GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שלומית אבינח: דוד, בוא נעבור לחיילים.
פנינה תמנו: ליאור פלבר אחראי על עלייה וקליטה מטעם משרד הממשלה, הוא לא פה.
דוד ביטן: מאי ביני, עלתה מתאילנד, קצינת ת"ש בחיל האוויר.
דוד ביטן: אני לא מבין, יש לנו קהילה בתאילנד?
דוד ביטן: עולים יהודים?
פנינה תמנו: יש לנו את בני המנשה.
שי פלבר: זה לא קהילה יהודית מסורתית, זה יותר ישראלים או אמריקאים, אנשי עסקים מכל העולם שגרים שם.
מיכל וונש: היא תספר אדוני היושב-ראש.
פנינה תמנו: שלום מאי.
מאי ביני: צוהריים טובים, אני מאי ביני, עליתי לארץ מבנגקוק תאילנד בקיץ 2018 דרך ארגון גרעין צבר.
מאי ביני: אני גרה בקיבוץ טללים שבנגב עם הגרעין שלי.
מאי ביני: לפני שהתגייסתי היה לי פרק קליטה של כמה חודשים בו למדנו עברית, הכרנו את הארץ ועשינו את תהליך העלייה עצמו.
מאי ביני: ידעתי שאני רוצה להגיע לארץ כבר מגיל קטן.
מאי ביני: אחרי שאח שלי עלה לשרת בצבא כלוחם, הבנתי שאני גם רוצה להמשיך בדרכו.
מאי ביני: ואני לא מתחרטת על כך.
מאי ביני: עם סיום פרק הקליטה, התגייסתי להיות מש"קית ת"ש, ושובצתי להיות מש"קית ת"ש באוגדה 80 באילת.
מאי ביני: זו הייתה חוויה מטורפת, במיוחד להיות חיילת בודדה שמטפלת בחיילים שזקוקים לת"ש וחיילים בודדים אחרים.
מאי ביני: הבנתי כמה אני אוהבת את העבודה וכמה חיילים באמת צריכים סיוע מהצבא.
מאי ביני: אני מאמינה שחייל שיש לו יותר נחת בבית ויותר נחת בחיים האישיים שלו, יתפקד בצורה הרבה יותר טובה בצבא.
מאי ביני: בגלל זה יצאתי לקורס קצינים ב-2020, לתוך הטירוף של הקורונה, וסגרתי 50 יום בבסיס.
מאי ביני: וזאת הייתה חוויה בלתי נשכחת.
מאי ביני: עם הטוב הגיע הרע – בתקופת הקורונה לא הייתה לי הזדמנות לטוס הביתה, ולא טסתי הביתה מאוגוסט 2019 וגם לא הייתה הזדמנות להורים שלי להגיע ולראות אותי מסיימת את קורס הקצינים וגם לראות אותי משרתת כקצינה בצה"ל.
מיכל וונש: רגע, אני עוצרת אותך – הרחבנו את התקנות.
מיכל וונש: ההורים אמורים לבוא לבקר חיילים בודדים.
מיכל וונש: למה לא הרשו להם?
מאי ביני: עם תאילנד זה קצת מורכב כרגע.
מאי ביני: הם לא יכולים להגיע ואז לחזור.
מאי ביני: זה קצת קשה כרגע.
דוד ביטן: לטיפולך, חברת הכנסת וונש.
מיכל וונש: כן, אנחנו הרחבנו את התקנות, כול החיילים הבודדים זכאים לביקור.
פנינה תמנו: אפשר להעביר אלינו כל פנייה כזאת, אנחנו מאשרים את זה דרך המחלקה הקונסלרית במשרד החוץ.
פנינה תמנו: הם עוזרים מאוד לנו.
דוד ביטן: אבל וונש תטפל בזה, היא אוהבת את הדברים האלה.
יוסף טייב: הסיפור של הבידוד הוא המחסום.
מאי ביני: היום אני קצינת ת"ש של יב"א 506 וי"ג 503, ויש לי שלוש מש"קיות מדהימות ואני ממשיכה לראות את ההשפעה החיובית שיש לעולם הת"ש בצבא.
מאי ביני: כמו מרכז הבודדים שתומך בחיילים בודדים 7/24 ועוזר להם לטוס לחו"ל – רוב הגרעין שלי בזמן האחרון טס לחו"ל וראו את המשפחה שלהם – או לעזור עם החיים האישיים שלהם.
מאי ביני: זה כיף לראות שאכפת לצה"ל וגם למדינה מהחיילים שבקצה.
מאי ביני: אני מתכננת אחרי השחרור כן להישאר פה וכן ללמוד.
מאי ביני: להקים את החיים שלי פה בארץ.
מאי ביני: וזהו, תודה רבה.
דוד ביטן: תודה לך, תמשיכי להצליח.
פנינה תמנו: ישר כוח, מאי.
גלית גולן: שלום לכולם, כבוד השרה, יושב-ראש הוועדה, יושב-ראש הסוכנות היהודית, חברי הכנסת, אורחים, שותפים וחיילנו היקרים והמרגשים, שלום לכולם ויום עלייה שמח.
גלית גולן: שמי גלית, ואני מפקדת יחידת מופת באגף כוח האדם בצה"ל.
גלית גולן: איתי נמצאות פה בתוך החדר: נטלי, ראש מדור בודדים ושירין, ראש ענף ת"ש.
גלית גולן: בנימה אישית, כמו רוב הישראלים, גם אני בת לעולים.
גלית גולן: אבי עלה לארץ מרוסיה, ואמי עלתה לארץ ממרוקו.
גלית גולן: ואני מתרגשת לקחת חלק בתוך הדיון הציוני והמרגש הזה.
גלית גולן: יום העלייה מבטא את ההוקרה לעלייה לארץ, וצה"ל ככור ההיתוך של החברה הישראלית, מחבק ומוקיר את העולים המתגייסים לשירותיו.
גלית גולן: ובתוך הקבוצה הזו של העולים נמצאים החיילים הבודדים, שחלקם נמצאים איתנו כאן ואתם תשמעו את הסיפורים המרגשים שלהם.
גלית גולן: שלמרות הקשיים, בטח בעת הזו, והם לא היו חייבים בחלקם, התעקשו לעלות לארץ ולעשות שירות צבאי משמעותי.
גלית גולן: ויש פה לוחמים ויש פה תומכי לחימה ויש ממש חיילים מכול הגופים, והם בעצם מייצרים את הפסיפס הישראלי.
גלית גולן: ואני מנצלת את ההזדמנות להצדיע להם, ולהיות גאה בהם מאוד על הדרך שהם עשו והדרך שהם עוד עושים.
גלית גולן: אנחנו הקמנו במרץ – כמו שהוזכר פה – מרכז בודדים ביחידת מופת, אצלי, בתוך אגף כוח האדם.
גלית גולן: אנחנו עובדים בשותפות ובשיתוף פעולה מלא עם משרד הביטחון, עם האגף לחיילים משוחררים, עם כל העמותות והשותפים שהיו פה.
גלית גולן: עם משרדי הממשלה, וכמובן עם הוועדה המבורכת הזו שבתקופה האחרונה עושה המון למען החיילים הבודדים.
גלית גולן: אנחנו מודעים לאתגרים, אנחנו יודעים שיש עוד דרך ארוכה שאנחנו צריכים לצעוד.
גלית גולן: אנחנו מנסים כול הזמן להיות כמה שיותר זמינים, ולכן המרכז הזה פעיל 7/24.
גלית גולן: הוא זמין גם להורים בחו"ל.
גלית גולן: אנחנו באמת מנסים להוות כתובת זמינה, כתובת אחת, כדי לחסוך את כול הבירוקרטיה ואת כול השיח בתוך הצבא לחיילים, למשפחות, לכל גורם שנדרש לרגע לאיזשהו טיפול ועיסוק בתחום הבודדים.
גלית גולן: אשמח שנאפשר פה זמן לחיילים המתרגשים שנמצאים איתנו כאן לספר את הסיפור שלהם, ולהודות.
גלית גולן: תודה רבה לחברי הוועדה, ולכל מי שנמצא פה על העשייה היום-יומית.
פנינה תמנו: תודה גלית, שאלה לי אליך: ציינתם את יום העלייה בחיילות השונים בצה"ל?
שלומית אבינח: הם לא מציינים.
פנינה תמנו: אבל זה על פי חוק .
פנינה תמנו: שלחתי מכתב – גם למשרד החינוך וגם לצבא.
פנינה תמנו: מעניין אותי אם ציינתם.
שלומית אבינח: בצבא לא מציינים.
דוד ביטן: לא יודע אם זה באחריותה.
יצחק אוחנה: לא, זאת לא האחריות שלה.
יוסף טייב: זה חיל חינוך.
פנינה תמנו: כן, זה חיל חינוך.
פנינה תמנו: אבל היא ציינה את יום העלייה, לכן אני שואלת.
שלומית אבינח: הצבא כמדיניות זה שנים רבות – גם נתן תשובה רשמית וגם נעשה מחקר ממ"מ – אומר שכל השנה הוא מטפל בעולים והם לא מציינים את זה ביום מיוחד.
שלומית אבינח: זאת תשובה רשמית של הצבא.
שלומית אבינח: היא לא קשורה לזה.
דוד ביטן: חבל מאוד.
פנינה תמנו: למרות שזה בניגוד לחוק.
דוד ביטן: החוק מחייב גם את הצבא?
פנינה תמנו: החוק מחייב: את הממשלה, את הכנסת, את משרד החינוך ואת צה"ל.
יוסף טייב: הרי העברת את זה מ-י' בניסן ל-ז' בחשוון, דווקא בשביל זה.
פנינה תמנו: הנה יש לך עוד נושא.
דוד ביטן: לטיפולך.
דוד ביטן: זה עניין של המשרד.
פנינה תמנו: לטיפולנו.
דוד ביטן: יועד ורד, עלה מארה"ב-קנדה, למה זה ארה"ב וקנדה?
דוד ביטן: אלה שתי מדינות שונות.
דוד ביטן: לוחם בשייטת, כול הכבוד.
יועד ורד: קודם כול אני ממש מתרגש לדבר פה במעמד הזה.
יועד ורד: תודה רבה.
יועד ורד: כמו שאמרתם, קוראים לי יועד ורד, אני בן 20.
יועד ורד: כרגע אני גר ברעננה עם גרעין צבר.
מיכל וונש: פגשתי אותך כשבאתי לבקר.
מיכל וונש: זאת חברת הכנסת מיכל קוטלר וונש.
מיכל וונש: עוד לא באת לשבת.
יועד ורד: נכון.
יועד ורד: אבוא.
יועד ורד: אני רוצה לספר לכם היום את הסיפור שלי.
יועד ורד: העלייה והגיוס שלי לצבא הוא היה בטעות.
יועד ורד: אפשר להגיד גם בהפתעה.
יועד ורד: אבל לפי דעתי זו הייתה הפתעה שהתגלגלה להיות סיפור הצלחה.
יועד ורד: נולדתי בישראל וכשהייתי בן ארבע עברתי לגור בקנדה.
יועד ורד: שני ההורים שלי היו קצינים פה בצבא, ושמעתי את הסיפורים שלהם כשגדלתי וזה פשוט לא עניין אותי.
יועד ורד: לא הרגשתי חיבור לאישיות הישראלית שלי, הרגשתי קנדי לכול דבר.
יועד ורד: כשהייתי בכיתה י"ב עשיתי תוכנית שנת שירות קנדית שבה הכרתי אנשים מכול מיני מקומות ומכול מיני אזורים.
יועד ורד: זה פתאום גרם לי להרגיש שאולי גם לי יש זהות אחרת, הזהות הישראלית שלי ואולי אני צריך לחקור אותה.
יועד ורד: היה לי פטור מהצבא, מחו"ל, מהקונסוליה, אבל בקיץ 2018 טסתי לארץ בשביל לבוא ולחקור מה זה צבא.
יועד ורד: כמו שאמרתם לפני כן, בחו"ל אנחנו לא כול כך מכירים איך זה עובד.
יועד ורד: טסתי ובאתי לארץ, דיברתי עברית והלכתי למאפיה כי אני מאוד אוהב רוגלך ואין את זה בחו"ל, והאופה שאל אותי בן כמה אני.
יועד ורד: אמרתי לו בן 18.
יועד ורד: והוא אמר: ולאן אתה הולך בצבא?
יועד ורד: אמרתי: אני לא יודע.
יועד ורד: ואז הבנתי שזה דבר שאני צריך לחקור אותו יותר.
יועד ורד: חיפשתי באינטרנט, לא הבנתי, לא הכרתי שום דבר על התהליך.
יועד ורד: אמרו לי שיש משהו שקוראים לו בקו"ם והוא נפתח ב-7:30 ביום ראשון.
יועד ורד: אמרתי לעצמי שאלך לשאול שם שאלות – יש שם פורום מצוין.
יועד ורד: הלכתי לבקו"ם, כמו קנדי טוב: עם עניבה, חליפה, נעליים שחורות.
יועד ורד: עכשיו בדיעבד זה קצת מביך.
יועד ורד: לא הבנתי מה קורה.
יועד ורד: נכנסתי עם שאלות ויצאתי עם צו ראשון.
יועד ורד: הבנתי שבאמת זה משהו שאני רוצה לעשות.
יועד ורד: גרעין צבר עזר לי משם.
יועד ורד: עליתי לארץ בדצמבר 2018.
יועד ורד: משם התגייסתי לצבא באפריל.
יועד ורד: נכנסתי למסלול מאתגר מאוד בחיל הים.
יועד ורד: בהתחלה רצו להעיף אותי בגלל שרמת העברית שלי לא הייתה מספיק טובה.
יועד ורד: נלחמתי ולבסוף הוכחתי להם שגם אני מסוגל – יצאתי מצטיין קורס.
יועד ורד: כיום אני משרת כלוחם בחיל הים בתפקיד מאתגר מאוד.
יועד ורד: החיל בודד הראשון והיחיד ובכלל החיל השלישי שמבצע את התפקיד שלי.
יועד ורד: אני מרגיש המון משמעות בצבא והמון חיבור לתפקיד שלי.
יועד ורד: תקופת הקורונה הייתה תקופה מעניינת בשירות.
יועד ורד: שלחנו אותנו לסגר בים למשך חודש-חודש וחצי.
יועד ורד: זה היה מעניין.
יועד ורד: לא יצא לי לבקר את ההורים שלי ורק לפני שבועיים טסתי לבקר את ההורים שלי בחופשה מיוחדת.
יועד ורד: אני רוצה להגיד תודה לכל מי שאפשר את זה, בין אם זה המשפחה, מפקדים, סגלי ת"ש, מרכז בודדים, מרכז העלייה והקליטה – תודה רבה.
יועד ורד: הייתי בים, אבל שמעתי שהריצו אנשים כמו בטירונות רק כדי למלא את כול הטפסים בשבילי.
יועד ורד: היה מענה מטורף, שוב, תודה רבה לכולם.
יועד ורד: אני חושב ששירות הת"ש נתן לי מענה לכול דבר.
פנינה תמנו: ההורים התרגשו לראות אותך?
פנינה תמנו: אחרי כמה זמן שלא ראית אותם?
יועד ורד: כמעט שנה.
יועד ורד: לרוב אין לי אפשרות לדבר איתם, כי כשאנחנו בים אין לנו טלפונים.
יועד ורד: הרגשתי רחוק מהם והיה כל כך מרגש לפגוש את האחים שלי – בקושי זיהיתי אותם, הם יותר גדולים ממני עכשיו.
יועד ורד: הדבר האחרון שרציתי להגיד זה השאלה שכולם שואלים אותי: האם תישאר בארץ?
יועד ורד: התשובה היא ככל הנראה כן.
יועד ורד: אבל רציתי להגיב לגבי מה שאמרתם לפני כן: אני באתי לארץ ישראל לחיות כאן כאזרח ולא כתייר.
יועד ורד: אני הכרתי את ישראל רק כתייר ורציתי בשירות הצבאי שלי להכיר את ישראל, לטייל, להכיר אנשים, להבין איך זה לחיות פה.
יועד ורד: תקופת הקורונה היוותה אתגר ממש קשה לכול החיילים העולים הבודדים.
יועד ורד: החוויה הצבאית שלי, החוויה הישראלית שלי, היא בתוך הגדר של הבסיס שלי.
יועד ורד: לא כול כך יצא לי להכיר את ישראל.
יועד ורד: לא יצא לי לטייל, לא יצא לי להכיר אנשים אחרים.
יועד ורד: אם מחפשים משהו שיכול להשפיע על החיילים הבודדים אם הם הולכים להישאר בישראל או לא – אני חושב שאפשר לעשות משהו לגבי זה.
יועד ורד: והדבר האחרון, רציתי לציין לטובה את אח שלי, הוא החליט ללכת בעקבותיי ולהירשם לנעל"ה.
יועד ורד: בדיוק בשבוע שעבר הוא עשה צו ראשון, מרגש למשפחה.
יועד ורד: וזהו, יום עלייה שמח ותודה רבה לכולם על כול העזרה.
יועד ורד: אנחנו מעריכים את זה ממש.
פנינה תמנו: רק אומר שגרעיני צבר זה פרויקט משותף של הצופים, משרד העלייה והקליטה, הסוכנות והתנועה הקיבוצית.
פנינה תמנו: אני חושבת שלמעלה מ-80% או 90% נשארים בארץ אחרי השירות הצבאי.
דוד ביטן: לוי שי ריבר, עלה מברזיל, קצין ולוחם בפיקוד דרום.
לוי ישי ריבר: אהלן, זכות לדבר במעמד זה, קוראים לי לוי ריבר, אני בן 20, עליתי לפני שש שנים מברזיל דרך נעל"ה.
לוי ישי ריבר: היה לי ברור מאוד שרציתי להתגייס מגיל קטן.
לוי ישי ריבר: לכן באתי מוקדם, עשיתי פה מכיתה י' עד י"ב בישיבת שעלבים.
לוי ישי ריבר: היום אני גר עם משפחה מאמצת שהיא בעצם אח חורג של אמא שלי.
לוי ישי ריבר: עוד חודש אני עובר דירה לירושלים עם חברים שלי מנעל"ה שלמדנו ביחד.
לוי ישי ריבר: התגייסתי במרץ 2018 לגבעתי, לגדוד צבר, עשיתי הכשרה שמונה חודשים, פלוגת מסלול של ארבעה חודשים.
לוי ישי ריבר: לאחר מכן יצאתי לקורס מ"כים, ביקרתי - - - ארבעה חודשים בתור מפקד כיתה ויצאתי לקצונה.
לוי ישי ריבר: היום אני מפקד מחלקה בפלוגת הרובאית בגדוד צבר.
לוי ישי ריבר: אני כבר ארבעה חודשים בתפקיד, עוד שבועיים אני נכנס לקבע.
לוי ישי ריבר: יש לי כ-23 לוחמים, שניים מהם חיילים בודדים, אחד דווקא מברזיל והשני לא מזמן הצלחנו להוציא אותו למיוחדת עם המון מאמצים, גם של סגל ת"ש וגם של מדור חיילים בודדים וועדת העלייה והקליטה.
לוי ישי ריבר: הוא נסע לבקר את אבא שלו באתיופיה, הוא עדיין שם והוא יחזור עוד שבועיים.
לוי ישי ריבר: התרשמתי מאוד מהמדור לחיילים בודדים בדיוק בגלל החייל הזה ספציפית.
לוי ישי ריבר: כשהוא הגיע לאתיופיה, הייתה לו בעיה עם הקליטה והוא לא הצליח להשיג אישורים לצאת משדה התעופה.
לוי ישי ריבר: תוך זמן קצר מאוד כול המדור היה על הרגליים ועזר לו לצאת משם והאריכו לו את המיוחדת ומצאו לו מקום שיישאר בבידוד והוציאו אותו לארוחת צוהריים.
לוי ישי ריבר: בתור מפקד וחייל בודד היום בצבא, אני מתרשם מאוד וגאה בטיפול שלנו בחיילים הבודדים.
לוי ישי ריבר: אני זוכר את עצמי בכיתה י"א בנעל"ה, היו לנו כמה חברים מהכיתה שהתחילו לחזור הביתה ואני בעצמי התחלתי לחשוש אם אני באמת רוצה להתגייס ולהישאר בארץ.
לוי ישי ריבר: חבר הכי טוב שלי אז הצליח לשכנע אותי להישאר עד סוף י"ב ואז להחליט מה אני עושה עם החיים.
לוי ישי ריבר: בסוף י"ב טסנו למסע לפולין, וכשהגעתי לאושוויץ הבנתי שאין מצב שאני לא מתגייס ואני לא נותן יותר מ-100%.
לוי ישי ריבר: היום אין שום ספק שאני נשאר בצבא, אפילו טיפה יותר זמן, כי אני אחתום קצת יותר.
לוי ישי ריבר: אני אגור בארץ וכאן זה הבית שלי.
לוי ישי ריבר: אין ספק שכזה יגיע, אמשיך להתעסק בביטחון ובשלום המדינה.
לוי ישי ריבר: כול זה בזכות המדור לחיילים בודדים ותוכנית נעל"ה שעזרו לי בהתחלה וכול החברים הישראלים שמצאתי במהלך הדרך.
דוד ביטן: אלכס אוסנייה, עלה ממקסיקו, לוחם בפיקוד העורף.
מיכל וונש: אדוני היושב-ראש, אין לנו חיילות?
דוד ביטן: יש שתי חיילות.
אלכס אוסנייה: שלום, שמי אלכס אוסנייה, בן 24, במקור ממקסיקו סיטי, עליתי לארץ לפני שלוש שנים ביולי 2017.
אלכס אוסנייה: הייתי בכמה תוכניות לפני הגיוס.
אלכס אוסנייה: עשיתי את תוכנית מרווה של החוויה הישראלית שבה השתתפתי חודשיים לפני שעליתי לארץ.
אלכס אוסנייה: הייתי בתוכנית צבאית של חיל החינוך.
אלכס אוסנייה: הייתי בהכשרה שלי כבר אחרי הגיוס כשהייתי חלק מהמחלקה הפיקודית.
אלכס אוסנייה: יצאתי לפיקוד ישירות אחרי קבלת הכומתה.
אלכס אוסנייה: אחרי קורס מ"כים הגעתי לגדוד רם בתעסוקה המבצעית ופיקדתי על קבוצה של חיילים ובתוכם היו גם חיילים בודדים כמוני.
אלכס אוסנייה: רציתי להתייחס קצת לעניין של תקופת הקורונה.
אלכס אוסנייה: התקופה הזו מורכבת.
אלכס אוסנייה: אני זכיתי בעזרת הדחיפה והחתירה של המפקדים שלי, בין אם זה מגיע מהמ"מ או מהמ"פ, לצאת למיוחדת יום לפני שהתחיל הסגר.
אלכס אוסנייה: אנחנו מדברים על חודש פברואר, הגעתי למקסיקו ובדיוק ראיתי שהתחילו אנשים להגיד שביטלו את היציאות לחו"ל.
אלכס אוסנייה: תוך כדי שהייתי בחו"ל עם המשפחה שלי, קיבלתי כול יום או יומיים שיחה מהמ"מ שלי, קיבלתי שיחות מהמ"פ שדיבר על זה שיש אפשרות שאוכל להאריך את החופשה המיוחדת שלי ולהיות שם יותר, לעבור את החגים.
אלכס אוסנייה: הרגשתי שקיבלתי מענה שמאוד דאג לי בכול התקופה של הקורונה.
אלכס אוסנייה: אם זה המענה של ת"ש, אם זה המענה של המפקדים שלי.
אלכס אוסנייה: ראיתי איך הפלוגה התייחסה לצרכים של חיילים בודדים.
אלכס אוסנייה: ואני רוצה להודות.
אלכס אוסנייה: אני יודע שיש פה אנשים שיש להם הרבה השפעה בכול האפשרויות שהיו לי בכול השנה.
אלכס אוסנייה: גם עם הקשיים של התפקיד, התעסוקה של הפלוגה או של הקורונה, המשבר הכללי בעולם.
אלכס אוסנייה: אני יודע שזה יכול להיות יותר טוב או פחות קשה בעזרת אותם אנשים שעובדים על זה ודואגים לזה.
אלכס אוסנייה: תודה רבה.
דוד ביטן: משה מדיוני, יש לנו בקשה מיוחדת של חבר הכנסת טייב לגביך.
משה מדיוני: שלום לכולם, שמי משה מדיוני, אני בן 21 ואני עולה מצרפת.
משה מדיוני: הגעתי לפני שלוש שנים בדיוק היום ועליתי לפני שנתיים.
משה מדיוני: אני כרגע סטודנט במכון לב במסלול עתודת עולים בהנדסת חשמל.
משה מדיוני: לפני כן הייתי בטכניון שנה, אבל זה לא הסתדר וחזרתי למסלול שלי ועברתי למכון לב.
משה מדיוני: יש - - - מיוחד עם הצבא כי היו לי כמה בעיות וחבר הכנסת טייב עזר לי מאוד.
משה מדיוני: הוא פנה בשבילי לעוד חברי כנסת ולשרים כדי לעזור לי.
פנינה תמנו: אתה לבד בארץ?
משה מדיוני: אני לבד בארץ.
משה מדיוני: מה שקרה לי הוא שרציתי לעשות תוכנית עתודת עולים ולא נתנו לי בהתחלה וגייסו אותי.
משה מדיוני: בסוף זה הסתדר והכול היה בסדר, אבל ראיתי את הבעיה עם הבירוקרטיה, עם המסמכים שהייתי צריך להביא ולא היו מתורגמים ולא ידעתי בכלל שהיו קיימים בכלל.
משה מדיוני: גם כששלחתי לצבא, למיטב, בסוף כשהייתי בצבא, הם אמרו שלא קיבלו אף פעם את מה ששלחתי.
משה מדיוני: לא רק אני, גם ארגונים אחרים שלחו בשמי.
משה מדיוני: זה מה שיוצא מכול הסיפור שקרה לי – שיש קצת בעיות עם הבירוקרטיה בצבא.
משה מדיוני: שלא מסתדרים עם זה.
דוד ביטן: שמואל חייט, עולה מצרפת, לוחם בזרוע היבשה.
שמואל חייט: שלום, קוראים לי שמואל חייט, אני בן 19 מצרפת.
שמואל חייט: אני גר בחיפה ואני במפקדת שריון.
שמואל חייט: עליתי לפני שנתיים עם תוכנית מסע.
שמואל חייט: זאת תוכנית שעוזרת לצרפתים לעלות לארץ.
שמואל חייט: הייתי שנה וחצי בישיבה בחיפה והתגייסי עם עשרה חברים.
שמואל חייט: בחודש יוני לאבא שלי היה דימום מוחי והוא אושפז בצרפת.
שמואל חייט: בגלל הקורונה לא יכולתי לטוס ולראות אותו.
שמואל חייט: לפני חודש - - - לבקר את המשפחה בחגים.
שמואל חייט: אני זוכר שכשהייתי בתורנות היה לי קשה לקבל שיעורים בעברית בגלל הקורונה.
שמואל חייט: אבל המפקד שלי נתן לי מחברת ואמר לי: כול יום תכתוב חמש מילים בשביל ללמוד.
שמואל חייט: וכול יום הוא היה בודק וככה למדתי עברית לאט לאט.
שמואל חייט: תודה רבה - - -.
דוד ביטן: ולריה מורגון, עלתה מאוקראינה, משרתת במטכ"ל.
שלומית אבינח: שלום ולריה.
ולריה מורגון: צוהריים טובים, שמי ולריה מורגון, אני בת 20, כרגע גרה בחדרה עם אחותי הגדולה.
ולריה מורגון: עליתי לפני חמש שנים מאוקראינה באמצעות תוכנית נעל"ה.
ולריה מורגון: למדתי שלוש שנים בפנימיית מאיר שפייה.
ולריה מורגון: בהתחלה לא רציתי כל כך לעלות, קצת פחדתי, למרות שכמעט כול שנה ביקרתי בארץ ישראל.
ולריה מורגון: תמיד הייתי מגיעה לפה בקיץ, הייתי מטיילת בכול הארץ כי סבתא שלי גרה פה מזמן והייתי מבקרת אותה כול שנה.
ולריה מורגון: אחרי שעליתי, הבנתי שאני כן רוצה להיות פה ואני כן רוצה ללמוד ולהתגייס לצה"ל.
ולריה מורגון: התגייסתי לפני שנה וחצי, בהתחלה לקורס נתיב, - - -, ועכשיו אני משרתת בלשכת אלוף ראש אג"ת.
ולריה מורגון: ואני רואה איך אכפת לצבא, איך הצבא עוזר לנו חיילים הבודדים, בכול עזרה שאנחנו צריכים.
ולריה מורגון: מש"קית הת"ש כול הזמן מתעניינת בשלומנו ובכול מה שאנחנו צריכים.
ולריה מורגון: בחגים היא תמיד שואלת אם יש איפה לעשות חג.
ולריה מורגון: אם אני צריכה משהו, אם חסר לי משהו.
ולריה מורגון: מרכז הבודדים שעוזרים לנו 7/24 ובזמן הקורונה אני עובדת בעבודה חיונית, בסופר, אז זה כן ממש עוזר לי כשיש לי זמן פנוי אז אני עובדת.
ולריה מורגון: מזמן לא טסתי הביתה, לא הייתי שנתיים כמעט כי זה קצת קשה עם המדינה שלנו, עם העיר שבה ההורים שלי גרים.
ולריה מורגון: ההורים גם לא יכולים לבוא.
ולריה מורגון: אבל אני מאוד מקווה שבזמן הקרוב אני כן אטוס.
פנינה תמנו: אין עדיין טיסות מאוקראינה לפה?
שלומית אבינח: הם גרים באזורי משבר, אזורי מלחמה, הם לא יכולים לטוס.
ולריה מורגון: תודה רבה לכם.
פנינה תמנו: תודה רבה לך ובהצלחה.
דוד ביטן: אספה טרקין, עלה מאתיופיה, תומך לחימה בפיקוד צפון.
פנינה תמנו: עד שאספה יעלה, אבשר לכם שקיבלנו הודעה ממשרד האוצר, שאני יכולה להעלות את ההחלטה על העלייה הקבוצתית לישיבת הממשלה הקרובה.
פנינה תמנו: אנחנו נקבל את העשרה מיליון שקלים שאיתם נתחיל להתניע עלייה קבוצתית.
פנינה תמנו: חבל שחבר הכנסת טייב לא פה, הוא באמת עבד על זה קשה יחד איתנו.
אספה טרקין: צוהריים טובים, אני אספה טרקין, בן 19 מבת ים.
אספה טרקין: עליתי לארץ ב-2008 עם סבתא ושני אחים.
אספה טרקין: לא זכיתי לעלות לארץ עם אמא, היא נפטרה כשהייתי בן שנתיים ועם אבא אני לא בקשר.
אספה טרקין: כרגע אני מתגורר בבת ים עם שני אחים וסבתא.
אספה טרקין: אני לא זוכר כול כך הרבה דברים מהעלייה.
אספה טרקין: אני רק זוכר שהייתה התרגשות וטיפה עצב כי לא זכיתי לעלות עם אמא לארץ.
אספה טרקין: כרגע אני משרת בגולני, בגדוד 13, התגייסתי באוגוסט 2020.
אספה טרקין: היחס של הת"ש, מש"קית ת"ש שלי זיו - - -
פנינה תמנו: התגייסת ממש לאחרונה.
פנינה תמנו: לפני חודשיים.
אספה טרקין: כן.
אספה טרקין: לפני חודשיים.
אספה טרקין: בתקופה של הקורונה.
פנינה תמנו: בהצלחה.
אספה טרקין: אדבר על היחס של המפקדים.
אספה טרקין: למפקד שלי קוראים אדם רפאלי.
אספה טרקין: הוא עוזר לי בכל מה שאני צריך, אפילו מעבר.
אספה טרקין: גם המש"קית ת"ש זיו, אפילו מעבר.
אספה טרקין: כרגע אנחנו שומרים על נוהל קורונה: קפסולות, מסכות כול הזמן.
אספה טרקין: זהו, תודה רבה.
פנינה תמנו: אתה גר עם סבתא ושני האחים?
פנינה תמנו: אתה הכי קטן או הכי גדול מהאחים, או שאתה באמצע?
אספה טרקין: אני הכי קטן.
פנינה תמנו: יש צרכים מיוחדים שאתה צריך או סיוע או שאתה מקבל את כול המעטפת ממשרד הביטחון, מהצבא?
אספה טרקין: אני מקבל את כול הסיוע מהצבא.
דוד ביטן: תודה רבה, אספה.
דוד ביטן: ז'אק דנינו, עלה מדרום אפריקה, תומך לחימה בפיקוד דרום.
דוד ביטן: איך דנינו הגיע לדרום אפריקה?
דוד ביטן: תוכל להגיד לי?
יצחק אוחנה: בן להורים ישראלים.
ז'אק דנינו: צוהריים טובים לכולם, קוראים לי ז'אק דנינו, אני בן 20 ועליתי מדרום אפריקה לפני שנה וחצי.
ז'אק דנינו: כרגע אני גר במרכז הקליטה ברעננה עם גרעין צבר.
ז'אק דנינו: אני ידעתי שאני רוצה לעלות לארץ מגיל קטן.
ז'אק דנינו: כול החיים שלי הרגשתי שישראל זה הבית שלי, וידעתי שאני רוצה לשרת ולתרום למדינה שלנו.
ז'אק דנינו: לפני שש שנים, אחותי עלתה לישראל ואני חיכיתי להצטרף אליה.
ז'אק דנינו: ההורים שלנו תומכים בנו מרחוק, אבל אני מאמין שיום אחד הם גם יבואו.
ז'אק דנינו: לפני חצי שנה התגייסתי למחו"ה אלון וסיימתי אולפן שם, מהאולפן התגייסתי לנח"ל.
ז'אק דנינו: אחרי הגיבוש התקבלתי לגדס"ר נח"ל.
ז'אק דנינו: אני לא בצבא הרבה זמן, אבל אני כבר יודע שהיחידה שלי היא כמו המשפחה שלי, והמפקדים דואגים לכול דבר ודואגים שתהיה לי הרגשה של בית.
ז'אק דנינו: זה לא קל לחיות כחייל בודד, אבל בזכות החברים שלי והמפקדים, אני יודע שאני אף פעם לא לבד.
ז'אק דנינו: אני רוצה להגיד תודה רבה לכולם, על כול מה שאתם עושים בשבילנו.
ז'אק דנינו: תודה רבה.
שלומית אבינח: חיילת אחרונה.
דוד ביטן: רחל מרי לסטר, אזרחית עובדת צה"ל, עלתה מארצות הברית, משרתת בדובר צה"ל.
רחל לסטר: צוהריים טובים.
רחל לסטר: אני רייצ'ל, בת 25.
רחל לסטר: אם רציתם להבין למה אני לא על מדים, אני אזרחית עובדת צה"ל בדובר צה"ל.
רחל לסטר: אסביר איך הגעתי לכאן: עליתי לארץ מלוס אנג'לס אחרי סיום התואר ב-2017.
רחל לסטר: למדתי לימודי דיגיטל ובסוף גיליתי שאני רוצה להביא את הכישרונות שלי לדובר צה"ל.
רחל לסטר: לערוך סרטונים ולדברר את הצבא לקהלי יעד בינלאומיים.
רחל לסטר: עליתי עם מטרה וחלום והצלחתי להגיע לדובר צה"ל.
רחל לסטר: עליתי לבד עם המון עזרה של נפש בנפש וחברים שלי.
רחל לסטר: שרתתי שנתיים כעורכת בדובר צה"ל, ודיבררתי את הצבא באנגלית עם המון עולים אחרים.
רחל לסטר: אני חייבת להדגיש כמה זה חשוב שיש עולים בדובר צה"ל.
רחל לסטר: לדברר את הצבא בעולם הבינלאומי, לא רק מבחינת שפה אלא גם מבחינת התרבות שישראלים לא כול כך מבינים.
רחל לסטר: היו לי את המפקדים הכי טובים בצה"ל.
רחל לסטר: מהקצינה הישירה ועד התת-אלוף.
רחל לסטר: כולם תמיד היו פה בשבילי, תמיד האמינו ותמכו בי – גם במסגרת של הצבא וגם מעבר בחיים הפרטיים, בריאות הנפש, כול מיני דברים שהייתי צריכה במהלך השירות, הם היו פה בשבילי.
רחל לסטר: במהלך השירות עברתי חוויות מטורפות בשגרה וגם בתקופה מבצעית.
רחל לסטר: עשינו מהפך ברשתות החברתיות של צה"ל באנגלית.
רחל לסטר: חיזקנו את הלגיטימציה של צה"ל בעולם המערבי – בזכות כול העולים במערכת שלנו.
רחל לסטר: הפרויקט הכי קרוב לליבי היה שעבדתי עם מרכז הבודדים וערכתי סרטון על מה זה חייל בודד ואיך לפקד יותר טוב על חיילים בודדים.
רחל לסטר: זה הופץ לכול המפקדים בצה"ל ואני מקווה שבעתיד יראו אותו בקורסים בקרוב.
רחל לסטר: לקראת סוף השחרור החלטתי להישאר בצבא, גזרתי את החוגר בנובמבר ומיד חזרתי בתור אזרחית עובדת צה"ל.
רחל לסטר: אני ממש מרוצה ושמחה שאני פה, גם בעבודה וגם לעזור לכול מיני חיילים בודדים, בבירוקרטיה, בעברית, בבריאות הנפש, בכול הדברים שאפשר לשפר בעולם של החיילים הבודדים.
רחל לסטר: אני מקווה שנמשיך להשקיע יותר בבריאות הנפש של החיילים הבודדים, עוד קב"נים וכולי.
רחל לסטר: אני לא יכולה להבטיח שאשאר בארץ לעולם, אבל עכשיו אני שמחה מאוד שעליתי וששירתי ושאני עדיין פה, בדיוק במקום שאני נמצאת.
רחל לסטר: תודה על הזמן שלכם, תודה לחברת הכנסת מיכל קוטלר וונש על ההזמנה.
רחל לסטר: תודה וצוהריים טובים.
פנינה תמנו: רייצ'ל, מה היית ממליצה, מה חסר בתחום הסיוע הנפשי בהתמודדות של חיילים בודדים, חוץ ממש"קית ת"ש?
פנינה תמנו: אגב, אני חושבת שמש"קית לא אמורה לתת את הסיוע הנפשי.
פנינה תמנו: איפה את חושבת נמצאת הנקודה ששם אנחנו צריכים לפעול?
רחל לסטר: יש לי שתי המלצות: יותר הדרכה למפקדים שלא מבינים מה זה לעלות לארץ.
רחל לסטר: זה קשור לתרבות, איך לשמוע ולדאוג לדברים שאין להם פתרונות.
רחל לסטר: היו כול מיני פעמים שהייתי באמצע בעיה והמפקדת שלי ענתה: הינה פתרון, זהו.
רחל לסטר: ונסתי להסביר לה: לא, תהיו סבלנים ותחזקי את היד לדקה וזה ישפר את העולם שלי.
רחל לסטר: אין לי משפחה בארץ, לעזור בלשפר את התרבות של מתן אמפטיה.
רחל לסטר: דבר שני, להשקיע יותר כסף במערכת כך שאפשר לראות קב"ן או פסיכולוג אזרחי שזה יותר קל ועם פחות בירוקרטיה ויותר מהר.
רחל לסטר: זהו.
דוד ביטן: לפני שנשמע את בנות כנפיים.
דוד ביטן: שי, אתה רוצה להגיד משהו?
שי פלבר: לא משהו מיוחד.
שי פלבר: תודה רבה על שיתוף הפעולה בנושא הזה, נושא חשוב ומשמעותי.
שי פלבר: אני יכול להגיד שאנחנו רואים עכשיו פתיחות תיקים מכול העולם.
שי פלבר: יותר צעירים שרוצים לעלות לארץ, אחד העבודות שביחד עם המשרד אנחנו צריכים להתחיל התמקד בהם הוא לעשות עבודה עם חברה צעירים בגילאי 16 ו-17 כשהם בתיכון לקראת ההחלטה.
שי פלבר: אנחנו מבינים שתגיע לארץ בתור חייל בגיל 18, הסיכוי שתישאר הוא הרבה יותר גבוה.
שי פלבר: להביא את העולה אחרי תואר וכולי בארץ המוצא – יותר קשה.
שי פלבר: לכן ככול שנעבוד איתם בגיל יותר צעיר, הסיכוי שהם יבואו ויישארו יותר גבוה.
דוד ביטן: אני רוצה להעלות את חוה לי כץ, עלתה לישראל ב-2015 מארה"ב, שירתה כחיילת בודדה, כיום סטודנטית למשפטים ויחסים בינלאומיים.
חוה כץ: הי לכולם, קודם כול אני רוצה להגיד תודה שקיים יום כזה שכולכם הקדשתם את הזמן לבוא ולדבר על העתיד של כולנו.
חוה כץ: זה מרגש וכיף להיות חלק.
חוה כץ: אני חוה לי כץ, אני סיכום של כול התוכניות שיש לעולים חדשים ובודדים בארץ.
חוה כץ: בגיל 18, לפני שש שנים, עשיתי את תוכנית מסע בארץ.
חוה כץ: אחרי השנה הזו חזרתי לארה"ב ותכננתי ללכת לקולג' ומשהו לא ישב לי טוב בלב ואמרתי: לא מציתי את הזמן שלי בארץ.
חוה כץ: באותו קיץ, הקיץ של 2015, קיבלתי את ההחלטה לעלות לארץ והתגייסתי לצבא.
חוה כץ: עשיתי תוכנית של גרעין צבר, הייתי ילדה עירונית מניו יורק שבאה לקיבוץ שהיה בו מלא פרות ויותר מדי שקט בערבים.
חוה כץ: מהר מאוד התרגלתי וקיבלתי משפחה חדשה של אנשים בגרעין שלי.
חוה כץ: התגייסתי כמדריכה כליאה, השירות היה לי משמעותי ביותר.
חוה כץ: היה לי קודם כול מפקדים מדהימים, לא היה סופ"ש שלא שאלו אותי: איפה את?
חוה כץ: מי דואג לך לאוכל?
חוה כץ: יש לך מכונת כביסה שעובדת?
חוה כץ: כול הדברים האלו.
חוה כץ: הרגשתי באמת חלק מהמשפחה.
חוה כץ: גם שאר החיילים שם מאוד דאגו לי.
חוה כץ: היה לי מאוד משמעותי.