשים שאנחנו הקמנו, אבל אנחנו הקמנו אותו לאחר שבאשקלון לא היה אולפן כזה, ואנחנו קיבלנו את התקציב אחרי שהוכחנו שאחרי פעם אחת אנחנו יכולים להפעיל אותו.
רן מלמד: בפעם השנייה כשביקשנו תקציב אמרו לנו שאין, זכרו להגיע אלינו בסוף נובמבר ואמרו: תראו, נשאר קצת כסף, רוצו ותעשו.
רן מלמד: כך אי-אפשר לתכנן מהלך עבודה עם אנשים שזקוקים לסיוע.
רן מלמד: אני חושב שאתם צריכים להביא בחשבון גם את הדבר הזה.
צבי הנדל: אני רוצה להמשיך עכשיו עם משרדי הממשלה.
צבי הנדל: נתחיל עם האולפנים.
ריבה פרלמוטר: האגף לחינוך מבוגרים של משרד החינוך מפעיל אולפנים להנחלת הלשון לעולים מבוגרים מגיל 18 ועד ללא הגבלת גיל, בהיקף של 500 שעות, 25 שעות שבועיות.
צבי הנדל: שאלה אינפורמטיבית.
צבי הנדל: אולפנים לעברית לחרשים, זה משרד החינוך?
דליה ברלינסקי: לא.
דליה ברלינסקי: יש שלושה שותפים.
דליה ברלינסקי: משרד החינוך מממן רק את המורה.
צבי הנדל: גם לחרשים?
דליה ברלינסקי: כן.
ריבה פרלמוטר: במגבלות מסוימות, שאני מיד אתייחס אליהן.
ריבה פרלמוטר: העולה זכאי לאולפן בתוך תקופת הזכאות שלו, שנקבעת לשנה וחצי.
ריבה פרלמוטר: עולים שיש להם מוגבלויות מסוגים שונים לעתים קרובות מאד אינם יכולים להשתלב באולפנים בתוך תקופת הזכאות.
ריבה פרלמוטר: זה מעמיד אותנו בבעיה תקציבית קשה.
ריבה פרלמוטר: דבר שני, עולים שיש להם מוגבלויות, ביניהם חרשים, אינם יכולים ללמוד בכתה תקנית שעבורה אנחנו מקבלים תקציב, כתה שיש בה 25 לומדים.
ריבה פרלמוטר: כתות שבהן לומדים עולים בעלי מוגבלויות, הן הרבה יותר קטנות מאשר כתות תקניות.
צבי הנדל: אתם מאשרים כתות יותר קטנות?
ריבה פרלמוטר: אנחנו מאשרים, במידה שהתקציב מאפשר לנו.
צבי הנדל: התקציב לא מאפשר אף פעם, אז אתם אף פעם לא מאשרים?
ריבה פרלמוטר: לא, אנחנו מאשרים.
ריבה פרלמוטר: אנחנו קבענו שעת לימוד שבועית לעולה זכאי כאשר תקופת הזכאות הורחבה מעבר לשנה וחצי ומגיעה לשלוש שנים.
ריבה פרלמוטר: שעת לימוד שבועית לעולה זכאי באולפנים החריגים האלה.
ריבה פרלמוטר: זאת אומרת, אם יש בקבוצה ששה עולים זכאים, הם מקבלים שש שעות שבועיות.
ריבה פרלמוטר: זאת בגדול המסגרת שבה אנחנו עובדים.
ריבה פרלמוטר: עולים חרשים בדרך כלל זכאים לשלוש שנים.
ריבה פרלמוטר: אני אחזור.
ריבה פרלמוטר: אם יש קבוצה שיש בה ששה עולים שהם בתקופת הזכאות, זאת אומרת עד שלוש שנים בארץ, הם מקבלים שש שעות שבועיות לאותה קבוצה למשך חמישה חודשים.
ריבה פרלמוטר: אם יש קבוצה שיש בה 12 עולים זכאים, הם מקבלים 12 שעות שבועיות, אבל זה תלוי בעולים זכאים.
ריבה פרלמוטר: למשל, בעמותת "מכון בית דוד", בתוך הקבוצה של שבעה תלמידים, שמופיעה בתחקיר של אביטל, יש אך ורק עולה אחד זכאי.
ריבה פרלמוטר: אחת הבעיות היא שעולים בעלי מוגבלויות בתקופת הזכאות הראשונית, זאת אומרת בתוך השנה וחצי או בתוך שלוש שנים, לא מגיעים לאולפנים.
צבי הנדל: האולפן לחרשים הוא אולפן נפרד, נכון?
צבי הנדל: זאת אומרת שיכול להיות מצב שלא ילמדו כלום.
צבי הנדל: לא הבנתי את הפרינציפ.
ריבה פרלמוטר: ההוראה בדרך כלל לא נעשית על-ידי מורה אחד.
ריבה פרלמוטר: הקבוצות הן קטנות מאד והם מקבלים פחות שעות.
ריבה פרלמוטר: לעתים קרובות הם מקבלים עשרה חודשים ולא חמישה חודשים, כאשר אנחנו סופגים את העלויות, מפני שאנחנו לא מתוקצבים להן.
צבי הנדל: מה מראה הניסיון שלך בתחום הזה, לפי הפניות אלייך?
ריבה פרלמוטר: להוציא מקרה אחד, לא קרה שלא נענינו לבקשה לפתיחת כתות, באותו סדר-גודל של שעה ללומד.
צבי הנדל: אחרי שאישרתם פתיחת כתות, להוציא מקרה אחד שאת אומרת, האם בסוף הם יודעים עברית?
ריבה פרלמוטר: לא.
ריבה פרלמוטר: אף פעם לא בחנתי את רמת הידיעות שלהם בעברית.
ריבה פרלמוטר: אנחנו בדרך כלל לא לוקחים מורים שלנו.
ריבה פרלמוטר: אנחנו לוקחים קלינאי תקשורת ואנחנו נותנים להם הכשרה גם כמורים בהנחלת הלשון.
ריבה פרלמוטר: אנחנו נותנים להם הכשרה נוספת ומלווים את עבודתם בליווי פדגוגי בהוראת העברית.
ריבה פרלמוטר: המורים שלי אינם יכולים ללמד את שפת הסימנים בשפה העברית, כי הם לא שולטים בשפת הסימנים.
עדינה מרקוביץ: בראשון לציון לא היה מועדון חרשים והוא הוקם לפני שלוש שנים.
עדינה מרקוביץ: בהתחלה גם לא היתה כל-כך הכרה למועדון ובערך לפני שנתיים התחיל לעלות הצורך של בקשה לאולפן לעולים חדשים.
עדינה מרקוביץ: במועדון יש הרבה עולים חדשים.
עדינה מרקוביץ: עד אותה תקופה האולפנים היו דרך אגודת החרשים בתל-אביב.
עדינה מרקוביץ: חרשים שגרו בראשון לציון ועבדו, זה היקשה עליהם להגיע לאולפן, והיתה לנו קבוצה מאד גדולה של עולים שהגיעו בשנת 1990 ולא הגיעו לאולפנים.
עדינה מרקוביץ: אנחנו פנינו לאגף הקליטה בראשון לציון שפתח ארבעה אולפנים, גם לשמונה ולתשעה אנשים באולפן.
עדינה מרקוביץ: אנחנו היינו צריכים למצוא מורה, ומצאנו מורה חרשת שיש לה תואר ראשון בחינוך, והיא היתה צריכה ללמד גם שפת סימנים וגם עברית.
עדינה מרקוביץ: בזמן הנתון שהיה שפת סימנים הם קצת לומדים, כי הם באים למועדון ואצלנו יש לו"ז של העולים הוותיקים והחדשים, אבל זה לא משאיר מספיק זמן ללמוד עברית כמו שצריך.
שולה מיטבסקי: חרשים במוסד לביטוח לאומי הם כמו כלל הנכים.
שולה מיטבסקי: אני מדברת על נכות כללית, ויש גם נפגעי עבודה, שזו מסגרת אחרת כמובן.
שולה מיטבסקי: אבל בנכות כללית אנחנו נותנים זכאות לאובדן כושר השתכרות.
שולה מיטבסקי: מי שבגלל מצבו הרפואי – ליקוי רפואי, נפשי או ליקוי אחר – איבד את כושרו להשתכר לפחות ב-50%, הוא זכאי לקצבת נכות.
שולה מיטבסקי: החרשים לא שומעים מכל נכה אחר, אם בגלל מצבם הרפואי, והנכות שלהם נחשבת לנכות גבוהה.
שולה מיטבסקי: זאת אומרת, הנכות הרפואית מזכה אותם, וצריך גם סף רפואי לפחות של 40% נכות כדי שבכלל נדון בשאלת הכושר.
שולה מיטבסקי: מי שיש לו נכות רפואית שנמוכה מ-40% אנחנו בכלל לא נגיע לדיון בשאלת כושר ההשתכרות.
שולה מיטבסקי: הנכות הרפואית של חרש מלא היא 60%, כך שאין שאלה בקטע הרפואי.
שולה מיטבסקי: עכשיו אנחנו דנים בשאלה האם הנכות הרפואית היא שגרמה לאובדן כושר ההשתכרות.
שולה מיטבסקי: כשמדובר בנכים קבועים אני מעריכה שרוב הנכים זכאים לקצבת נכות, בגלל שכאשר אנחנו קובעים את כושר ההשתכרות אנחנו מביאים בחשבון את הניסיון התעסוקתי, את היכולת המקצועית שלו.
שולה מיטבסקי: מי שהוא חדש בארץ, כל סוג אחר של נכה ולא רק חרש, יש לו יתרון על פונה אחר בגלל העובדה שהוא חדש.
לאה שקל: זה לא נכון.
לאה שקל: נכון שלחרשים יש 60% נכות רפואית, אבל יש הבחנה מאד רצינית בין נכות רפואית לבין נכות פונקציונלית של אובדן כושר השתכרות.
לאה שקל: אני מדברת על ביטוח לאומי.
לאה שקל: העובדה שיש להם 60% נכות רפואית לא מזכה אותם בקצבת נכות, בשום אופן, אלא אם יש להם נכויות נוספות.
שולה מיטבסקי: זה לא מדויק.
לאה שקל: זה מדויק לחלוטין.
לאה שקל: אני יכולה לשאול את החרשים אחד-אחד.
לאה שקל: רק בזמן השיקום הם זכאים לקצבת נכות.
שולה מיטבסקי: מתי הם זכאים לשיקום?
שולה מיטבסקי: כשאין להם אובדן כושר השתכרות הביטוח הלאומי מטפל במי שעונה על הקריטריונים, שמסוגל להיקלט בשוק העבודה לאחר הכשרה מקצועית, הביטוח הלאומי נותן לו סוג מסוים של הכשרה, או אפילו מלווה אותו בהשמה בעבודה.
שולה מיטבסקי: כל התקופה הזאת הוא נחשב למי שאין לו כושר השתכרות ומשולמת לו קצבת נכות.
שולה מיטבסקי: אני מציעה, כדי שבכלל לא תעלה שאלת חילוקי הדעות, תעבירי לי רשימה של כל הנכים שלא מקבלים קצבת נכות ואני אבדוק אותה אחד לאחד.
שולה מיטבסקי: יכול להיות נכה, שגם אם הוא עובד הוא יהיה זכאי לקצבת נכות.
שולה מיטבסקי: נכה מוגדר אצלנו מי שלא משתכר עד סכום של 25% מהשכר הממוצע, או מי שאיבד את כושר ההשתכרות שלו לפחות ב-50%.
שולה מיטבסקי: כשאנחנו בודקים את כושר ההשתכרות של עולים, היות שאני לא יכולה להשוות כושר השתכרות, אני רואה כמה הוא משתכר היום לעומת מה שהוא השתכר לפני הנכות שלו.
שולה מיטבסקי: אבל מי שהגיע לארץ ואני לא יכולה להשוות להכנסות שלו בחו"ל, אז אני מתחשבת ברמת ההשכלה שלו.
שולה מיטבסקי: אם יש לו השכלה גבוהה, אני מביאה בחשבון את פוטנציאל ההשתכרות שלו לפוטנציאל של 110% מהשכר הממוצע, שזה פוטנציאל די גבוה.
שולה מיטבסקי: זאת אומרת, אם הוא משתכר פחות מ-55% מהשכר הממוצע, שזה הרבה יותר משכם המינימום, הוא יוכל גם להיות זכאי לקצבת נכות, וזה יחול על כל נכה, כולל חרשים.
שולה מיטבסקי: לגבי הטענה של הגברת אני מוכנה לבדוק מקרה-מקרה, כי אנחנו בהחלט משלמים קצבאות לנכים.
שולה מיטבסקי: לדוגמה, לפני שבוע קבעתי זכאות לקצבה לנכה ישראלי, חרש, שלמד על-חשבון הביטוח הלאומי.
שולה מיטבסקי: הוא יליד שנת ששים ומשהו, בוגר הטכניון, יש לו תואר מסטר באדריכלות גנים.
שולה מיטבסקי: הוא עבד שנים רבות ולא נזקק לביטוח הלאומי.
שולה מיטבסקי: לפני שלוש שנים הוא איבד את מקום עבודתו ומזה שלוש שנים הוא מקבל קצבת נכות.
שולה מיטבסקי: לפני שבוע אישרתי לו עוד פעם קצבת נכות.
שולה מיטבסקי: משנת 1989 כשהוא סיים את לימודיו בטכניון עד לפני שלוש שנים הוא הסתדר בכוחות עצמו ועבד כאדריכל.
שולה מיטבסקי: הוא איבד את היכולת שלו להשתלב בשוק העבודה, חזר אלינו והוא מקבל קצבת נכות.
שולה מיטבסקי: אז אי-אפשר להגיד שהביטוח הלאומי לא משלם קצבאות נכות.
שולה האן: משרד הבריאות משתתף במימון מכשירי שמיעה על-פי חוק בריאות ממלכתי.
שולה האן: אני מדגישה את המלה "משתתף" כי אנחנו לא מממנים את מלוא הסכום.
שולה האן: כיום המצב הוא כזה שאנחנו משתתפים עד תקרה של 2,000 שקל למכשיר.
שולה האן: רוב הנכים הם דו-צדדי ולכן אנחנו משתתפים עד 4,000 שקל למכשיר.
שולה האן: קבוצת האוכלוסייה שאנחנו משתתפים היא עד גיל 18, ומגיל 18 האחריות חלה על קופות החולים.
שולה האן: אני שמחה להגיד, מאחר שאנחנו ערים להתפתחות הטכנולוגית - - -
צבי הנדל: מה שאמרת לא קשור לעולים.
שולה האן: אנחנו בכלל לא מפרידים בהשתתפות שלנו במוגבלויות השונות, בין עולים חדשים לבין ותיקים.
שולה האן: אבל כן יש התייחסות למצב סוציאלי.
שולה האן: כשיש בעיה של השתכרות וכדומה, בהחלט יש אפשרות לפנות לוועדת חריגים, ואם צריך אז אנחנו מרחיבים את ההשתתפות.
שולה האן: זה המצב היום.
שולה האן: הוא הולך להשתנות בצורה משמעותית – אני מאד מקווה שבחודשיים הקרובים, אני לא רוצה להתחייב, כי הכסף עוד לא הגיע מהאוצר, אבל בגדול אנחנו פנינו להרחיב את סל הטכנולוגיות, ויש כבר אישור להגדלת תקציב לסך של 6.5 מיליון שקל, שזאת תוספת משמעותית ביותר, כאשר המטרה היא להגדיל את ההשתתפות לרמה הרבה יותר ריאלית.
שולה האן: אנחנו קיבלנו תוספת של 6.5 מיליון שקל למטרה הספציפית הזאת בלבד.
שולה האן: הקריטריונים מבחינת גיל יישארו אותם קריטריונים, כי זה על-פי חוק הבריאות.
שולה האן: אבל אנחנו כן נתייחס לסוגי המכשירים, מה שלא עשינו קודם.
שולה האן: קודם נתנו לכולם אותו סכום, לא משנה איזה מכשיר.
שולה האן: עכשיו כן נתייחס לסוגי המכשירים.
שולה האן: כן יש כוונה להרחיב השתתפות למכשירים נלווים, כמו משדר במערכות של FM.
שולה האן: אנחנו נקבע לוח זמנים מסוים של אחת לכמה זמן מחליפים מכשיר, מה שלא נעשה עד היום.
שולה האן: יש לזה יתרונות ויש לזה חסרונות, אני עוד לא יודעת מי ירוויח מהענין, אבל בגדול ההשתתפות תעלה בצורה משמעותית ואני מניחה שזה יקרה בחודשיים הקרובים.
ד"ר שרה זנדברג: יש לנו כ-250 ילדים ויש לנו נתונים מאד מדויקים על כל ילד.
צבי הנדל: ילדים חרשים בחינוך המיוחד.
ד"ר שרה זנדברג: יכול להיות גם בחינוך הרגיל אצל זה שיש לו לקות והוא רשום אצלנו.
ד"ר שרה זנדברג: כלומר, כלל הילדים שנמצאים אצלנו הם מקבלי שירותים למיניהם.
ד"ר שרה זנדברג: הם יכולים להיות או בכתה רגילה או בכתה מיוחדת בתוך בית-ספר רגיל, או בתוך בית-ספר לחינוך מיוחד.
ד"ר שרה זנדברג: כלל הילדים האלה, כמו האוכלוסייה הישראלית, מקבלים שירותים על רצף של שירותים מסגרגציה מלאה עד אינטגרציה מלאה.
וילמה מאור: כמה מתוכם עולים?
ד"ר שרה זנדברג: 250 הם עולים לקויי שמיעה, כשאני מדברת על בערך חמש – שבע שנים אחורנית, עד עשר שנים.
ד"ר שרה זנדברג: אני רוצה להעלות שני דברים מאד בעייתיים.
ד"ר שרה זנדברג: אגף חינוך מיוחד מקבל תקציב גם מאגף הקליטה במשרד החינוך משעות עולים, אלא שאף אחד לא נתן את דעתו שחירשות איננה מצב של לא לשמוע ציפורים.
ד"ר שרה זנדברג: זאת אומרת שילד שמגיע אלינו מגיל שש סיכוייו לרכוש שפה קטנים בהרבה מילד קטן שמגיע.
ד"ר שרה זנדברג: כלומר, חירשות היא פגיעה בהתפתחות השפה קודם-כל, ואני חושבת שגברת פרלמוטר שדיברה על אולפנים לעולים בכלל לא מבינה שיש אנשים שלעולם לא ירכשו את השפה העברית.
ד"ר שרה זנדברג: האוריינטציה של חלק מהאולפנים היא לימוד שפת הסימנים הישראלית על-מנת שהאדם לפחות יהיה מעורה בתוך הקהילה שלו.
ד"ר שרה זנדברג: אין דומה אולפן לאנשים חרשים לאולפן לאנשים שומעים שעוברים ממערך תקשורתי אחד למערך תקשורתי שני, שהוא מאד-מאד דומה -= וכמו שחומסקי אמר, יש כללים אוניברסליים, רק השפות משתנות.
ד"ר שרה זנדברג: זאת בעיה אחת, ששעות העולים עשויות להיגמר כשהילד מגיע, למשל, לא בספטמבר אלא בדצמבר ואז כבר נגמרו שעות העולים והוא נשאר רק עם סל החינוך המיוחד המקורי, שהוא לא מספיק, כי הוא נועד לילד ישראלי שיש לו קשיים שפתיים וכתוצאה מכך הוא מקבל סיוע לימודי וסיוע תקשורתי על-ידי קלינאי תקשורת, ואותו סל מתוקצב גם ילד שבעצם אין לו היסודות של השפה העברית, יסודות של שמיעת השפה, וכו'.
ד"ר שרה זנדברג: הוא עשוי גם להגיע עם מכשיר מאד מאד גרוע, מהדור הקודם, והוא צריך לעשות החלפת מכשירים שעולים 12,000 שקל, וברור לכם שהוא יקבל 4,000 שקל ואז הוא לא יקנה את המכשיר, שנקרא ה"רולס רויס" של המכשירים.
לאה שקל: במקרה הטוב 12,000 שקל.
ד"ר שרה זנדברג: אנחנו מתחילים במכשיר אישי – 12,000 שקל, זאת אומרת שמראש הוא ייכנס בתנאים הרבה יותר מגבילים מאשר הילד החרש הישראלי שיהיה לו מכשיר, כי הוא גם מקבל עד עכשיו קצבת נכות מהביטוח הלאומי, כלומר שלמשפחה היה סיוע בקניית המכשירים והוא רק מתחיל את קבלת הנכות שלו.
צבי הנדל: מה מקבל ילד ישראלי?
ד"ר שרה זנדברג: ילד ישראלי מקבל, בנוסף למערכת החינוך המיוחד ולשירותים, שאם יהיה זמן אני אחר-כך אפרט אותם, מקבל גם קצבת ביטוח לאומי, שעד גיל שמונה היא 100% ואחר-כך היא יורדת ל-50%.
ד"ר שרה זנדברג: אנחנו מדברים על 1,700 שקל בערך.
צבי הנדל: והילד העולה לא מקבל את זה?
ד"ר שרה זנדברג: הוא מקבל את זה, אבל נאמר שהוא הגיע בגיל 10, 11, אז הסכום הוא כבר קטן.
ד"ר שרה זנדברג: שנית, זה לא שההורים שלו רכשו לו כל השנים מכשירים מהסוג הזה.
ד"ר שרה זנדברג: הפער ביכולת השמיעה בין המכשירים מהדור הקודם למכשירים האלה הוא משמעותי מאד.
ד"ר שרה זנדברג: זאת פשוט שמיעה אחרת.
ד"ר שרה זנדברג: אני רק אתן לכם דוגמה של ילדה ישראלית סופר-מפותחת שגמרה מסטר בהצטיינות במנהל עסקים.
ד"ר שרה זנדברג: היא אמרה לי: יום אחד כשהרכבתי את המכשיר הדיגיטלי ופתחתי את המחשב בעבודה בבנק, כל האנשים סביבי לא הבינו למה אני מתחילה לבכות, ואני פשוט בכיתי כי לא ידעתי שלמחשב יש קול.
ד"ר שרה זנדברג: זה הפער בין המכשיר הישן למכשיר החדש.
ד"ר שרה זנדברג: זאת אומרת שהוא נותן הרבה יותר שמיעה אפקטיבית ואנחנו לומדים שפה רק דרך שמיעה.
ד"ר שרה זנדברג: בגיל שש הילד הישראלי מגיע לבית-ספר בלי ידע של קרוא וכתוב, הוא מתחיל את לימוד הקריאה, אבל יש לו שפה מלאה.
ד"ר שרה זנדברג: כלומר, השפה נלמדת רק באמצעות השמיעה, ולאנשים האלה אם אין תרבות מאד מאסיבית באמצעות מכשירים, זאת בעיה אחת מאד גדולה.
צבי הנדל: השיטה שבה את נוקטת היא השיטה הקלה.
צבי הנדל: את במשרד החינוך צריכה לפתור בעיות.
צבי הנדל: מה עשית כדי לפתור אותן?
צבי הנדל: את לא בסיטואציה שאת יכולה להתלונן.
ד"ר שרה זנדברג: אני יכולה להתלונן, כי לא הכניסו בחוק החינוך המיוחד את הקטע של הצטיידות.
ד"ר שרה זנדברג: זאת אומרת שכל מערך ההצטיידות נופל על שני גופים היום.
ד"ר שרה זנדברג: 1.
ד"ר שרה זנדברג: ההשתתפות של משרד הבריאות.
ד"ר שרה זנדברג: 2.
ד"ר שרה זנדברג: ההצטיידות על-ידי הקרן לפיתוח שירותים לנכים של הביטוח הלאומי, שבעצם היא לוקחת את מערך ההצטיידות.
ד"ר שרה זנדברג: אנחנו בנינו עם הביטוח הלאומי רשימת הצטיידות לכתות ולמרכזים של לקויי שמיעה, שזאת אחת הרשימות המפוארות, והיא בעצם מאפשרת לנו לרכוש מאגר מכשירי שמיעה באמצעות עמותות וולונטריות כמו "שמע" שיושבים פה, באמצעות "מיח"א", ואנחנו משאילים אותם לילדים.
ד"ר שרה זנדברג: אבל צריך לזכור שכאשר אתה משאיל לילד ששבר רגל קביים, תוך חודשיים הוא יחזיר לך את הקביים.
ד"ר שרה זנדברג: כשאנחנו משאילים מכשיר שמיעה לילד, מאגר המכשירים אמר "שלום" למכשיר אחד.
ד"ר שרה זנדברג: גם הסכומים שאנחנו מקבלים – עכשיו יש בקשות שעומדות מחדש.
ד"ר שרה זנדברג: אנחנו כל הזמן מזמינים מומחים מהטכניון ומהאוניברסיטה כדי כל הזמן לשפר את רמת ההצטיידות.
ד"ר שרה זנדברג: הבעיה שלנו תמיד היא שאנחנו מגישים את הבקשות, אנחנו יוצרים את הרשימה, אלא שהביטוח הלאומי תמיד מתנה את זה ב-20% "מצ'ינג".
ד"ר שרה זנדברג: ה"מצ'ינג" לא יכול להינתן על-ידי משרד החינוך, הוא חייב להינתן או על-ידי עמותות וולונטריות או על-ידי הרשויות המקומיות.
ד"ר שרה זנדברג: ככל שהרשות ענייה יותר, למרות שיש לה מסגרת חינוכית ולמרות שהיא מחויבת על-פי חוק, הבקשה יושבת בביטוח לאומי, ביטוח לאומי כבר אישר אותה, 80% מהבקשה הקרן תיתן, 20% הרשות, ואנחנו לא רואים את זה.
ד"ר שרה זנדברג: לעומת זה באשדוד העירייה הלכה אתנו ויש לנו הצטיידות מאד רחבה לכל הילדים.
ד"ר שרה זנדברג: אז יש לנו מקומות שבהם 100% של הצטיידות.
ד"ר שרה זנדברג: כלומר, הילדים מקבלים מכשירי שמיעה ממקורות אחרים, אפילו כמו עיריית תל-אביב.
ד"ר שרה זנדברג: יושבות לנו כתות מיוחדות, בית-ספר מיוחד וכו', הבקשה אושרה עקרונית, כי הוועדות מוקמות עם הטכניון ועם הביטוח הלאומי ביחד, יש הסכמה, רק אין "מצ'ינג" של 20%.
ד"ר שרה זנדברג: זאת בעיה אחת.
ד"ר שרה זנדברג: נקודה שנייה.
ד"ר שרה זנדברג: אנחנו מתמודדים עם ילדים על ציר מאד רחב של ידע קודם.
ד"ר שרה זנדברג: אנחנו מתמודדים עם ילדים שבאו ממרכזי שפה ושמיעה מפוארים, כמו מרכזי ויגוצקי בברית-המועצות, מרכזים שיש להם הרבה שפה רוסית, שהמעבר שלהם לשפה העברית דומה במידה מסוימת לילד השומע.
ד"ר שרה זנדברג: לעומת זה אנחנו מקבלים ילדים שמעולם לא ביקרו בבית הספר.
ד"ר שרה זנדברג: זאת אומרת שהוא מגיע בגיל 10, 11, 12 אלינו למערכת החינוך ובכלל אין לו התנסות לימודית, בגלל השמיעה, בגלל שלא מצאו לנכון - - -
וילמה מאור: את מדברת על עולים מאתיופיה?
ד"ר שרה זנדברג: גם לפעמים עולים רוסים ממקומות מאד נידחים, שאולי שלחו את הילד לפנימייה שנה-שנתיים ואחר-כך החזירו אותו, ולא היה איזה שהוא מערך חינוכי מטפל.
ד"ר שרה זנדברג: אנחנו עושים מערך של שיקום קוגניטיבי קודם-כל, שהוא שיקום שאינו שפה.
ד"ר שרה זנדברג: יכול להיות שהילד הזה עבר כבר את הגיל הקריטי לשפה העברית, ולכן עשינו עם מכון פוירשטיין בירושלים פרוייקט מיוחד לשיקום האינטליגנציה, באופן כללי, ואנחנו מפנים את הילד לאיזו שהיא למידה ואוריינטציה של גם לימודי מקצוע, למרות שאני מאד לא אוהבת להגיד את זה, כי אני מנסה כמה שיותר ילדים יעברו אצלנו בגרויות, ואני חושבת שהממוצע שלנו הוא ממוצע ארצי גבוה.
ד"ר שרה זנדברג: אנחנו 65% מהילדים לקויי שמיעה מעבירים בגרויות, אולי לא מלאות אבל חלקיות, וזה ממוצע בקנה-מידה של שומעים ממוצע טוב.
ד"ר שרה זנדברג: מה שקורה עם הילדים האלה, אם הוא מגיע בגיל 14 ואני מתחילה תוכנית שיקומית של אינטליגנציה, בגיל 21 חוק חינוך מיוחד נגמר עבורו, והוא יכול להיות באמצע תוכנית שלי והוא פשוט לא יתקבל.
ד"ר שרה זנדברג: זה דבר נוראי.
ד"ר שרה זנדברג: היה צריך לעשות תיקון בחוק לילדים עולים חדשים שהגיעו לישראל מעל לגיל שש, כי הם הגיעו מעל הגיל הקריטי, ואני ממש בכאב לב שולחת ילדים הביתה בידיעה שהם לא ישלימו לעולם ולא תהיה מערכת מסודרת כמו המערכת שלנו שתתן להם את ההזדמנות לשיקום למידה ולשיקום חשיבה.
שרה טנא: ד"ר זנדברג דיברה על ילדים חרשים ואני רוצה לדבר על המבוגרים החרשים, שאין להם שום תמיכה כספית לרכישת מכשירי שמיעה.
שרה טנא: באים אלי אנשים מבוגרים ואני מתאימה להם מכשירי שמיעה שהם לא יכולים לרכוש אותם, כי קופת חולים נותנת 600 שקל למכשיר.
שרה טנא: כל הסכומים שעליהם דובר כאן הם רק לילדים.
שרה טנא: קופת חולים כללית נותנת למבוגרים 600 שקל למכשיר אחד.
שרה טנא: קופת חולים מכבי נותנת סכום יותר גבוה, אולי הסכום הגבוה ביותר שניתן.
צבי הנדל: מאחר שנציג האוצר צריך לעבור לוועדה אחרת, אני מבקש לאפשר לו לדבר עכשיו.
אורי שוסטרמן: הועבר לי מהוועדה שהיתה העברה תקציבית שמשרד החינוך עשה, של 12 שעות אולפנים.
אורי שוסטרמן: אני לא יודע לאן העבירו אותה.
ריבה פרלמוטר: לאולפן לחרשים-עיוורים בתל-אביב הוקצו 24 שעות שבועיות עד השנה הזאת.
ריבה פרלמוטר: בשנה זו לא היתה ברירה אלא לקצץ ב-12 שעות, מפני שחשיבות המשרד אמרה, היות ובעמותה יש מורים שהם מורים עובדי מדינה והם מקבלים משכורת כעובדי מדינה, אין אפשרות לממן משכורות של עובדי מדינה לעבודה בעמותות ואין תקצוב ל-12 השעות הנוספות.
צבי הנדל: נציג האוצר לא ייתן לנו את כל התשובות.
צבי הנדל: אני שומע פה בלי סוף שאלות שעולות, שקשורות בסופו של דבר במהלך תקציבי, ואני לא בטוח שהאוצר אשם בו.
צבי הנדל: זאת אומרת, אני לא בטוח שמשרד החינוך דרש את זה.
צבי הנדל: אני לא בטוח שמה שהיא העלתה פה מישהו העלה את זה באיזה שהוא מקום ששם מחליטים לאן הולך הכסף.
צבי הנדל: לכן אין לי כרגע תלונות אליך.
צבי הנדל: זה דבר נדיר, יוצא מן הכלל, אבל עדיין אני חושב שאני נמצא ברמות אחרות, שמי שצריך לבקש עוד לא מבקש, וזה עדיין לא השלב של להגיע אליך.
צבי הנדל: כך אני מתרשם.
צבי הנדל: נכון שבסוף יש ויכוחים עם האוצר והאוצר רגיל שמלקים אותו, אבל נדמה לי שפה עוד לא הגענו לשלב הזה.
צבי הנדל: עוד הרבה לפני-כן יש לי שאלות, אבל מאחר שאתה צריך לעבור לוועדה אחרת אני שומר לעצמי את הזכות, כשנדע מה אנחנו רוצים, לפנות אליך.
שרה טנא: לכן אני אומרת שאין מי שדואג לאנשים מבוגרים.
שרה טנא: טוב שיש מי שדואג לילדים, אבל אצל מבוגרים, ההתחרשות וליקוי השמיעה אצל עולים היא בדיוק כמו אצל כל האוכלוסייה, רק הקושי שלהם יותר בגלל בגלל קשיי השפה, וכשלא שומעים אי-אפשר לעשות שום דבר אחר, ועם 600 שקל למכשיר אי-אפשר לעשות שום דבר ואף אחד לא דואג להם, לא משרד הבריאות ולא המוסד לביטוח לאומי.
בלה דבורקין: אני עסקתי במקצועי כקלינאית תקשורת גם ברוסיה, ואני יכולה להשוות גם בין העולים שבאים מרוסיה, שגם כאן אני ממשיכה לעסוק במקצוע.
בלה דבורקין: לכן אני יכולה לתת עדות חיה שהשפה העברית היא שפה קשה מאד לרכישה וצריך פשוט לזכור שכאשר ילדים עולים חרשים מגיעים מארצות חבר העמים, הם מגיעים מכל הקצוות.
בלה דבורקין: נניח שהם מגיעים והם פוגשים כאן את השפה העברית, שלפעמים יכולה להיות שפה שלישית או רביעית.
בלה דבורקין: ילד חרש שהגיע מגרוזיה יש לו שפה רוסית שהוא למד שם, יש לו שפת אם גרוזינית, וגם את שפת הסימנים.
בלה דבורקין: כאשר הוא מגיע לכאן השפה העברית היא השפה הרביעית ושפת הסימנים היא בעצם שפה חמישית, וצריך לתת לזה דגש.
בלה דבורקין: לגבי מכשירי שמיעה אני לא רוצה להוסיף.
בלה דבורקין: יש לי נתונים כמה המכשירים האלה עולים היום.
בלה דבורקין: נאמר פה שבמקרה הטוב המחירים נעים בין 4,000 ל-8,000 שקל למכשיר אחד.
בלה דבורקין: במקרה הטוב הילדים מגיעים בשנה האחרונה בלבד, עם מכשיר כלשהו.
בלה דבורקין: בשנים קודמות ילדים הגיעו ללא מכשיר שמיעה כלל, ואם כן היה להם מכשיר, המכשיר היה מחובר לאוזן בעזרת האוזנייה, שזה דבר מאד פשוט וקטן, כשהאוזנייה צריכה להיות אישית בלבד.
בלה דבורקין: ברוסיה אין אפשרות לצייד את הילד באותה אוזנייה אישית.
בלה דבורקין: כלומר, גם כשהוא מרכיב את מכשיר השמיעה היחיד שיש לו ושלא מותאם לו כמו שצריך, גם ממנו הוא לא מפיק תועלת, כי האוזנייה היא לא שלו אישית והוא לא מפיק תועלת ממכשיר שהוא לא מכיר.
בלה דבורקין: במרכז "שמע" יש מאגר של מכשירי שמיעה, אבל צריך לזכור שהמאגר מיועד לילדים שעד הרכישה הם צריכים להשתמש במאגר הזה, או שהמכשיר הוצא לתיקון, וכאשר מגיע ילד עולה שמעולם לא הרכיב מכשיר שמיעה, גם ההסתגלות שלו אל מכשיר השמיעה דורשת תקופה ארוכה יותר.
שוש זאב-רשף: אגף השיקום במשרד העבודה והרווחה מתייחס בכלל לאנשים עם נכויות מגיל לידה עד גיל 65.
שוש זאב-רשף: אמרת שאין לך תלונות אל נציג האוצר.
שוש זאב-רשף: אני מוכרחה להגיד שעם כל השירותים שאנחנו נותנים לאוכלוסייה של חרשים ולקויי שמיעה, התקציבים שלנו הם מתחת לקרקע, הם אפילו לא בקרקע.
שוש זאב-רשף: התקציבים הם ממש זעומים, ואני יכולה לתת דוגמה.
שוש זאב-רשף: הזכירו כאן את נושא הילדים והצורך בסיוע לילדים.
שוש זאב-רשף: בכלל אני חושבת שהמשרד שלנו ואגף השיקום שנים לא קיבל שום קדימות בתקציבים.
צבי הנדל: על זה היו המלחמות של המשרד בעשור האחרון?
שוש זאב-רשף: לצערי הרב לא, אבל המלחמות שלנו הן כמעט אין-סופיות.
שוש זאב-רשף: אני רוצה לתת דוגמה דווקא בנושא ילדים, כי אנחנו חושבת שהיא מאד חשובה גם לגבי עולים.
שוש זאב-רשף: למשל, מועדונים חברתיים לילדים וגם למבוגרים.
שוש זאב-רשף: יש לנו תקציבים זעומים.
שוש זאב-רשף: אנחנו נותנים היום תקציב לפעילות של מועדון חברתי, שוב, בעיקר בדרך כלל סגרגטיבי לילדים לקויי שמיעה.
שוש זאב-רשף: אני יודעת שבקרית-גת נפתח בשעתו מועדון, אנחנו תומכים בו.
שוש זאב-רשף: יש שם ילדים עולים שמשתלבים, אבל גם ממה שאני שומעת וממה שאני יודעת, אני חושבת שלנושא של עולים היה צריך לתת יותר דגש.
שוש זאב-רשף: אולי אומר כמה מלים על המעט שנתנו כמשהו מיוחד לעולים בנושא של שעות תרגום לחרשים.
שוש זאב-רשף: אנחנו מסייעים בנושא של שעות תרגום לחרשים, כשכל חרש זכאי ל-16 שעות בשנה.
שוש זאב-רשף: שוב, זה חלק מהבדיחה התקציבית, כשבעצם שעות התרגום לעולים הן 32 שעות.
שוש זאב-רשף: בשנת 2001 קיבלו 128 עולים שירותי תרגום.
שוש זאב-רשף: אני חושבת, מתוך הנתונים שנאמרו כאן, זה מעט.
שוש זאב-רשף: קודם-כל יש בעיה של מתורגמנים בכלל, וברור שהבעיה של מתורגמנים ברוסית היא בעיה קשה יותר, שלא נתנו עליה מספיק את הדעת ואין כוח-אדם.
ד"ר שרה זנדברג: אנחנו הגשנו בקשה לביטוח לאומי לפתוח עכשיו קורס אוניברסיטאי למתורגמנים ואני מקווה שיאשרו את זה – משרד החינוך בשיתוף משרד העבודה והרווחה והביטוח הלאומי.
שוש זאב-רשף: חשוב להגיד שבסך הכל העולים החרשים משולבים ברוב התוכניות שאגף השיקום נותן.
שוש זאב-רשף: כמו שאמרתי, הנושא של שירותי תרגום.
שוש זאב-רשף: אנחנו מממנים שירותי עבודה סוציאלית לכל ארגוני החרשים, החל מ"מיח"א" וכלה בארגונים למבוגרים, כשחלק מהעבודה היא ממש ישירה מול הילדים, מול המשפחות.
שוש זאב-רשף: בקטע של העולים אני פחות יכולה להבהיר כי יש לנו תמונה פחות ברורה.
אמנון רייכל: אני שומע פה דברים שהם בסדר-עדיפויות הרבה יותר גבוה, אם זה שיקום, תרגום, תעסוקה.
אמנון רייכל: התפקיד שלנו הוא מעורבות שלנו בקטע של הפנאי והקהילה.
אמנון רייכל: חשוב לי להגיד את זה, כי נאמר לי על-ידי מי שהזמין אותי שזה חיוני שאני אגיע וגם אשמיע את דבריי.
אמנון רייכל: משפט אחד לסבר את האוזן.
אמנון רייכל: ב-16 מתנ"סים שלנו ברחבי הארץ אנחנו מפעילים קבוצות של חרשים, ביניהם גם חרשים עולים.
אמנון רייכל: אנחנו מתפרסים על כל הגילאים.
אמנון רייכל: יש דברים מאד יצירתיים, מאד חדשניים.
אמנון רייכל: אחד הדברים שכל-כך היינו גאים בו הוא להיות שותפים לאותו קורס מספרי סיפורים בשפת סימנים שהסתיים לפני שבוע, בהחלט יוזמה שלנו.
אמנון רייכל: יש לנו פעילות מאד מבורכת במגזר הלא-יהודי.
אמנון רייכל: אנחנו עובדים כבר כמה שנים במגזר הדרוזי.
אמנון רייכל: יש לנו בקשה ממנהלים שלנו בדרום להיכנס למגזר הבדואי, שלא ניתנה תשובה ראויה.
אמנון רייכל: ההזמנה שלנו היא ברמה האישית, הקבוצתית, הארגונית.
אמנון רייכל: אם יש צורך תיצרו אתנו קשר בכל נושא שקשור לעולם התכנים שלנו, לנשמה, לא בנושאים של תעסוקה או של קליטה.
צבי הנדל: האם נכנסתם לנושא האולפנים בכלל?
אמנון רייכל: לא, אבל רשמתי כמה דברים לפניי ונשמח לפנות גם למשרד הקליטה וגם למשרד הבריאות.
אמנון רייכל: עם האגף לחינוך מיוחד במשרד החינוך יש לנו ניסיון מוצלח וממושך ואין סיבה לא לעשות את זה עם גורמים אחרים.
אמנון רייכל: אני מזמין אתכם או להגיע אלינו ישירות או כל אחד למתנ"ס באזור המגורים שלו.
אמנון רייכל: תודה.