GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
צבי הנדל: החוק השני אומר שהמדינה תממן בנק של D.N.A. וכל הורה שאבד לו ילד והוא רוצה למצוא אותו, ייתן דגימה – זו בדיקת דם פשוטה, אני מבין.
צבי הנדל: זה לא משהו מסובך – כשיהיה בנק כזה של D.N.A., כל ילד מאומץ שלא יודע מי המאמצים שלו והוא חושד שהוא נפל בתקופה הזאת, כי זה מתאים לגיל שלו וכולי – יוכל לפנות ולבדוק.
צבי הנדל: ואז אם יהיה לנו את החוק הזה של בנק ה D.N.A.
צבי הנדל: – החוק בא בעיקר כדי לממן את זה, כי הרי לעשות בנק כזה אפשר גם בצורה וולנטרית.
צבי הנדל: אלה שני הנושאים.
צבי הנדל: חבר הכנסת גמליאל, א', אתה אחד מהשותפים לחוק.
צבי הנדל: ב', בגללך ההצעה לסדר ירדה לוועדה, אז אתה ראשון הדוברים.
אריה גמליאל: קודם כל, אני מברך אותך על היזמה.
אריה גמליאל: אני חושב שזה דבר חשוב.
אריה גמליאל: עברנו את השלב של האמוציות, כמו שהגדרת ואנחנו צריכים להיכנס לשלב המעשים על מנת לקדם את הנושא.
אריה גמליאל: אני חושב שהדבר הכי חשוב זו הצעת החוק להקמת ועדת חקירה חדשה, כי באמת הוועדה עצמה מודה – מודה – שיש הרבה דברים שהיא לא חקרה והיא השתמשה בכל מיני טיעונים משפטיים טכניים: לא בסמכותנו, לא דנים על הילדים החיים אלא רק על המתים – הרי הא בהא תליה.
אריה גמליאל: זה הרי אחד הדברים שמראים שהוועדה לא עשתה את עבודתה נאמנה.
אריה גמליאל: הרי אי אפשר להסתתר מאחורי טיעון של "לא בסמכותנו", כי באמת הטענה המרכזית שלנו היא שהילדים נלקחו, שהילדים לא הוחזרו להורים - - -
מנחם יצהרי: נחטפו.
מנחם יצהרי: אני אומר נחטפו.
דורה וחנון: הילדים נגנבו.
דורה וחנון: אחותי נגנבה ומצאתי אותה אחרי 41 שנה.
אריה גמליאל: נחטפו, נגנבו.
מנחם יצהרי: לי יש הוכחה, מי שחטף את אחי אנחנו יודעים.
מנחם יצהרי: שניים שייכים למשרד הבריאות ואחד שייך לסוכנות היהודית.
צבי הנדל: חבר הכנסת גמליאל מדבר.
מנחם יצהרי: תפסנו את החוליה שתפסה את אחי.
צבי הנדל: אמנם אנחנו לא הרבה אנשים כאן בחדר, אבל כל אחד מדבר בזמנו ואפשר גם לדבר לא בתור, אבל בחוץ.
צבי הנדל: כל אחד שרוצה לדבר ידבר, רק לפי סדר וקצר.
אריה גמליאל: אחת הטענות המרכזיות שטענו נגד הוועדה, זה שכאשר בא הורה ומעיד: שמתי את הילד שלי בבית החולים ובאתי לקבל את הילד, אמרו: הילד מת.
אריה גמליאל: איפה הגופה?
אריה גמליאל: – אין גופה.
אריה גמליאל: כאשר היה הורה שהוא היה תקיף ותפס את האחות בשערות והרביץ לה מכות – קיבלו את הילד.
אריה גמליאל: מה זה אומר?
אריה גמליאל: שהיתה פה גניבה.
דורה וחנון: לא בכל המקרים.
אריה גמליאל: לא בכל המקרים.
אריה גמליאל: אני אומר: המקרה האחד יעיד על הכל, שהיה פה פשע.
אריה גמליאל: אז אם הוועדה באה ואומרת שהיא לא חוקרת את הפשע, זה דבר חמור ביותר.
אריה גמליאל: זו נקודה אחת שהוועדה לא עמדה עליה בכלל ולא נגעה בה בכלל, לכן יש גם צידוק מבחינה משפטית לבוא ולטעון שהקטע הזה לא נחקר, הקטע הזה לא נדון, לא דיברו עליו, אנחנו רוצים לחקור אותו.
אריה גמליאל: זה דבר אחד.
אריה גמליאל: דבר שני.
צבי הנדל: ואחרון.
אריה גמליאל: כן.
אריה גמליאל: הוועדה לא חקרה את ההורים המאמצים.
אריה גמליאל: ההורים המאמצים לא הובאו לוועדה.
אריה גמליאל: ריחמו עליהם, אלה רחמים שאסור לרחם, כי יש פה פצע כואב ומדמם.
אריה גמליאל: אתה לא יכול לרחם.
אריה גמליאל: אתה צריך להביא את ההורים המאמצים, לשאול איך היה התהליך.
אריה גמליאל: איך קיבלת את הילד?
אריה גמליאל: מי נתן לך את הילד?
אריה גמליאל: מי גנב את הילד?
אריה גמליאל: אם אתה לא חוקר את זה, אתה פשוט מרמה את העולם, אתה אומר שאתה חוקר ואתה לא חוקר.
אריה גמליאל: אתה לא עושה כלום.
אריה גמליאל: זו רמאות לשמה.
אריה גמליאל: אז אם בשני הנושאים האלה הוועדה לא נגעה, אז גם מבחינה משפטית יש לנו צידוק לתבוע הקמת ועדת חקירה חדשה.
מרינה סולודקין: אני משנת 1996 מלווה את פרשת יהודי תימן ובשנת 1997 עשיתי כנס גדול של שלוש מאות משפחות שאיבדו את ילדיהם בכנסת.
מרינה סולודקין: אני רוצה לומר, צבי, שזה מקום נכון לדון בנושא הזה, אחרי ועדת חקירה שאף אחד לא מרוצה מהמסקנות שלה.
מרינה סולודקין: אני רוצה לומר לך שאני בעד כל החוקים, גם שלך, גם של כבודו הרב גמליאל, גם של סופה לנדבר בנושא זה.
מרינה סולודקין: מה שאני מציעה – לפני הבחירות לנשיאות אני דיברתי גם עם פרס וגם עם משה קצב שהגיעו אלי ואמרתי, שהנשיא יהיה גדול אם הוא ישתמש ביכולת שלו לפתוח את תיקי האימוץ מ-1949 עד 1959 - אני חושבת שיש עוד מסלול שאנחנו צריכים ללכת בו וזה פגישה של חברי כנסת, ראשי הוועדות, שרים עם הנשיא.
מרינה סולודקין: כל אלה שחושבים שהנשיא צריך לפתוח את תיקי האימוץ וזו הדרך הכי קצרה כדי לדעת מיהם הילדים האלה ואיפה ההורים שלהם.
צבי הנדל: עכשיו הגברת.
צבי הנדל: אני רואה – מי שבמתח, שישחרר קודם לחץ.
דורה וחנון: אני עומדת להתעלף.
דורה וחנון: זה מלווה אותי מגיל 6.5.
דורה וחנון: אנחנו ממוצא תורכי.
דורה וחנון: אחותי נגנבה בשנת 1956.
צבי הנדל: איפה את גרה?
דורה וחנון: בנווה דוד, בחיפה.
דורה וחנון: אחותי נגנבה והביאו להורים שלי גופה מלאה בדם לקבורה.
דורה וחנון: הם האמינו – אחרי כמה שעות אישפוז, בסך הכל.
דורה וחנון: הילדה אפילו לא היתה מאושפזת – שהילדה נפטרה.
דורה וחנון: באו ככה שני שוטרים והודיעו את ההודעה ולמחרת הביאו את הגופה.
דורה וחנון: לא רחוק מהצריף שלנו היה בית העלמין ושם נקברה אותה גופה שהביאו אותה מלאה בדם.
דורה וחנון: ההורים תהו: למה הביאו אותה עם דם?
דורה וחנון: אז הם אמרו שהיא מתה מהתקף לב, לא נתנו תעודת פטירה.
דורה וחנון: לפני ארבע שנים מצאתי את אחותי, שהיא אחת החוקרות הגדולות בארץ במשטרה, כמו האחים שלי.
דורה וחנון: גם האחים שלי קצינים בכירים.
דורה וחנון: פניתי אליה, כתבתי לה מכתב, שלחתי לה שישה דפים עם כל השתלשלות העניינים והיא לא ענתה לי.
דורה וחנון: השארתי לה מספר טלפון והיא לא ענתה לי.
דורה וחנון: כשהאמא המאמצת שלה ראתה אותי – ואני לא ידעתי שזו האמא המאמצת.
דורה וחנון: אני הלכתי לתת לה הזמנה לחתונה של הבת שלי ועדיין לא נפגשתי אתה – היא קיבלה מן "פלאש" כזה בעיניים, שמיד התחלתי לצעוק לבעלי: זאת לקחה את אחותי.
דורה וחנון: הוא אומר לי: מה את?
דורה וחנון: מכשפה?
דורה וחנון: מאיפה את יודעת שהיא לקחה?
דורה וחנון: אמרתי לו: זאת לקחה את אחותי.
דורה וחנון: היא נכנסה לתוך הבית ולא יצאה.
דורה וחנון: היא שלחה את בעלה החוצה.
דורה וחנון: בעלה עמד מאחורי הגדר והתחיל לצעוק עלי.
דורה וחנון: הוא שאל אותי: מה את מחפשת פה?
דורה וחנון: אז אני אמרתי לו סתם שם משפחה, לא רציתי לעשות שערורייה.
דורה וחנון: אמרתי: אולי בנועם היא תגיע אלינו.
דורה וחנון: אני פניתי אליה בטלפון ודיברתי אתה והיא לא עונה לי.
דורה וחנון: רק בפעם האחרונה שדיברתי אתה היא אמרה לי: טוב, תתנו לי לחיות בשקט עם המשפחה שלי.
דורה וחנון: אני שואלת: האם הם נתנו לחיות בשקט להורים שלי?
דורה וחנון: אבא שלי הלך לעולמו, אבל אמא שלי עדיין חיה והיא מאד חולה.
דורה וחנון: היא לא ראתה אותה עדיין ואני לא יודעת – אני מקווה מאד, בעזרת השם, שהיא תזכה לראות אותה.
צבי הנדל: ואת חושבת שהיא אחותך?
דורה וחנון: לא חושבת.
דורה וחנון: אני בטוחה.
דורה וחנון: ואתה רוצה שאני אגלה לך משהו סודי?
צבי הנדל: איך את בטוחה?
דורה וחנון: האחים שלי לא האמינו לי.
דורה וחנון: שנה שלמה הם צחקו ממני.
דורה וחנון: אחי תובע לשעבר.
דורה וחנון: הוא אמר לי: תשמעי, את תבואי עם דמיון לבית משפט, זה לא מקובל.
דורה וחנון: אמרתי לו: יעקב, תחושת הבטן שלי לא מטעה אותי.
דורה וחנון: מהרגע שראיתי אותה זה היה משהו שאי אפשר לתאר.
דורה וחנון: התחלתי לצעוק בבית כמו מטורפת.
סופה לנדבר: איך ראית אותה?
סופה לנדבר: תמונה?
דורה וחנון: בעיתון.
דורה וחנון: עשו עליה כתבה גדולה.
דורה וחנון: היא אחת החוקרות הבכירות, היא עשתה איזה תפקיד שעשה הדים.
סופה לנדבר: והיא דומה לך או מה?
דורה וחנון: כנראה.
דורה וחנון: מישהו שידע מהסיפור הזה היה במקום ממשלתי סודי והוא נכנס למקומות שהיה אסור לו.
דורה וחנון: אני לא אגיד מי זה, אף פעם.
דורה וחנון: והוא אמר לי: את רוצה לדעת את השם הנוסף שלה?
דורה וחנון: כי הרי שינו לה שם, שינו לה תעודת זהות, שנת לידה במקום 1956 כתבו 1955.
דורה וחנון: באף מסוף משטרתי שהאחים שלי חקרו, הם לא מצאו תאריך לידה בכלל.
דורה וחנון: אין תאריך לידה.
דורה וחנון: היא נולדה בחמישי לינואר והשבת הזו מלאו לה 46.
דורה וחנון: זה בדיוק תאריך לועזי ועברי.
דורה וחנון: כ"א בטבת.
דורה וחנון: אני לא אמרתי לה מזל טוב השנה, כל פעם הייתי פונה אליה, היא לא היתה עונה לי.
דורה וחנון: יכלה להגיד לי: תשמעי - - -
צבי הנדל: עוד לא הבנתי.
צבי הנדל: מאיפה את יודעת שהיא אחותך?
דורה וחנון: אותו אדם שידע מהסיפור נכנס למקום סודי, ממשלתי והוא מצא ליד אותו שם את השם שאמא שלי נתנה לי בלידה.
דורה וחנון: הוא אמר לי את זה והוא מוכן להישבע בבית משפט.
דורה וחנון: הוא לא יכול היה להוציא את זה משם.
דורה וחנון: הוא אמר לי: אני מוכן לבוא בשבועה, בבית משפט, להעיד שהשם הנוסף הוא מזל.
דורה וחנון: היום לא קוראים לה מזל והיא גם מופיעה בשם משפחה של בעלה לשעבר.
דורה וחנון: היא גרושה.
צבי הנדל: שם.
מנחם יצהרי: שמי הקודם, על שם האמא, זה חתוקה.
מנחם יצהרי: השם המקורי של אבא שלי ז"ל, שהיה בחוץ לארץ, קראו לו משפחת יצהרי.
צבי הנדל: ועכשיו איך קוראים לך?
מנחם יצהרי: מנחם יצהרי, אבל אחי עוד נשאר חתוקה על שם האמא.
מנחם יצהרי: היות ואני, כשהייתי בצה"ל, הבאתי עדים שאבא שלי ממשפחת יצהרי, החלפתי את שם המשפחה מחתוקה ליצהרי.
מנחם יצהרי: אני גר בהוד השרון.
מנחם יצהרי: אמי, זיכרונה לברכה, הבאנו אותה לקבורה עם לב מדמם לפני שבועיים וחצי.
מנחם יצהרי: עשו ממנה שבר כלי מאז שהילד הזה נחטף.
מנחם יצהרי: הילד הזה נחטף – אני רוצה לומר לכל האנשים פה, כל האנשים שמתיימרים להיות מוסריים ואנשים שיש להם רגש אנושי.
מנחם יצהרי: אומרים: אור לגויים, אנחנו, כמדינה יהודית, צריכים לשמש אור לגויים ולשמש דוגמה.
מנחם יצהרי: לצערי הרב, ההורים שלנו עברו ייסורים קשים, נחטפו במחנות העולים – אני לא רוצה להרחיב על זה.
מנחם יצהרי: ב-24.9.49 – יש לי את תעודת העולה המקורית שדרכה חדרתי לשישה מסופים של מדינת ישראל וגיליתי את אחי, שהוא חי, ובמסמך של משרד הפנים כתוב שהוא עזב את הארץ בחודש השביעי, שנת 1963.
מנחם יצהרי: מסמך רשמי של מדינת ישראל.
מנחם יצהרי: הוצאתי אותו כי מילאתי טופס שאילתה עם סיפור מסביב, שאילתה כדי לאתר את הבחור שחתם לי משכנתא במשרד השיכון, מספר תעודת זהות זה וזה, קוראים לו שלמה חתוקה ואכן קיבלתי תשובה ממאגר הנתונים ממשרד הפנים: הנ"ל, סלימן חתוקה, שם האמא: חממה, אינו תושב הארץ, עזב את הארץ בשביעי 1963.
מנחם יצהרי: מסמך רשמי.
מנחם יצהרי: אני, שלא תחשבו שאני עבריין - - -
צבי הנדל: ושם האמא שלו כשם אמך?
מנחם יצהרי: אמא, שהלכה לעולמה לפני שבועיים קוראים לה: יונה חתוקה.
מנחם יצהרי: אמי עלתה ארצה עם שני יתומים על הכתפיים שלה, הוא היה בגיל שלוש, אני הייתי בגיל שנה וחצי.
מנחם יצהרי: עברה את מחנה העולים, שמעה שיש חטיפות במחנה העולים, שמרה על שנינו.
מנחם יצהרי: לא היתה הולכת לקבל אוכל בתא החלוקה, עד שאנשי האוהל השכנים היו שומרים עלינו והיא היתה שומרת להם.
מנחם יצהרי: בסוף 1951 היא עזבה את מחנה העולים וקיבלה דיור בראש העין, בשיכון ג' מס' 61.
מנחם יצהרי: בשנת 1951 שנינו היינו בדירה.
מנחם יצהרי: האמא היתה עם גאווה עצמית, אמרה: עשה שבתך חול ואל תצטרך לבריות.
מנחם יצהרי: אבי היה רב בחוץ לארץ ואמנם היא לא ידעה, לא לקרוא ולא לכתוב, אבל תורה ידעה.
מנחם יצהרי: היא אמרה: זה לא מכובד ללכת ללשכת הסעד לבקש סעד.
מנחם יצהרי: היא הלכה לעבוד במשק בית בכפר סירקין, היתה חוצה את ראש העין לקיבוץ עינת, הולכת לכפר סירקין, עובדת, היא ועוד שתי חברות במשק בית ומביאה אוכל לשני היתומים.
מנחם יצהרי: בשנת 1952 אחי כבר היה בגיל שש, למד בבית ספר אגודת ישראל, בכיתה א'.
מנחם יצהרי: אני הייתי במעון.
מנחם יצהרי: במסגרת בית הספר היה טיול, שיט בירקון, ביקש מאמא חמש לירות ללכת לשיט בירקון.
מנחם יצהרי: האמא באותו יום היה לה קצת רגש, קצת "זמזם" לה הרגש, אמרה: אולי לא צריך לטייל.
מנחם יצהרי: אני אתן לך כסף, תשאר פה בחדר, תשמור על אחיך מנחם ולא צריך.
מנחם יצהרי: תעשה יום חופש.
מנחם יצהרי: אמר: לא.
מנחם יצהרי: בגלל שאני יתום אין לי זכות ללכת לטייל עם הילדים?
מנחם יצהרי: אמרה: קח חמש לירות ולך לטייל.
מנחם יצהרי: הוא הלך, עשו שיט בירקון, קיבל שריטה קלה.
מנחם יצהרי: בא הביתה, אמר לאמא: קיבלתי שריטה קלה.
מנחם יצהרי: היה אתו בכיתה בן דודו, הבן של בן דוד של אמא.
מנחם יצהרי: קוראים לו מאיר חתוקה, הוא גר בהרצליה והוא עד למקרה הזה, שקיבל שריטה קלה.
מנחם יצהרי: האמא הלכה למרפאה בראש העין בשנת 1952.
מנחם יצהרי: במרפאה ראו אישה תמימה, עולה חדשה, עם ילד יפה, בהיר, רשמו את הכתובת של הילד ואת הפרטים, שמו לו יוד ופלסטר והלכו הביתה.
מנחם יצהרי: האמא, למחרת, אמרה: יש לך פלסטר, תשב בבית, תעשה יום חופש.
מנחם יצהרי: לא צריך בית ספר יום אחד.
מנחם יצהרי: הוא נשאר בבית יחד אתי.
מנחם יצהרי: עכשיו, היה לאמא אח שהיה שכן שלה בבית דו משפחתי והיתה לו משפחה ברוכה ילדים והיו לו ילד בגיל 15 וילדה בת 12 – אלה הגדולים.
מנחם יצהרי: בשעות הצהרים, כשאמא שלי היתה עובדת בכפר סירקין, הם רואים שלוש דמויות מוכרות להם.
מנחם יצהרי: האדם הזה מהסוכנות שהיה מחלק להם תלושי אוכל, בא עם האוטו של המרפאה, האחות הזו ששמה לו את היוד יום לפני כן במרפאה, עם הנהג של המרפאה.
מנחם יצהרי: הם רדפו אחריהם: למה אתם נכנסים לדירה של הדודה.
מנחם יצהרי: הדודה בעבודה.
צבי הנדל: מי זה רדפו?
מנחם יצהרי: השכנים.
מנחם יצהרי: הבני דודים שלנו, שהיו הבייביסיטר שלנו.
צבי הנדל: נכנסו לבית שלכם.
מנחם יצהרי: נכנסו אחרי השלושה הזרים האלה שהם מוכרים, דמויות מרכזיות.
מנחם יצהרי: בשנת 1995 הייתי עם אורה שיטריס ועם עוד שבעה איש, אצל איש הסוכנות.
מנחם יצהרי: איתרתי אותו.
מנחם יצהרי: לפני כן איתרתי אותו בשוק של ראש העין, אמרתי לו: יוסף - - -
צבי הנדל: הבני דודים האלה - - -
מנחם יצהרי: הבני דודים האלה עוד חיים והם זוכרים את המקרה והיינו אצל איש הסוכנות בבית שלו בהפתעה, עם שבעה איש.
מנחם יצהרי: אמרתי לו לפני בורא עולם: היום אתה בגיל שמונים, יוסף.
מנחם יצהרי: אתה השתתפת בחטיפה של אחי, מהבית, בשיכון ג', כשאמא שלי היתה בעבודה.
מנחם יצהרי: לקחתם את אחי, ילד בכיתה א', בגיל שש וחצי, העלמתם אותו.
מנחם יצהרי: אמרתם שהוא זקוק לטיפול רפואי.
מנחם יצהרי: אתה זוכר את המקרה?
מנחם יצהרי: אמר: אני הייתי פקיד קטן, אני עשיתי מה שהממונים הגדולים עשו.
מנחם יצהרי: תלכו לאנשים הגדולים, אני הייתי פקיד קטן.
מנחם יצהרי: ככה הוא הודה לפני שבעה איש.
מנחם יצהרי: האחות, במרפאה של משרד הבריאות, קראו לה ציונה.
מנחם יצהרי: נתנו לה משכורת.
מנחם יצהרי: היא לא עבדה בחינם.
צבי הנדל: ציונה בחיים?
מנחם יצהרי: ציונה הוא מכיר אותה.
מנחם יצהרי: ראיתי שהשופט מתעלם ממנה בוועדת שלגי, שלחתי להם מכתב רשום שאני רוצה להופיע לפני הוועדה.
מנחם יצהרי: לא הזמינו אותי לוועדה.
מנחם יצהרי: לא יודע איך הם מילאו דו"ח של ועדת שלגי וכתבו שהוא מת מטטנוס, בו בזמן שלא ראיתי אותם והם לא ראו אותי.
מנחם יצהרי: גם קיבלתי איום בטלפון מעמי חובב שהיה חבר בוועדה, אמר: אני מציע לך שתרד מהפרשה, לא יעזור לך.
צבי הנדל: מי זה עמי חובב?
מנחם יצהרי: היה חבר בוועדת שלגי.
אריה גמליאל: היה חוקר של ועדת שלגי.
מנחם יצהרי: לאחר מכן, אני, בתור בחור יתום שאוהב את הבית שלו ואוהב את עם ישראל – ואפשר לכבס את הכביסה בתוך המשפחה, אבל לצערי הרב אני מרגיש שיש אטימות מכל הגורמים.
מנחם יצהרי: בלחיצת כפתור אפשר לאתר.
מנחם יצהרי: אני איתרתי אותו במסוף של המשטרה, איתרתי אותו במסוף של צה"ל – שהוא לא גויס – איתרתי אותו במסוף של מע"מ, איתרתי אותו במסוף של נמל התעופה לוד, איתרתי אותו בכל המסופים.
מנחם יצהרי: כשהם ידעו שאני חדרתי למסופים - אני, יותר נכון, שירתתי בבית ספר לקצינים בסדיר, בתור חייל בודד לאישה אלמנה, בדרגת סמל ראשון, הייתי רב סמל של צוערים.
מנחם יצהרי: במילואים שלי אני שירתתי ביחידת שריון בצפון עם מוסא פלד, השתתפתי 160 יום בתעלה, ברמת הגולן, הייתי בלבנון בכל הגזרות ולא אמרתי מטעמי מצפון אני לא נלחם, לא פה ולא שם, בתור בחור יתום אני מילאתי את כל התפקידים, גם בתור רס"ר.
מנחם יצהרי: כשהגעתי לגיל 48 מילאתי תפקיד יו"ר מטה גיוס באזור השרון.
מנחם יצהרי: במסגרת הזו, שחיפשנו חיילים שלא מוצאים אותם, הזרמתי את מספר תעודת הזהות של אחי במסוף של צה"ל וגיליתי שהוא חי והוא לא גויס לצה"ל.
מנחם יצהרי: לפי המסמך של משרד הפנים, שאומר בתשובה לשאילתה ממאגר הנתונים: הנ"ל, סלימן חתוקה, שם האמא חממה, אינו תושב.
מנחם יצהרי: חדל להיות תושב בשביעי שנת 1963 – זאת אומרת, הוא היה בגיל 17.
מנחם יצהרי: הורידו אותו לפני שהקימו את ועדת בהלול מינקובסקי.
מנחם יצהרי: כשהקימו את ועדת מינקובסקי, ידעו שהילד הזה עלול להתגלות – הוא ילד גדול.
מנחם יצהרי: הוא עלול לזכור, כי הוא היה בכיתה א' ואז הורידו אותו בגיל 17 לחוץ לארץ.
מנחם יצהרי: המשטרה פתחה תיק פלילי נגדי, בגלל שאני חדרתי למסוף של המשטרה וגיליתי.
מנחם יצהרי: אמרתי שמישהו דפק לי את האוטו וביקשתי מהשוטרים לחפש את מספר תעודת הזהות.
מנחם יצהרי: ואז מופיע: סלימן חתוקה, שם האמא: חממה ויש כוכבית.
מנחם יצהרי: השוטר בא אלי מבוהל: איך זה יכול להיות דפק לך את האוטו, כתוב כך וכך.
מנחם יצהרי: אמרתי: תעשה טובה, תבדוק עוד פעם.
מנחם יצהרי: ואז לצערי הרב, בכל כלי התקשורת שאני עולה לשידור – אם אני אגיד בכלי התקשורת שנעלם חתול או כלב, יראו אותי בערב חדש, לפני ערב חדש, בחצות, אחרי חצות, ישדרו את זה 24 שעות ויהיו תנועות הומניות ומוסריות לשחרר את הכלב או החתול שנגרם צער.
מנחם יצהרי: פה, אלפי הורים, אלפי אחים ואחיות מחפשים את הילדים האלה.
מנחם יצהרי: שמו כתם על ההורים שלנו, סיפרו לילדים האלה שההורים נטשו אותם, זה שקר מוחלט.
מנחם יצהרי: גנבו אותו מהבית כשאמא שלי הלכה לעבודה.
דורה וחנון: נכון.
מנחם יצהרי: האמא לא החסירה מאתנו שום דבר.
מנחם יצהרי: מה שאני מצפה, בלחיצת כפתור, לתת לאנשים הנוגעים בדבר להוציא את האמת לאור.
מנחם יצהרי: אני בטוח שיש להם גנזך ויש להם כספת סודית, יש להם את הפרטים של כל הילדים.
מנחם יצהרי: כמו שאני איתרתי אותו בשישה מסופים, המשטרה הגישה נגדי תיק פלילי, שאני חדרתי למסוף בצורה לא חוקית, אני הגשתי תלונה שהם ילכו ליוסף עמיר שגר בזרח פרנק - - - בחיפה, הוא הודה שהוא היה סייען, יש לי את העדים שראו אותו.
צבי הנדל: יוסף עמיר זה - - -
מנחם יצהרי: האיש של הסוכנות שהיה אחראי על חלוקת תלושי האוכל והוא היה המתורגמן כשההורים שלנו, בשנת 1949, הגיעו למחנה עולים.
מנחם יצהרי: אמא שלי היתה שם משנת 1949 עד סוף שנת 1951.
מנחם יצהרי: ב-1951 היא קיבלה דיור עם שני היתומים, צמוד לאח שלה.
מנחם יצהרי: ותמיד היתה עלינו שמירה, היא לא הפקירה אותנו.
מנחם יצהרי: אז אני מצפה – גם הקבר הזה, המפוברק, לא שייך למשפחה.
מנחם יצהרי: גם לא שייך לנו.
דורה וחנון: סליחה, יש לי עוד שאלה.
דורה וחנון: לפי מה שאני קוראת פה, יהיה בנק דם ושתהיה בריאה אמא שלי – שתחיה עד 120, אישה מבוגרת, אם אני אעשה לה בדיקת דם לאמא ואני ארצה לעשות לאחותי ואחותי תתנגד, מה עושים?
דורה וחנון: אי אפשר לעשות כלום?
צבי הנדל: יש פה שני חוקים.
צבי הנדל: החוק השני של בנק הדם, של ה-D.N.A., זה רק למי שרוצה.
צבי הנדל: אמא שרוצה להיכנס לבנק וילד מאומץ או איפה שזה לא יהיה, שרוצה לבדוק.
צבי הנדל: אין בכוח.
דורה וחנון: בסדר, אז זה לגביה.
דורה וחנון: ומה לגבי המאמצים?
צבי הנדל: כל מי שמדובר בבדיקות, זה רק אם הוא רוצה.
צבי הנדל: עו"ד רמי צוברי.
צבי הנדל: ממך אני רוצה – יותר מעוד אורח – שתיקח את החוקים.
צבי הנדל: כשנתתי הקדמה לא היית פה.
צבי הנדל: אני אגיד לך במשפט אחד: חוק אחד מדבר על בנק ה D.
צבי הנדל: N,A, - - -
רמי צוברי: קראתי אותו.
צבי הנדל: והחוק השני - - -
רמי צוברי: מדבר על מתן פיצוי כספי - - -
צבי הנדל: לא, זה החוק שלה.
רמי צוברי: אני רואה פה שיש שלושה חוקים.
רמי צוברי: חוק אחד, חוק עלומי תימן, מתייחס לפיצוי.
רמי צוברי: חוק נוסף למאגר גנטי וחוק שלישי מתייחס להקמת ועדת חקירה נוספת.
רמי צוברי: יש לי גם מה להתייחס לזה.
צבי הנדל: אני רוצה שאתה תתייחס.
רמי צוברי: כמה דברים.
רמי צוברי: קודם כל, לגבי החוק של סופה לנדבר – יש שם אולי טעות.
רמי צוברי: אני בטוח שלא התכוונת לזה.
רמי צוברי: בהגדרות של עלומים התייחסת למצב של היעלמויות של ילדים בין השנים 1948 – 1954, שגורלם לא נחשף.
רמי צוברי: גורלם לא נחשף, לפי ועדת החקירה האחרונה, זה אומר שלמעט 56 מקרים, כל הגורלות נחשפו.
רמי צוברי: לכן צריך להגדיר.
רמי צוברי: אני בטוח שאת התכוונת לכל נפגעי הפרשה.
רמי צוברי: אז הנושא הזה שווה התייחסות.
צבי הנדל: אני מציע שתיקונים ספציפיים בחוק תרשום על הדף של החוק ותעביר את זה לוילמה.
רמי צוברי: בנושא הזה של הוועדה גם יש מקום לפרט לגבי ההרכב של הוועדה.
רמי צוברי: זה לגבי ההצעה הזו.
צבי הנדל: אני רציתי לכתוב תימנים, אז תיקנו אותי התימנים ואמרו: ואם אנחנו רוצים לשים אשכנזים?
צבי הנדל: אז אמרתי: טוב, אני לא אתווכח אתכם.
צבי הנדל: זאת אומרת: הם קובעים.
צבי הנדל: הם קובעים.
רמי צוברי: כן, ראיתי.
רמי צוברי: אלה נציגי המשפחות ונציגי המשפחות הם לאו דווקא תימנים.
רמי צוברי: יש גם לא תימנים.
מנחם יצהרי: - -
רמי צוברי: אצל דורה וקנין הבנתי שיש בעיה אחרת, כי היא לא נכללת בהגדרה – או לפחות במינוי הקודם של ועדת החקירה הממלכתית – שדנה בהיעלמויות בין השנים 1948 – 1954.
רמי צוברי: ואת, הבנתי, מדברת על 1956.
רמי צוברי: אז תהיה בעיה מבחינת ההגדרה, כי היה צורך לתחם את השנים וכנראה, כשהיה מינוי, המינוי התייחס עד שנת 1954 ואני רואה שגם החוקים מתייחסים לזה.
רמי צוברי: זה דבר אחד.
צבי הנדל: אז תקן.
צבי הנדל: תקן.
צבי הנדל: קח את זה הביתה, תקן את כל מה שאתה חושב שצריך לתקן.
מרינה סולודקין: אני כתבתי 1959, בגלל שכמה ילדים היו במעונות כמה שנים ואחר כך אימצו אותם.
רמי צוברי: נכון.
רמי צוברי: דבר ראשון במקרה של דורה.
רמי צוברי: בזמנו פנית אלי ואמרתי לך: תני לי את הפרטים של אותה גברת ואני אמצא את הדרך להגיע אליה ולדבר אתה.
רמי צוברי: אני מניח שהייתי מצליח לדבר אתה.
דורה וחנון: אבל אחי פגש אותה.
דורה וחנון: היא לא רוצה.
רמי צוברי: לפעמים יש עוד דרכים, אבל תעזבי את זה.
רמי צוברי: דבר נוסף והוא, לדעתי, אחד הדברים שמאד רציתי לספר לכם עליו.
רמי צוברי: אני הקמתי – מה שנקרא – מאגר גנטי משלי וקראתי למבצע: מבצע איחוד משפחות.
רמי צוברי: אני חושב שברשותי מאגר המאומצים הכי גדול שקיים, יותר מלוועדת החקירה הממלכתית.
רמי צוברי: עם השנים פנו אלי מאומצים שונים במדינה ואני מחזיק מאגר של כעשרים וחמישה מאומצים.
רמי צוברי: שתבינו, לוועדת החקירה לא היתה רשימה רלוונטית כזאת, של מאומצים מתאימים לשנים, שמחפשים את המשפחות שלהם.
רמי צוברי: רציתי לנצל את ההזדמנות לבקש סיוע כספי, כי יש לי גם את אותן 56 המשפחות שאפילו הוועדה האחרונה – לא שאנחנו כל כך סמוכים ובטוחים בממצאיה, אבל גם היא – התייחסה אל אותם מקרים של ילדים שכנראה אומצו.
רמי צוברי: פניתי לאותן משפחות, רובן חזרו אלי, רובן נתנו לי ייפוי כוח וגם רובם של אותם המאומצים שאני מספר לכם עליהם, נתנו לי ייפוי כוח שמחפשים את המשפחות שלהם.
רמי צוברי: אם אני, כעורך דין, מחזיק ביד ייפוי כוח של מאומץ, בוודאי שיש פה הרבה בעיות שקשורות לאתיקה ושמירה על הזכויות שלו והכל.
רמי צוברי: אז אני לא יכול לפזר את זה בפני ועדות וכולי.
רמי צוברי: גם כשמסרתי רשימה מסוימת לוועדת החקירה הממלכתית, דרך אגב, חלק מהמאומצים אפילו לא הגיעו לשם.
צבי הנדל: במה אתה עוסק היום?
רמי צוברי: אני בעל משרד עורכי דין עצמאי בפתח תקווה, יש לי משרד עצמאי שלי.
צבי הנדל: אנחנו נכניס אותו לוועדה, זה בסדר?
צבי הנדל: טוב, נראה עכשיו איך הוא ידבר.
צבי הנדל: נעשה מבחן.
רמי צוברי: תודה.
רמי צוברי: אני מקווה להצליח במבחן.
רמי צוברי: לכן אני חושב שהשלב הבא שבו אני מצוי הוא סיוע כספי שהייתי – מאחר ואני לא אוהב להתעסק בכספים, בוודאי לא שלי – סיוע כספי שיועבר אך ורק למטרות האלה, אני לא מדבר על שכר טרחה כי אני עושה את זה בהתנדבות, אבל אני מבקש שיהיה סיוע כספי.
רמי צוברי: אם, לדוגמה, יש צורך, יש בקשות של משפחות להצטרף למאגר – אני מדבר על המאגר של 56 המשפחות.
צבי הנדל: אני צריך שהוועדה תכיר במאגר שלך, אתה מבין?
רמי צוברי: אין לה ברירה.
רמי צוברי: אני מחזיק ייפוי כוח של אנשים, היא לא יכולה להתעלם ממה שיש לי ביד.
צבי הנדל: אז יכול להיות שזה אוקי.
צבי הנדל: אז ברגע שהחוק יעבור, אפשר יהיה "לפדות" אותו.
רמי צוברי: כן, אבל החוק מתייחס לכל אחד.
רמי צוברי: אני לא הולך לקבל מאגר של כל מי שטוען – למשל, אדון יצהרי, הוא לא יבוא וייתן לי דגימת דם.
רמי צוברי: אני גם לא אקח ממנו.
צבי הנדל: למה.
רמי צוברי: כי במקרה שלו הוועדה קבעה שהוא קבור וכולי.
רמי צוברי: לא חשוב שאת הקבר שלהם פתחנו ולא היתה התאמה גנטית, אבל מבחינת המשימה שלי, יש לי גם גבולות גזרה שאני מסוגל לפעול בהם.
רמי צוברי: בכל אופן, אני צריך גם לפרנס כמה ילדים.
צבי הנדל: אני לא מדבר על היום.
צבי הנדל: לא עליך.
רמי צוברי: אני מדבר, מבחינתי.
צבי הנדל: זה הבנתי.
צבי הנדל: בחוק, אבל, אני רוצה גם אותו.
רמי צוברי: בחוק אתה צריך אותו ואת כל המשפחות, אבל בקטע של המשימה שלי – שאני כבר מחזיק ברשימה גדולה של משפחות עם ייפויי כוח, בקטע הזה אני מתייחס רק למצב של אותם אנשים ואני מנסה להתחקות אחר לפחות חמישה עשר תיקים.
רמי צוברי: אני רואה את הגברת הנכבדה פה, מהשירות למען הילד, שעושה ימים כלילות בתחום.
צבי הנדל: לילות כימים.
עדינה טל: ימים כימים.
עדינה טל: בלילות אני בבית.
רמי צוברי: הכל מעורבב אצלם.
רמי צוברי: אני יודע שגם מטרידים אותך בלילות בתחום.
רמי צוברי: אני יודע את זה.
רמי צוברי: אבל, אין מה לעשות, בקטע הזה אני אצטרך גם את העזרה שלהם כנציג של מאומצים למיניהם.
רמי צוברי: בדרך אליהם רשימה ארוכה של בקשות לגבי פתיחת תיקים של משפחות שכבר פנו אלי.
רמי צוברי: בקטע הזה אני צריך סיוע, לא יודע איך לעשות את זה, אני מעוניין לעבוד אתכם בכפיפה אחת ולראות איך להמשיך.
צבי הנדל: אני רוצה שתבין: הוועדה הזאת או כלל הכנסת, היא גוף שאין לו כסף.
צבי הנדל: זה גוף שיכול לחוקק חוקים ולחייב את הרשות המבצעת, את הממשלה, לבצע על פי החוקים והיא גוף מבקר.
צבי הנדל: אני יכול לזנב בהם למה לא עשו את זה או למה לא עשו את זה.
צבי הנדל: אין לי פנקס צ'קים – יש לי את הפרטי שלי, אז אני מוכן לתרום, אבל זה לא מספיק.
רמי צוברי: לא.
רמי צוברי: זה לא צריך להיות על הבסיס של תרומות, זה צריך להיות מסודר.
צבי הנדל: זה החוק.
רמי צוברי: יכול להיות שאני אתייחס לקטע הזה בתיקון של החוק, לצרף את הנקודה הזו, על מנת שדברים יובררו.
רמי צוברי: דבר נוסף - - -
צבי הנדל: דבר אחרון.
רמי צוברי: היתה התייחסות לנשיא המדינה שיפתח תיקי אימוץ.
רמי צוברי: על פי החוק – נדמה לי סעיף 31 לחוק האימוץ – אין סמכות לנשיא המדינה לפתוח את תיק האימוץ, רק ליועץ המשפטי לממשלה.
רמי צוברי: ואם כן, אז יותר קל לפנות ליועץ המשפטי לממשלה.
אריה גמליאל: יותר קל?
רמי צוברי: אני מדבר מבחינת החוק.
רמי צוברי: אני חושב שזה פחות או יותר מה שרציתי לציין.
רמי צוברי: עדכון נוסף – אני לא יודע מי שעקב לפני ארבע שנים פלוס, אחרי הסיפור הזה של צילה לוין ומרגלית עומסי.
רמי צוברי: היו בדיקות D.N.A..
רמי צוברי: אני גם כתבתי ספר על הפרשה וסיפרתי בהרחבה את התלאות שהיו לי בבדיקות D.N.A., במיוחד אותן בדיקות שביצעתי במכון לרפואה משפטית.
רמי צוברי: לפני כארבע שנים הגשתי תלונה למשטרת ישראל על הפגיעה בחיסיון רפואי, פגיעה בפרטיות ועוד ועוד ומשטרת ישראל סירבה לחקור – זה רק עדכון אחרון – הגשתי ערר ליועץ המשפטי לממשלה לפני למעלה מארבע שנים וביום חמישי האחרון קיבלתי מכתב מהפרקליטות.
רמי צוברי: קודם כל הם מתנצלים, בראש וראשונה, על האיחור בתגובה – עברו רק ארבע ומשהו שנים והם כתבו:
רמי צוברי: הגברת עדנה ארבל דנה בעררך והחליטה לקבלו באופן שפרופסור היס ייחקר גם על אותן פרשיות.
רמי צוברי: פניתי לניסים דהן על מנת שישעה אותו לאלתר.
רמי צוברי: אם האיש צריך להיחקר, אז חקירה צריכה להיעשות ללא פנים ולא יכול להיות – הלוא הוא משמש כעד תביעה מטעמה של התביעה במדינת ישראל, כמעט בכל תיק פלילי.
רמי צוברי: אז לא יכול להיות שייחקר בידי החברים שלו.
רמי צוברי: פניתי במכתב לנסים דהאן, לשר הבריאות, להורות על השעייתו, עד היום לא קיבלתי תשובה והבג"ץ ברגע זה מוכן אצלי במשרד להשעיית פרופסור היס מתפקידו.
צבי הנדל: כן, גבירתי.
עדינה טל: אני מהשירות לאימוץ ובשנים האחרונות הייתי ממונה על הארכיב של כל תיקי המאומצים.