GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהודה דוידוב: אני בכמה כובעים כאן, קודם כל כבוד יושב ראש הוועדה, חברת הכנסת טלי פלוסקוב, חבר הכנסת יואל רזבוזוב, דנה יקרה, המון תודה על ההתייחסות והסיוע, לכל פניה אתם עוזרים לנו וזה חשוב.
יהודה דוידוב: ההשתתפות של נציגי משרדי ממשלה בישיבה הזאת בעצם אומרת הכל.
יהודה דוידוב: אני עוד מעט אתייחס לזה.
דנה גורדון שושני: תיכף תגיע מרשות לניצולי השואה, היא בדרך מתל אביב במיוחד אלינו.
יהודה דוידוב: אנחנו רוצים לראות נציגים של משרדי ממשלה.
אברהם נגוסה: [ יש ממשרד הקליטה ולדימיר שקלאר ויש את משרד הרווחה פה, עירית ירושלים, הביטוח הלאומי.
טלי פלוסקוב: גם הסוכנות היהודית.
יהודה דוידוב: הצטרפה אלינו חברת הכנסת קסניה סבטלובה.
אברהם נגוסה: אתה עושה את העבודה שלי.
יהודה דוידוב: המטרה של הישיבה הזאת באמת עכשיו לבוא פעם ולתמיד להגיד ולהסביר מי אלה ניצולי השואה, מי אלה פליטי השואה, ואני רוצה להצטרף למילים של טלי פלוסקוב שאמרה מ-2014, 84,000 פליטי שואה ממדינות חבר העמים הם ניצולי שואה לכל דבר.
יהודה דוידוב: אבל מה זה פליטי שואה?
יהודה דוידוב: קצת היסטוריה.
יהודה דוידוב: ב-1939 התחילה מלחמת העולם השניה, התחיל גל ראשון של פליטים מאירופה, פולין, הונגריה וממדינות אחרות.
יהודה דוידוב: הגל הראשון הזה, ברוב המקרים חיפשו את המקומות בברית המועצות לשעבר ומדינות אחרות.
יהודה דוידוב: ב-1941 התחילה המלחמה של גרמניה נגד ברית המועצות לשעבר.
יהודה דוידוב: אז החל הגל השני של פליטי השואה.
יהודה דוידוב: הגל הראשון ב-1939 עם תחילת המלחמה, מאירופה, פולין וכמה מדינות, ואחר כך עם תחילת מלחמת העולם השניה ברית המועצות הגל השני.
יהודה דוידוב: אנחנו היום רוצים לדבר בעיקר על אותם אנשים שהיו צריכים לעזוב מקומות מגורים מתחת לפצצות, במצב מאוד קשה, בין 1941 מיוני, עד סוף 1942.
יהודה דוידוב: באותם הזמנים הועברו ממקומות מגורים, ברחו, ואני לא יודע מה, במצב מאוד קשה כ-17 מיליון איש, ביניהם 24.8% יהודים.
יהודה דוידוב: צריך לקחת את זה בחשבון.
יהודה דוידוב: כרבע מ-17 מיליון איש היו יהודים.
יהודה דוידוב: הוקמה ועדה מסוימת, והוועדה הזאת החליטה שלא עכשיו עוזבים וקודם כל חושבים על תושבים וילדים וקשישים אלא קודם כל על תעשיה, בטחון, אנשי רכבת, אנשי תעשיה צבאית, על המפעלים, ואז אנשים בורחים, נפגעים ונרצחים מתחת לפצצות, בעצם עוברים גיהינום.
יהודה דוידוב: יש הרבה תמונות, אבל אני רוצה לציין שפעם ראשונה פה בישראל יצא ספר שמסביר מה זה פליטי שואה וסיפור חייהם של פליטי השואה.
יהודה דוידוב: מה שהם עברו, לא משנה אם היו בגטו, נלחמו נגד נאצים, היו בסיביר, היו באסיה במקומות אחרים ובדרך מחלות, בדרך רעב והרבה דברים.
יהודה דוידוב: זה פלוס מינוס פליטי שואה.
יהודה דוידוב: ב-2014 בזכות החוק שפה נמצא גם ידידנו יואל רזבוזוב הועבר חוק שסוף סוף פליטי שואה קיבלו זכויות של ניצולי שואה.
יהודה דוידוב: מדובר על 84,000 פליטי שואה ממדינות חבר העמים.
יהודה דוידוב: אם אנחנו נחבר לזה גם וטרנים, גם בלוקדניקים, גם גטאות, מדובר על כ-100,000 מחצית מניצולי שואה בישראל דוברי השפה הרוסית.
יהודה דוידוב: ויש לנו קשיים רבים.
יהודה דוידוב: קודם כל התייחסות ואי מוכנות של משרדי ממשלה לטיפול ותמיכה באותם אנשים שלא יודעים את השפה.
יהודה דוידוב: מדברים על מיצוי זכויות, על תמיכה נפשית.
יהודה דוידוב: איזו תמיכה נפשית יכולה להיות עכשיו אם אנשים לא יודעים עברית?
יהודה דוידוב: התמיכה הנפשית לאותם 100,000 איש צריכה להינתן בשפה הרוסית.
יהודה דוידוב: אז יש אנשי מקצוע שיכולים לעשות, ואם אין, צריך לעשות קורסי הכשרה.
יהודה דוידוב: יש לנו רופאים, פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים, בשביל לבוא ולתת להם קודם כל את השירות הניתן.
יהודה דוידוב: אחד מהנושאים החשובים, אני רוצה לציין את ארגון חזית הכבוד שהוא ארגון גג שמאחד את כל ההתאחדויות והארגונים ועמותות שונות בישראל, ממדינות חבר העמים.
יהודה דוידוב: מדובר על ארגון וטרנים עם 80 סניפים ושלוחות, מדובר על התאחדות פליטי שואה של יפים קיפניס שטלי דיברה פה עם 35 סניפים ברחבי הארץ מדובר על ארגון בלארוס, כ-32 סניפים ברחבי הארץ.
יהודה דוידוב: מדובר על התאחדות אוקראינה כ-35 סניפים, התאחדות קווקז כ-24 סניפים, ופה אני מגיע לנקודה החשובה ביותר.
יהודה דוידוב: כל האנשים האלה כוח עצום, פועלים בהתנדבות ללא תנאים אדוני היושב ראש, אין שיתופי פעולה עם הרשות המקומית, אין שיתופי פעולה עם שירותי רווחה.
יהודה דוידוב: למה אין שיתופי פעולה?
יהודה דוידוב: יש לנו מנטליות תרבותית שלא מאפשרת לרוב מוחלט של פליטי שואה לגשת למשרדי הרווחה, לשירותי הרווחה.
יהודה דוידוב: כי זה סטיגמה.
יהודה דוידוב: פליטי שואה דוברי שפה רוסית כמעט לא מבקרים בשירותי רווחה.
אברהם נגוסה: אז מה אתה מציע?
אברהם נגוסה: שיטופלו במסגרת העמותות?
יהודה דוידוב: אני מגיע עכשיו לנושא העמותות.
יהודה דוידוב: כל ההתאחדויות והעמותות האלה היום פועלים בהתנדבות בלי כל תמיכה.
אברהם נגוסה: אתם לא מקבלים תמיכות ממשרד הקליטה?
יהודה דוידוב: בכלל.
טלי פלוסקוב: כי למה?
טלי פלוסקוב: כי הם יותר מעשר שנים בארץ.
קריאה: אני אתייחס אחר כך.
אברהם נגוסה: עמותות זה משהו אחר.
טלי פלוסקוב: אנחנו היינו בדיון אצלך בוועדה - - -
יהודה דוידוב: אני לא מדבר על משרד הקליטה, עכשיו הכי חשוב, משרד הקליטה דווקא מבחינת מחלקות הקליטה זה אחד מהגופים הראשונים שאותם פליטי שואה פונים לרשויות, למה?
יהודה דוידוב: כי שם יש נציגים שמדברים בשפה הרוסית, שם מקבלים אותם, שם מקשיבים, אבל הבעיה במשרד הקליטה.
אברהם נגוסה: אני רוצה למקד את העניין.
אברהם נגוסה: קודם טענת שמערכת שירות הרווחה, יש את המערכות הקיימות כלומר שהממשלה עובדת דרך המערכות הממשלתיות הקיימות בשטח.
אברהם נגוסה: עכשיו אתה אומר, בגלל הסטיגמה הם לא מציעים לשם.
אברהם נגוסה: אני שאלתי האם אתה מציע אם כך שזה יהיה רק בטיפול של עמותות?
יהודה דוידוב: אני מציע שצריך לתת כוח קודם כל בהחלט לאותן העמותות שיכולות להיות כח גם לאותם השירותים, שירותי הרווחה ברשות המקומית לבוא ולסייע יותר אפקטיבי לכמה שיותר תושבים פליטי שואה וניצולי שואה בעיר.
יהודה דוידוב: בהחלט.
אברהם נגוסה: אם המערכות האלה יקחו עובדים מקצועיים דוברי רוסית, האם זה יכול גם לעזור?
יהודה דוידוב: אני עובד גם בעירית אור עקיבא, עברתי את כל התחומים מהיחידה להתנדבות, תכניות ניצולי שואה, יועץ ראשי לאזרחים ותיקים והמון המון תכניות, הכנתי תכנית אב ישובית של משרד לאזרחים ותיקים, בין הפיילוט הראשונים, אני אומר שזאת לא הבעיה.
יהודה דוידוב: הבעיה עכשיו שאותם נציגים, אותן התאחדויות בשביל לקבל תקציבים, צריכים להגיש תכניות.
יהודה דוידוב: הבעיה של משרד הרווחה, הבעיה העיקרית שאת כל התכניות צריך למלא בעברית, צריך להעביר תכניות של התאחדויות וארגונים באמצעות שירותי הרווחה ברשויות ואז יש זמן מוקצב, אבל למרות שעשינו את זה, משרד הרווחה לא קיבלו את התכניות האלה, ויש פה דוגמאות, יושבים אנשים, עשרות תכניות שדווקא ישבנו אני ודוקטור ברמן וטלי פלוסקוב במשרד הרווחה על בתים חמים ומועדונים, ישבנו, קיבלנו החלטה, מילאנו טפסים, נציגים שלנו בארבע ערים, יש פה מירושלים, יש פה נציגים שלנו מכרמיאל, נציגים שלנו מנהריה, נציגים מקצרין, עשרות ישובים, מבני עיש התקשרו.
יהודה דוידוב: מילאו טפסים, עד היום שקל אחד לא קיבלו עבור פעילות של מועדונים.
יהודה דוידוב: בו זמנית משרד הרווחה החזיר המון כספים, מיליונים, למשרד האוצר.
יהודה דוידוב: למה זה חשוב?
יהודה דוידוב: כי הנושא החשוב ביותר זה בדידות.
יהודה דוידוב: אם אין לנו פעילות חברתית, אם אין לנו פעילויות של מועדונים, אם אין לנו פעילויות של בתים חמים, אם אין לנו עכשיו קשר בין שירותי הרווחה לראשי ארגונים והתאחדויות, איזו פעילות יכולה להיות?
יהודה דוידוב: אותם אנשים מבקרים את מרותקי הבית, מבקרים.
יהודה דוידוב: אין להם אפשרות תקציבית של כמה גרושים, כמה שקלים, לקנות זר פרחים או איזו עוגה לבוא לבקר את החולה?
יהודה דוידוב: כל הנסיעות האלה, כל ההוצאות האלה הם עושים על חשבונם בהתנדבות.
יהודה דוידוב: צריך לתת כוח לראשי ארגונים, צריך לתת כוח לארגון, צריך לקבל ולהכין, זה שאומרים שאנחנו עכשיו בונים תכנית אב וזה, היינו כבר שם.
יהודה דוידוב: אין זמן.
יהודה דוידוב: כל חודש הולכים לעולמם כאלף איש.
יהודה דוידוב: כל שנה, בין 7,000 ל-12,000 הנתונים אומרים בין 12,000 ואז אני מתבייש היום שפתאום באים ואומרים משרד האוצר שעכשיו הגדלנו את המענק השנתי של 3,600 ל-3,960, 360 שקל, כי זה פחות משקל ליום, זה בושה למדינה.
יהודה דוידוב: אני רוצה עוד להתייחס, בו זמנית, כשדיברתי על שני גלים של פליטי שואה, הגל הראשון שעלו עד 1953, הם מקבלים דמי הבראה, הם מקבלים 2,200 שקל וחודש, וגם, אבל למה עכשיו פליטי שואה, למה הם לא מקבלים את זה?
יהודה דוידוב: אותם פליטים עברו, סבלו, כולם ביחד.
יהודה דוידוב: אז מי שעלה עד 1953 מקבל, מי שעלה עכשיו בשנות התשעים, לא.
טלי פלוסקוב: אני רוצה להבהיר.
טלי פלוסקוב: קודם כל אנחנו מדברים על קבוצת פליטי שואה.
טלי פלוסקוב: אלה שאלו ארצה - - -
אברהם נגוסה: מה המעמד בחוק?
טלי פלוסקוב: הם פליטי שואה שמקבלים מענק שנתי.
טלי פלוסקוב: זה נקרא ככה.
טלי פלוסקוב: פליטי שואה שמקבלים מענק שנתי.
טלי פלוסקוב: בסך הכל כולם פליטי שואה, ויש חלוקה בעיני מאוד לא הוגנת, בין אלה שהגיעו לפני 1953 ואלה שהגיעו אחרי 1953.
טלי פלוסקוב: אלה שהגיעו לפני 1953 מקבלים 2,200 שקל מינימום בחודש - - -
יואל רזבוזוב: אבל זה ניצולי שואה, לא?
טלי פלוסקוב: לא, גם פליטי שואה שהגיעו לפני 1953.
יהודה דוידוב: מדובר על פליטי שואה מאירופה, פולין - - -
טלי פלוסקוב: הם מקבלים 2,200 שקל בחודש.
טלי פלוסקוב: אלה שעלו אחרי 1953, מקבלים מענק שנתי נכון להיום, 3,960 שקל.
טלי פלוסקוב: מה שנתנו להם עכשיו ב-2014, זה באמת פטור לרכישת תרופות שזה מאוד חשוב, ואת המענק השנתי הזה.
יהודה דוידוב: פרט האחרון, אותם אנשים מ-84,000 פליטי שואה, כ-75,000 מקבלי קצבה וכולם גרים בעוני.
יהודה דוידוב: גרים מתחת לקו העוני.
יהודה דוידוב: אף אחד לא מדבר על זה, ועל זה צריך לדבר.
יהודה דוידוב: 300 שקל, 360 שקל, צריך קודם כל למצוא פתרון לפחות בכמה שנים, 1,000 שקל בחודש, להוציא אותם מהקו הזה.
יהודה דוידוב: וכשאומרים אין כסף, אני יודע גם את הסעיפים היכן שיש כסף.
יהודה דוידוב: אני לא רוצה להיות ציני פה, כל יום נפטרים אנשים, כל שנה אלפי אנשים ואז יש כסף.
אברהם נגוסה: אני מבין שיש פה שני דברים שאתה מציג, דבר אחד – להעצים את העמותות, כי העמותות הן אלה שנותנות את השירותים בהתנדבות, ולכן צריך תקציבים לעמותות כדי לתת שירותים בשפה שלהם, בתרבות שלהם, במנטליות שלהם.
אברהם נגוסה: זה כיוון אחד.
אברהם נגוסה: הכיוון השני, אתה אומר שגם הטיפול הכלכלי של הקשישים באופן פרטני, יש פה הפרדה בין מי שעלה לפני 1953, ואחרי.
אברהם נגוסה: לכן אתה רוצה שהם יהיו כולם אותו דבר.
אברהם נגוסה: יש פה קוים ברורים שאנחנו צריכים - - -
יהודה דוידוב: אנחנו גרים במדינה שוויונית.
טלי פלוסקוב: אגב, זה גם מתבטא בתשלום לאלמנות/אלמנים, מי שלפני 1953 ואחרי.
טלי פלוסקוב: יש שם כמה דברים שהם לא שווים וזה לחלוטין לא צודק.
אברהם נגוסה: יש פה אנשים שרצו עוד לדבר, אני מבקש בקיצור, כי אם הוא כבר אמר את זה, חבל לחזור, ועדיף לקבל הסברים מנציגי המשרדים לנקודות שהוא העלה.
אברהם נגוסה: אבל אם מוכרחים לדבר, אני באמת מכבד אתכם אבל תעשו זאת בקיצור.
מיכאל אולשנסקי: בוקר טוב מכובדיי, אדוני היושב ראש, חברי כנסת.
מיכאל אולשנסקי: דיברו על מה שרציתי לדבר, גם שמעתי.
מיכאל אולשנסקי: אני רוצה טיפה לחדד, בקיצור.
מיכאל אולשנסקי: לחדד את המצוקה של האנשים שלנו.
מיכאל אולשנסקי: אני יושב ראש ארגון יוצאי בלארוס.
מיכאל אולשנסקי: חבר שלי יושב ראש ארגון יוצאי אוקראינה בחו"ל, אבל הוא הסמיך אותי גם לדבר על הארגון שלו.
מיכאל אולשנסקי: לנו יש 32 סניפים בארץ, לאוקראינה 35, כמעט 70 סניפים.
מיכאל אולשנסקי: המתנדבים שלנו מטפלים באלה שנשארים בבית בלי לזוז, או חולים, או מרותקים לעגלות.
מיכאל אולשנסקי: אני רוצה אדוני היושב ראש לחדד לך שתצייר תמונה בראש, האדם הזה, או האנשים האלה שמרותקים לביתם, אין עברית, לא יכולים לצאת לאירועים, הרווחה לא מגיעה, שתבין, המנטליות שלנו של יוצאי רוסיה וברית המועצות לשעבר, לא ללכת לבקש.
מיכאל אולשנסקי: זה בושה.
מיכאל אולשנסקי: מתביישים.
מיכאל אולשנסקי: אנשים מאוד מכובדים, היו שם עורכי דין, רופאים, קצינים, הם לא יבואו לרווחה לבקש נדבה.
מיכאל אולשנסקי: הם אומרים נדבה.
מיכאל אולשנסקי: מה שהמדינה נותנת, תודה וזהו.
מיכאל אולשנסקי: אז הם לא נרשמים אפילו כי זו בושה.
מיכאל אולשנסקי: אז הם יושבים בבית, לא יוצאים, חולים, המתנדבים שלנו קונים בונבוניירה ובאים לבקר אותם.
מיכאל אולשנסקי: שתדע דבר אחד שרציתי להגיד, דבר אחד משמח אותם בבית, כמוני גם, אותו דבר משמח גם אותי בבית.
מיכאל אולשנסקי: הילדים שלהם מהבוקר עד הלילה עם שעות נוספות עובדים.
מיכאל אולשנסקי: כל הזמן עובדים כי צריך לשלם גם משכנתא, גם ארנונה, גני ילדים, צהרונים ורוצים גם פעם אחת בשנה לנסוע כמה ימים לחו"ל.
מיכאל אולשנסקי: מי משמח את אלה שנשארים?
מיכאל אולשנסקי: הנכדים.
מיכאל אולשנסקי: הם יושבים איתם מהבוקר עד הלילה, בקיץ, בחופש, הילד חולה או משהו קרה, הנכדים.
מיכאל אולשנסקי: שנכדים לא יודעים רוסית גם ברוב המקרים.
מיכאל אולשנסקי: אבל הם יושבים איתם, זו התמונה שתצייר.
מיכאל אולשנסקי: והם נשארים בודדים במדינה טובה, מדינה של יהודים, הם נשארים באי בודד, בדירה שלו, הם נשארים בודדים.
מיכאל אולשנסקי: את זה רציתי לחדד, כי כל היתר אני מסכים וזה אותו דבר.
מיכאל אולשנסקי: תודה.
אברהם נגוסה: אמיליה לרין בבקשה.
אמיליה לרין: תודה.
אמיליה לרין: אני ד"ר אמיליה לרין, אני חברת הנהלה של ברית ותיקי מלחמת העולם השניה, וגם יושבת ראש ארגון של אנשים שהיו במצור בלנינגרד, היום סנט פטרבורג, בזמן מלחמת העולם השניה.
אמיליה לרין: היום אנחנו ביחד, גם וטרנים, גם בלוקדניקים ביחד באותו ארגון, בארגון הזה ישנם כמעט 10,000 אנשים וזה וטרנים ובלוקדניקים שסבלו הרבה בזמן מלחמת העולם השניה, והיום 87% מהאנשים האלה חיים בעזרה של הביטוח הלאומי והמצב שלהם מאוד קשה, חוץ מזה שהם לא יודעים את השפה, מצב כלכלי מאוד קשה, בגלל שרוב האנשים גרים עדיין בשכירות ומצב הדירות אתם יודעים, זה עתיד מאוד מאוד רחוק, והגיל של האנשים האלה מ-75 עד 100, בממוצע 87, וזה מאוד חשוב לשפר את המצב, לא היום, לא מחר.
אמיליה לרין: אלא אתמול.
אמיליה לרין: אם לא עושים את זה, האנשים האלה לא יכולים לקבל עזרה בגלל הגיל שלהם.
אמיליה לרין: חוץ מזה אני רוצה להגיד שבשנה הזאת לוטרנים מלאו 40 שנה, וטרנים ובלוקדניקים אנחנו עושים הרבה בשביל לעשות את כל הדברים שקשורים לזכר היהודים שהיו בזמן מלחמת העולם השניה, וזה גם מאוד מאוד חשוב.
אמיליה לרין: אמרו שבכל הארץ יש 80 סניפים היכן שהאנשים האלה נפגשים, זה מאד חשוב.
אמיליה לרין: בסניפים האלה הם נפגשים, הם שומעים הרצאות, הם לומדים שפה ולומדים לפעמים מחשב, הם נפגשים ומדברים, בגלל שבגיל הזה המון אנשים גרים לבד וזה מאוד מאוד חשוב להם לדבר בשפה שלהם ולשמוע חדשות ולשמוע מה קרה בעולם וגם במדינה שלנו.
אמיליה לרין: חוץ מזה אני מסכימה עם כל מה שאמרו פה ויש עוד דבר אחד שאני חושבת שמאוד חשוב ואני רוצה לומר, מה שקשור לוטרנים ובלוקדניקים, שיש חוק משנת 2000, בחוק הזה אנשים שמקבלים מביטוח לאומי השלמת הכנסה, מקבלים כל שנה ממשרד הקליטה, באינטגרציה, מענק 3,380 שקל, ואנשים שלא מקבלים השלמת הכנסה לא מקבלים את המענק הזה.
אמיליה לרין: הבלוקדניקים סבלו מאותו מצב של האנשים שמקבלים את המענק.
טלי פלוסקוב: זה וטרנים?
אברהם נגוסה: זה אותו מענק?
אמיליה לרין: לא, זה לא אותתו מענק, זה משהו אחר.
אמיליה לרין: זה מענק שמשולם על ידי משרד הקליטה.
אמיליה לרין: זה מענק אחר.
אמיליה לרין: הם מקבלים פעמיים בשנה חצי וחצי, מ-3,300 שקל.
טלי פלוסקוב: אז לא כולם מקבלים?
אמיליה לרין: לא כולם, מקבל רק מי שמקבל השלמת הכנסה.
אמיליה לרין: בלוקדניקים שהגיעו לארץ בשנות התשעים, התחלנו לעבוד, עבדנו 25 שנה, עכשיו יצאו לפנסיה, בלי פנסיה כמו שאתם יודעים, אם יש פנסיה זה 300 שקל ולא יותר מ-1,000, האנשים האלה עכשיו במצב מאד מאד קשה בגלל שהם הרוב קנו דירות ולא שילמו עדיין משכנתא ויש בבנק קצת כסף ששומרים בשביל בית אבות.
טלי פלוסקוב: במקרה הטוב.
טלי פלוסקוב: לא אצל כולם יש כסף לבית אבות.
אמיליה לרין: במקרה הטוב יש קצת כסף.
אמיליה לרין: ומאוד חשוב לשפר את המצב, וזה מאוד חשוב בגלל שהאנשים האלה היום בממוצע של גיל 79 ובעצם אפשר לעשות את זה, אפשר לשנות, טיפה לעשות תוספת לחוק הזה משנת 2000, זה מאוד עוזר גם לווטרנים, גם לבלוקדניקים שחיים עכשיו במצב מאוד קשה.
אברהם נגוסה: ברוך ליוייב
ברוך לובייב: אדוני היושב ראש חבר הכנסת שלום, תודה שהזמנתם אותנו לכאן.
ברוך לובייב: ראיתי שפה הרבה אנשים פונים למשרד הרווחה, אני דווקא רוצה לפנות למשרד החינוך.
ברוך לובייב: הבנתי שהם לא נמצאים פה אבל זה יגיע אליהם.
ברוך לובייב: הארגון שלנו מתעסק ב- - - והסברה בקרב מדינות דוברי תורכית, אנחנו עוסקים בהסברה כלל עולמית גם ואחת המטרות שלנו זה למגר את תופעת האנטישמיות בעולם.
ברוך לובייב: אני רוצה לומר לכם איך אנחנו רואים במסגרת הפעילות שלנו את הבעיה סביב הנושא.
אברהם נגוסה: למה משרד החינוך, למה לא משרד התפוצות?
אברהם נגוסה: לפי ההגדרה שאתה מסביר?
ברוך לובייב: תיכף אני אסביר למה משרד החינוך, כי אני רוצה להפנות את תשומת לבכם דווקא לבעיה של החינוך של הנוער שלנו, נוער שלא יודע מה זה אנטישמיות.
קריאה: אבל הנושא זה פליטי שואה.
קריאה: לא נוער.
ברוך לובייב: בסדר גמור - - -
אברהם נגוסה: הוא אומר, רק רציתי להבין מה שאתה אומר, אמרת תפוצות, אנטישמיות, אני מבין מה שאתה אומר שגם את המורשת של פליטי השואה צריך לחנך את הדואר הצעיר.
אברהם נגוסה: הוא אומר פה בארץ, גם בחו"ל אפשר.
ברוך לובייב: גם בארץ וגם בחוץ לארץ, בוודאי.
ברוך לובייב: ברגע שהנוער שלנו לא יודע מה זה אנטישמיות בכלל, לא יודע מה זה פליטי שואה, לא יודעים את הדברים האלה, ודווקא יש הרבה אנשים שבכלל יוצאים נגד המדינה, מקימים כל מיני ארגונים נגד המדינה, ויוצאים בחוץ לארץ עם כל מיני הכרזות נגד המדינה, אז לכן מה הפלא שהיום האנשים האלה שיושבים כאן, בכלל אף אחד לא מתייחס אליהם.
ברוך לובייב: אז זו נקודה, וכאן אני רוצה להפנות את תשומת לבכם שגם משרד החינוך יסתכל על הדברים האלה, וישקיעו יותר בבתי ספר, בהסברה.
אברהם נגוסה: בבקשה מרינה, ממועצת עירית ירושלים.
מרינה קונצביה: אדוני היושב ראש, חברי כנסת.
מרינה קונצביה: אני רוצה להגיד בקצרה, אני רוצה להגיד שאני מסכימה עם כל מה שאמרו פה בהחלט, והבעיה של פליטי שואה בהחלט קיימת, ואת כל הקבוצות, ניצולי שואה, פליטי שואה, בלוקדניקים, אנשים שהיו בגטו, אנשים שעברו את מלחמת העולם השניה צריכים לקבל את התנאים כולם אותם התנאים.
מרינה קונצביה: זו בעצם הפניה לחברי כנסת וזה מה שאתם יכולים להגיד, לחבר את כל הקבוצות האלה ושהם יקבלו את התנאים, אותם תנאים.
מרינה קונצביה: דבר שני שאני רוצה להגיד, אחד מהתנאים האלה שאני רוצה לחדד גם, טלי דיברה על זה, ואני פשוט נתקלתי בכמה מקרים שבאים אנשים, סיפור קצר מאוד, באה אלי אישה בת 98 שהגיעה לארץ בגיל 70 פלוס עם בעלה והם לא פנו לאף ארגון.
מרינה קונצביה: הם התחילו לעבוד, הם עבדו עם הרצאות, הם מדענים, עשו הרבה דברים, עשו ייעוץ לאוניברסיטאות פה בארץ.
מרינה קונצביה: היא עדיין צלולה לגמרי, אישה מדהימה, היא פונה לקבל את השעות סיעוד מקסימום שהיא חייבת לקבל את זה, לא נותנים לה כי אומרים שלא מכירים אותה.
מרינה קונצביה: איך יכולים להכיר אותה כשהיא פונה לארגונים האלה, היא הייתה צריכה לפנות כנראה כשהיא הגיעה לארץ, אבל לא היה אז צורך.
מרינה קונצביה: מקרים כאלה חייבים פשוט לטפל בהם וזה אני חושבת שאפשר לעשות גם דרך חוק אחד, שהוא מאחד את כל הקבוצות האלה ושהם יקבלו באמת אותם תנאים, וסיעוד לאחרי גיל 90, אני חושבת שזה צריך להיות מקסימום שעות סיעוד.
מרינה קונצביה: זה מה שכולנו מבינים, ועל זה אנחנו דיברנו.
מרינה קונצביה: דרך אגב, אדוני היושב ראש, יותר מ-30% גימלאים ניצולי שואה, עובדים.
מרינה קונצביה: ממוצע ארצי 9%.
טלי פלוסקוב: כי אין להם איך להתקיים.
טלי פלוסקוב: הם חייבים עוד להרוויח כסף.
מרינה קונצביה: עוד דבר אחד על ארגון חזית הכבוד, אני גם מחזיקה תיק קליטה ועליה בעירית ירושלים ועכשיו גם אחראית על תיק גימלאים בעירית ירושלים, ואנחנו קיבלנו, באוגוסט כבר מסכמים עם חזית הכבוד, הם נכנסים למועצת הגמלאים של עירית ירושלים ואני חושבת שבהחלט מגיע להם והם ראויים עם כל הנסיון שלהם, עם כל הקשרים ועם הצלחתם, אני חושבת שהם באמת יכולים לייצג את כל הקבוצות האלה, במיוחד שכולם כבר מסכימים לזה, ואני בהחלט מחזיקה את הארגון הזה ואני חושבת שנעבוד ביחד.
מרינה קונצביה: פה בכנסת הם חייבים לקבל את התמיכה.
קסניה סבטלובה: אנחנו שוב מתכנסים כדי לדבר על אותה בעיה של הקבוצה הזאת שהיא קבוצה מאוד ייחודית, ולצערי הרב יש הרבה בכנסת ישראל שיש לומר לא יודעים ולא מכירים בה ככזאת, ולכן העבודה שעושים גם חזית הכבוד וגם אתה, יהודה היקר, כמובן חשובה מאוד מאוד כי קודם כל חייבים להביא את העניין לתודעה ציבורית שיש פה לא רק עניין של ניצולי השואה שגם להם יש רבים כאלה שנפלו בין הכיסאות וגם להם לא עוזרים, אבל גם יש פה את הקבוצה של פליטי שואה.
קסניה סבטלובה: אמי שייכת לקבוצה.
קסניה סבטלובה: אני יודעת היטב מיד ראשונה מה קורה עם קבוצה של פליטי השואה, כי אני יכולה להגיד מבחינת מה שעלה פה קודם, מועדונים, בתים חמים, עובדים סוציאליים, כלום ושום דבר.
קסניה סבטלובה: זה לא היה בירושלים כשגרנו שם, זה לא נמצא במודיעין איפה שאנחנו גרים כיום, ואני יודעת כמובן משיחות אישיות של אמי עם חברותיה וחבריה הרבים שגם שייכים לאותה קבוצה, אלה רוב האנשים שנולדו בשנות ה-40, 41', 42', כילדים קטנים, כולם שייכים לקבוצה הזאת שלא מגיעים אליהם.
קסניה סבטלובה: אבל אני לא אקח הרבה זמן, אני רק יכולה להציע שאנחנו כמובן, בלי לשכוח את הארגונים, בלי לשכוח את עבודת הקודש שהם עושים ממש, כדי למלא את הווקום שאותו משאירה הממשלה, אנחנו נתמקד בדברים הגדולים, כמו דיור ציבורי, דברים גדולים כמו העלאה של קצבת זקנה ופתרון פנסיה שעדיין לא הגענו לפתרונו, כי אני בטוחה שאילו אנחנו היינו עכשיו באותו מצב שלא עוזרים לעמותות ואין מתנ"סים מספיק, ואין עובדים סוציאליים מספיק, אם היינו פותרים את הבעיה של דיור ציבורי, דבר אחד, מעלים את קצבאות הזקנה, רוב רובם של הניצולים, גם ניצולי שואה, גם פליטי שואה, היו במצב אחר לגמרי.
קסניה סבטלובה: אז עוד פעם, אנחנו לפעמים מתעכבים בדברים אחרים שאולי יותר קל לפתור אותם, זה נכון, אבל האם זה ישנה משמעותית את מצבם ומעמדם של אותם האנשים שאנחנו כולנו חבים להם חוב עצום וחייבים לדאוג להם ולזכויותיהם, אז לצערי הרב העניין הזה לא נדון, לא נפתר, הוא לא עומד להיפתר, אנחנו כבר עברנו כמעט שנתיים וחצי מחייה של הממשלה הנוכחית ופתרון גם בתחום של הדיור הציבורי, אנחנו לא מפסיקים לדבר על זה כאן בוועדה הזאת, וזה כמעט המקום היחיד שמדברים, שזה הדבר שאנחנו חייבים לשנות מהיסוד.
קסניה סבטלובה: אז אני פשוט מציעה שכולנו נתרכז בסוגיות הגדולות ביותר ונאחד כוחות ונלך לכיוון של איחוד מאבקים על מנת באמת לגרום לממשלה הזאת, ממשלה שהיא לצערי הרב אפאתית ואנמית ולא מסוגלת כרגע להרים את הראש ולהסתכל מה עוד קורה שם בחוץ, חוץ מהאינטריגות הפנימיות בתוך הקואליציה.
קסניה סבטלובה: היא חייבת להתרכז גם בניצולי שואה, גם בפליטי שואה, ובשלל הציבורים המוחלשים שהם חייבים את העזרה.
קסניה סבטלובה: זו עזרה מיידית היום ומוטב יום אחד קודם.
אברהם נגוסה: הבעיה של קליטת עליה, הבעיה של הקשישים, בעיות דיור ציבורי וכל הבעיות האלה שייכות לכל הממשלות, לא רק לממשלה מסוימת, לכל הממשלות לדורותיהן.
קסניה סבטלובה: בזמן הממשלה הזאת - - -
טלי פלוסקוב: בממשלה הזאת כן עושים.
אברהם נגוסה: בואו לא ניכנס לזה, רק אמרתי באופן כללי.
קסניה סבטלובה: סיוע לקבוצה הזאת דווקא העבירו ב-2014 בממשלה הקודמת.
קסניה סבטלובה: חשוב להזכיר את זה.
יואל רזבוזוב: בקצרה, אני שמח ומברך על הדיון, זה דיון חשוב, אנחנו נפגשים כאן כמו שחברת הכנסת סבטלובה אמרה שלא כולם מכירים בקבוצה הזאת אז היום יש איזה שהוא סטטוס, אבל סביר להניח שרוב חברי הכנסת, חוץ מחברי הוועדה מכירים שיש קבוצה שנמנית על פליטי השואה, וכל דיון כזה אני לא מאמין, אפילו עכשיו דיברנו עם חברת הכנסת פלוסקוב על הצעת החוק להשוות את התנאים של 1953 ואחרי, אבל זה כנראה 1.6 מיליארד ₪, אז סביר להניח שזה לא אחראי אפילו להגיש הצעת חוק כזאת.
יואל רזבוזוב: אז כמובן מדיון כזה יוצאים עם עוד דבר קטן, היינו רוצים לשנות בגדול, אבל במידה האפשרית, אני שמח שיש כאן את ארגון חזית הכבוד והם כל היום יושבים עם יד על הדופק, יושבים כל חברי הכנסת ומפעילים לחצים, מה שאנחנו יכולים אנחנו עושים.
יואל רזבוזוב: כמובן שהיינו רוצים שהממשלה תחלק את סדרי העדיפויות בצורה אחרת ותעזור לאותם אנשים שהיום באמת כולם, ואמרנו כאן, ואני חושב שכולם פה מסכימים פה אחד, חיים מתחת לקו העוני.
יואל רזבוזוב: אז אני מברך על הדיון ומקווה שיצא מזה משהו.
אברהם נגוסה: אני אופטימי שיצא משהו, ועם האופטימיות אנחנו פונים לנציגת האוצר, מהרשות לנציגי שואה.
טלי פלוסקוב: --
אברהם נגוסה: לא, קודם נשמע.
אברהם נגוסה: אתה רוצה לפני זה?
אברהם נגוסה: קודם כל תודה שהגעת במיוחד מתל אביב לנושא הזה.
אברהם נגוסה: זה חשוב מאוד להכניס אותך לדברים שנאמרו לפני שאת הגעת.
אברהם נגוסה: מדובר פה כמובן על העניין של ההפרדה, שיוצר מצב כלכלי קשה מאוד לאותם פליטי שואה, ולכן זו המצוקה הכלכלית, הפרטנית שכל אחד סובל ממנה.
אברהם נגוסה: דבר שני גם הטיפול מבחינה תרבותית, מנטלית, שפה שהעמותות מטפלות בזה וגם הן דיברו שזה בהתנדבות ומשרדי הממשלה לא תומכים ולא משתפים אותן, אני מדבר מבחינת הוצאות.
אברהם נגוסה: וכמובן גם הבעיות של הדיור הציבורי של האנשים האלה שהם סובלים מחוסר בדיור ציבורי.
אברהם נגוסה: את כרשות לניצולי שואה במשרד האוצר, אנחנו רוצים לשמוע מה אפשר לעשות כדי להקל עליהם ולעזור להם.
עופרה רוס: תודה רבה כבוד היושב ראש, תודה רבה לחברי הכנסת ולכל החברים שלי מהארגונים השונים של ניצולי שואה, פליטי שואה, אני מכירה את רובם שיושבים פה.
עופרה רוס: דבר ראשון, אני באמת רוצה להגיד שהמצב של פליטי השואה הוא מצב שקשה יותר מטבע הדברים הם הגיעו לארץ בגיל יחסית מבוגר ולא הספיקו לצבור פנסיה, מטבע הדברים המצב שלהם יותר קשה ובאמת אני חושבת שכולם מודעים לזה.
עופרה רוס: בשנים האחרונות חלה איזו שהיא תזוזה בנושא הזה, כולנו יודעים.
עופרה רוס: עד שנת 2014 לא היה שום שינוי, בשנת 2014 היה השינוי הראשון קודם כל החשוב שניצולי שואה שעד אז לא הוכרו על ידי המדינה, הוכרו והיו ניצולי שואה שהם ניצולי מחנות הגטאות וכאלה שחיו במסתור, יכולים לקבל, להגיע להכנסה של עד 10,300 שקל ואני חושבת שזה באמת מכבד ומכובד, ואני חושבת שבקטע הזה אין תלונות.
עופרה רוס: יותר מזה, הם יכולים לקבל עוד השלמה של ועידת התביעות של עוד 300 יורו, ובכלל הם מגיעים לסכומים של 12,000 שקל אפילו, וזה יותר גבוה אפילו מניצול שואה אחר שעלה לארץ לפני 1953 שלגביו אין לו את הפריבילגיה הזאת.
עופרה רוס: זה בגדול בקטע הזה.
עופרה רוס: פליטי השואה הוכרו וניתן להם מענק שנתי, תרופות חינם, וטיפולים נפשיים גם כן חינם.
עופרה רוס: זאת אומרת כן חלה כאן איזו שהיא תזוזה, ועוד תוספת של תשע שעות סיעוד שהם מקבלים, לאלה שנמצאים ברמות הגבוהות.
עופרה רוס: אז יש כאן איזו שהיא תזוזה.
עופרה רוס: נכון, היא לא מספקת, אבל יש איזו שהיא תזוזה.
טלי פלוסקוב: רגע, אולי להבהיר, לכולם יש זכות לקבל תשע וחצי שעות?
עופרה רוס: תשע שעות אם הם נמצאים ב- - -
יהודה דוידוב: לא, יש שם הגבלות מאוד קשות.
עופרה רוס: למה הגבלות?
עופרה רוס: מי שיש לו סיעוד גבוה מעל 150%, הוא יכול לקבל, אין לו שום בעיה.
עופרה רוס: אני לא יודעת איזה הגבלות יש לאנשים.
עופרה רוס: בנאדם שזכאי ל, שהביטוח הלאומי מכיר בו כמי שזכאי לשעות סיעוד של 150% ומעלה.
טלי פלוסקוב: עופרה, אנחנו מדברים על אלה שביטוח לאומי - - -
יהודה דוידוב: עופרה, אנחנו יכולים להביא מיליון דוגמאות איך זה פועל בתכלס בשטח.
יהודה דוידוב: אנשים רק מקבלים אישור, אפילו לא נשארים בחיים עד שהם מקבלים את האישור.
טלי פלוסקוב: זאת אומרת את מסתמכת על הנתונים שאת מקבלת מהביטוח הלאומי.
עופרה רוס: אדם מוכר ב-150% ומעלה באופן אוטומטי אנחנו נותנים לו תשע שעות.
עופרה רוס: זה בנושא הזה.