GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שמואל פינצי: ההחלטה היא בידי רופא ואחיות בריאות ציבור.
צבי הנדל: מאחר שסגן השר יורי שטרן צריך לעזוב והוא בקי בביטוח לאומי יותר ממני, בבקשה.
יורי שטרן: אני גם הרבה שנים בעניין של עולים נכים.
יורי שטרן: הרי בגלל המצוקה הגדולה יש בקרב העולים, בין לקוחות הביטוח הלאומי, עולים מהווים אחוז יותר גבוה מכלל האוכלוסייה.
יורי שטרן: לכן מן הראוי שייצאו כל פעם דפי מידע ושיהיה מרכז מידע ברוסית ומרכז שמסייע.
יורי שטרן: מישהו נורמלי קרא אי פעם איזשהו טופס מהתחלה עד הסוף?
יורי שטרן: ומי שלא יודע לקרוא – האם מסוגל בכלל להבין על מה מדובר שם?
חיים פיטוסי: במרכזי המידע שלנו – יש שני מרכזי מידע עם קווי טלפונים – בכל אחד מהם יש דובר רוסית.
יורי שטרן: שהוא מתמחה בכל הסוגיות?
חיים פיטוסי: בכל קשת הסוגיות של הביטוח הלאומי.
יורי שטרן: אני חושב שהנכים לא יודעים מזה.
חיים פיטוסי: אנחנו מפרסמים את זה, יש לנו דפי מידע ברוסית.
יורי שטרן: מיכאל לא צריך לבדוק בעצמו כמה ועדות יש ומה התהליך.
יורי שטרן: הוא צריך לקבל הדרכה מלאה וכן את כל הטפסים.
חיים פיטוסי: יש לנו.
יורי שטרן: אבל אתה מסביר שזה קשה.
חיים פיטוסי: לא.
חיים פיטוסי: הוא אומר שיש שני מנהלי סניפים.
חיים פיטוסי: נכון, אי אפשר לפטר את העובדים הוותיקים.
יורי שטרן: אפשר להגיע לכך שבכל מקום יהיה דובר רוסית.
חיים פיטוסי: יש.
חיים פיטוסי: הוא טוען שהם לא רוצים לדבר רוסית.
יורי שטרן: צריכה להיות כאן מדיניות ברורה.
יורי שטרן: אם המוסד הממלכתי או הציבורי, כמו חברת עמידר, היה אומר לאנשים האלה: אני חותם אתך חוזה לעשר שנים, משכיר את הדירה הזאת לנכה עולה.
טטיאנה פולסקי: זה צריך להתאים לנכים.
טטיאנה פולסקי: זה המון כסף ואחרי עשר שנים צריך לפנות.
יורי שטרן: אבל אלה תקציבים פחותים בהרבה ממה שנדרש לרכישת דירת נ"ר.
יורי שטרן: מדובר על השכרה לטווח ארוך של הדירות המתאימות – ואפשר למצוא דירות כאלה בשוק ולשלם, כך שנכה יהיה מסודר.
סבטלנה ז'ורט: אבל אני לא גרה בגוש דן.
סבטלנה ז'ורט: אני גרה באזור אחר.
יורי שטרן: אז לפחות בחלק מהאזורים, דווקא באזורים הכי בעייתיים, שם גם מלאי הדירות - וילות וכל מיני מקומות.
טטיאנה פולסקי: רק דרך משכנתא.
יורי שטרן: רק בשביל הנתון – התור לדירות ציבורית של עולים הוא משהו כמו 57,000 בתי אב והתור לדירות ציבוריות של ותיקים זה בערך 3,000 בתי אב.
יורי שטרן: זאת האפליה האמיתית בשטח בקטע הזה, והיא כמובן פוגעת הכי קשה בהכי חלשים, וזה קודם כל בנכים.
צבי הנדל: סבטלנה, איפה את גרה?
סבטלנה ז'ורט: בקרית אתא.
רינה מרקוביץ: אני מנהלת המחלקה לפניות הציבור במשרד השיכון.
רינה מרקוביץ: רציתי להגיד שהמשרד בימים אלה מפעיל תוכנית השכרה לטווח ארוך והוא עושה את הפיילוט הזה דווקא לאוכלוסיית העולים החדשים.
רינה מרקוביץ: אני מקווה שעם המסקנות ועם התוצאות אנחנו נוכל להמשיך לראות מה עושים הלאה.
צבי הנדל: האם את יכולה לעדכן אותנו בנושא של בנייה להשכרה?
צבי הנדל: היה איזשהו שלב של התדיינות עם האוצר, משרד ראש הממשלה, משרד השיכון באשר לבנייה להשכרה.
צבי הנדל: מה קרה עם זה?
רינה מרקוביץ: אין בימים אלה שום תוכנית בנייה להשכרה.
אנטולי רזילוב: אני חושב שהבעיה העיקרית היא שמשנת 1990 מטפלים במשרד הקליטה ולמשרד הקליטה אין מלאי מספיק ולמשרד השיכון יש מלאי.
אלכסנדר צינקר: האזנתי כאן לפני שנה וחצי לישיבה בנושא נכים עולים חדשים, והיה כאן חביב קצב ממשרד הקליטה, הוא אמר: מה קרה, אין בעיות אצל עולים חדשים לגבי דיור.
טטיאנה פולסקי: משנת 1990 זו קבוצה מאד מאד מצומצמת.
אביטל בר-חיים טוך: תלוי באיזו עיר.
אלכסנדר צינקר: על מה אנחנו דיברנו לפני שנה וחצי?
אלכסנדר צינקר: אולי לקחת קבוצות-קבוצות – קבוצה משנת 1990-1991, זו קבוצה קטנה – אולי לקבוע קריטריונים לקבוצה הזאת, לתת זכויות – אולי לא רגילות לכלל העולים החדשים או עולים חדשים נכים – ולסגור בעיה של קבוצת אנשים קטנה.
אלכסנדר צינקר: זה יהיה השלב הראשון ואחר כך בשנה הבאה לוקחים עוד קבוצה קטנה של שנת 1991 או 1992 וסוגרים עוד בעיה, ושלב-שלב לפתור את כל הבעיות משום שלסגור הכל בבת אחת עם כל הנכים העולים זה בלתי אפשרי – אין כסף, אין דירות וכו' וכו', אבל לפתור שלב-שלב וליצור תוכנית - וכפי שאנחנו שומעים עכשיו, במשרד השיכון אולי עושים תוכנית, הלוואי – וכך לסגור את כל הבעיות.
צבי הנדל: יש לי בקשה אלייך – כשאנחנו מסיימים, תני את הפרטים שלך וכיצד ניתן ליצור אתך קשר.
צבי הנדל: הגברת תעביר לך את הנתונים שעליהם היא מבקשת פרטים.
אביטל בר-חיים-טוך: יש לה ארגון שלה.
אביטל בר-חיים-טוך: בארגון שלה מדובר על ארבעה מקרים.
אביטל בר-חיים-טוך: בכל עיר יש לנו קבוצת ממתינים ספציפית עם בעיות ספציפיות.
צבי הנדל: אם כך, הבקשה שלי היא שתוציאי דיווח לנו, לוועדה, לפי שנתונים רק לגבי נכים – אם יש לכם את הספציפיקציה הזאת – איפה אנחנו עומדים, מה המצב ב-1889, מה המצב ב- 1990 וכו'.
אביטל בר-חיים-טוך: אם יש התפלגות כזו.
צבי הנדל: אם את יכולה גם להוסיף כמה משפטים מה להערכתך הולך לטיפול ובאיזה טווח.
צבי הנדל: האם אני אוכל לקבל זאת תוך שבוע?
אביטל בר-חיים-טוך: אני לא יודעת.
אביטל בר-חיים-טוך: אני צריכה לבדוק את אפשרות הדוחות – בזה עוסק האגף של חביב.
אביטל בר-חיים-טוך: אם יש לו יישום כזה של נכים, אני לא רואה בעיה.
אביטל בר-חיים-טוך: אם לא – צריך להתקשר לכל הלשכות שלנו.
צבי הנדל: יש ספציפיקציה של נכים.
אביטל בר-חיים-טוך: יש ספציפיקציה, אפשרי בהחלט גם במחשב, אבל היא לא נותנת את התמונה המדוייקת.
אביטל בר-חיים-טוך: התמונה המדוייקת, לפעמים בכל לשכה יש רישום שלהם של ממתינים לפי רמת הצרכים, לפי רמת הבעיות.
אביטל בר-חיים-טוך: זה לא כל כך פשוט, מדובר על קרוב ל-20 לשכות בכל הארץ והם באמת יודעים באזור שלהם לפי עיר עיר.
אביטל בר-חיים-טוך: זה סיפור מעט מורכב להכין את זה.
אביטל בר-חיים-טוך: אנחנו משתדלים מאד לבוא לקראת ככל האפשר, נושא הדיור לא רק נופל עלינו כך שבתוך כל השיקולים על כל שיקול כזה יושבת ועדה מאד מאד בזהירות.
אביטל בר-חיים-טוך: אין כאן קריטריונים שהם חד-משמעיים ומצב שנשאר קבוע.
צבי הנדל: אני לא רוצה לדבר במלים כללייות.
צבי הנדל: אני מאד מבקש – על פי הנתונים הקיימים היום- נפגעי טרור זה נפגעי טרור, נכים זה נכים, הרי גם בנפגעי הטרור יש נכים.
אביטל בר-חיים-טוך: ודאי, וקשים מאד.
צבי הנדל: להערכתך, כמה זמן יקח להוציא דוח כזה?
אביטל בר-חיים-טוך: זה סיפור של לפחות שבועיים-שלושה, אם אכן הדוחות הממוחשבים אפשריים.
צבי הנדל: אני הולך על המקסימום שציינת – שלושה שבועות, אבל אני מבקש תוך שלושה שבועות לקבל את זה לפי שנתונים ולפי מיפוי ארצי.
צבי הנדל: אני מבין שזה הולך לפי לשכות בערים.
אביטל בר-חיים-טוך: זה הולך לפי לשכות וזה לא חייב להיות תמיד מדויק עם הדו"ח הממוחשב, שבתוכו נכנסים כל הנכים הרגילים.
צבי הנדל: בשלושה שבועות אפשר גם ידנית להכין את זה.
אביטל בר-חיים-טוך: אני מעריכה שכן.
צבי הנדל: אם כך, אני מבקש לקבל דו"ח.
צבי הנדל: אני יכול לקבל מסרים למיניהם כשאני יודע את הנתונים המדוייקים, וכרגע אין בידי הנתונים המדוייקים.
צבי הנדל: אם יהיו בידי הנתונים המדוייקים – אתם יודעים ש- 90% מפתרון הבעיה זה כשיודעים לשאול נכון.
צבי הנדל: לכן, עד שאני לא יודע את הפרטים, קשה לי – אפשר להיעזר גם באוצר, גם במשרדי הממשלה – אני לא חושב שיש נכות מוחין אצל השרים מכדי לפתור את הבעיה, רק לא תמיד הם יודעים אותה, אז נמקד אותה בנושא הספציפי הזה ואני מעריך שניתן יהיה, כשנדע את הפרטים המדוייקים, לטפל.
ויקטור בריילובסקי: היו כאן כמה נקודות שאני רוצה לברר.
ויקטור בריילובסקי: ראשית, אנחנו שומעים על מידע סגור, שאי אפשר להגיע למידע – אני חושב שזו לא ישיבה אחרונה לגבי בעיית הנכים.
ויקטור בריילובסקי: אני לא כל כך אופטימיסט לחשוב שאחרי הישיבה הזאת הכל יהיה בסדר.
ויקטור בריילובסקי: כמו כן, בעיית הדירות שזו בעיה אקוטית ביותר, גם כן לקבל דו"ח וגם מקרים קונקרטיים- יש מקרה כזה וכזה, על כמה שנים מדובר, לא יכולים לעשות דבר, שיהיה ברור שיש על מה לדבר, משום שוויכוח כללי זה לא כל כך פרודוקטיבי.
צבי הנדל: בהמשך לדבריו של אדוני חבר הכנסת ידידי היקר, ויקטור בריילובסקי, אני מבקש ממך מיכאל, כיושב ראש אגודת הנכים יוצאי חבר העמים, שתיתן לי רשימה של אנשים שיש להם בעיה בביטוח לאומי כתוצאה מחוסר מידע.
צבי הנדל: תעביר את הרשימה לוילמה ואנחנו נפנה לביטוח לאומי ונקבל תשובות לגבי דברים קונקרטיים.
צבי הנדל: תודה רבה לכולם, כל טוב, הישיבה נעולה.
צבי הנדל: אדוני, נציג ראש הממשלה היקר והמכובד.
צבי הנדל: ראו רבותי, מדי פעם אנחנו עוסקים כאן, בוועדה, בנושאים ספציפיים, נקודתיים, מנסים לפתור אותם, ברוב המקרים אנחנו לא נזקקים לכתבות בעיתונות כדי להגיע לדיונים כאן.
צבי הנדל: הפעם אני חייב להודות באמת, וגם להגיד תודה ל"נובוסטי נידלי", בעיקר לגברת יבגניה קרבצ'יק, על כך שבעצם הכתבות בעיתון שלהם הביאו אותי לדיון הזה.
צבי הנדל: הפעם איננו עוסקים בנושא ספציפי מסוים, כי הנושא הזה, שחלקו בא לידיעתנו, וחלקו כנראה לא בא לידיעתנו, חולף על קשת גדולה של נושאים, שהדבר המאחד אותם הוא ניצול ציני, מרושע, של חוסר הכרת הביזנס בישראל, חוסר הכרת השפה בישראל, שמביא בהקשרים הכלכליים לביזיון ממדרגה ראשונה, ודאי במדינה שאמונה ומעוניינת מאוד בקליטת עולים חדשים.
צבי הנדל: יש לי פה כמה דוגמאות - של מכירת מכוניות, פרסומים שאתה יכול לקנות אוטו בזול, ואז אתה מזמין אוטו מסוים ואתה משלם שלושים אלף ש"ח מקדמה ובסוף האוטו איננו, מציעים לך משהו אחר ואת ההפרש לא מחזירים, או במקרה הטוב מוכנים להחזיר, ומחזירים לך בשטרות חוב לאורך זמן, וגם לא את כל הסכום, אבל בינתיים הכסף עובד.
צבי הנדל: יש עוד דוגמאות מדוגמאות שונות, בתחומים שונים, כמו מכירת מכשירים מסוימים שיכולים כביכול לעזור מבחינה בריאותית לאנשים זקנים, וקונים את האנשים בחיוכים ובמזגנים ובכל מיני פטנטים כאלה ואחרים, ובסוף מתברר שאת אותם מכשירים אפשר לקנות הרבה יותר בזול או שהם בכלל לא מועילים למטרה שהוצגה, והעד שהובא לעניין, הרופא המומחה, הוא לא בדיוק רופא ולא בדיוק מומחה.
צבי הנדל: במקום שאקריא פה דוגמאות שהגיעו לידי במכתבים שהגיעו מעולים, אני מציע שנתחיל מקבוצת עורכי-דין שמטפלים בפניות של עולים - עו"ד אלי גרביץ', בוא אתה, תשים לנו על השולחן מקרים שהגיעו אליך, איפה אתה נמצא איתם, בבקשה.
אלי גרביץ': אני אספר על כמה מקרים שנוגעים לא למשפחה אחת, אלא לעשרות משפחות, בחלק אני מטפל בעצמי, חלק יחד עם יבגניה קרבצ'יק, ואני, לאו דווקא כעורך-דין, עוזר בעבודה העיתונאית שלה.
אלי גרביץ': אחת הדוגמאות הקשות ביותר, עכשיו זה קצת דעך, אבל המשפחות עדיין ממשיכות לשלם את המחיר, תרתי משמע, הוא תחום יחידות הנופש.
אלי גרביץ': אמנם חוקק החוק, שזה דבר טוב ויפה, אבל המקרה שקרה עם מר טוני אילות וחברת אייר מאייר, מדובר באדם שנעצר בגלל העבודה של המועצה הישראלית לצרכנות כשניסה לברוח מהארץ, היה תקופת מה במעצר, לאחר מכן היה תחת צו עיכוב יציאה מהארץ, חצי שנה הוא היה פה, כל פעם שהמשטרה ביקשה להאריך את מעצרו, עורכי-הדין שלו הגיעו עד בית-המשפט העליון, כלומר עד הערכאה השלישית בערעורים, ובסופו של דבר בית-המשפט סירב להאריך את מעצרו והוא יצא מהארץ.
אלי גרביץ': נכון להיום כל השאילתות שהוגשו, גם לשר המשפטים וגם לשר לבטחון פנים, ראיתי גם את השאילתות וגם את התשובות, הם פשוט גלגול הכדור מאחד לשני - זה אומר שהעניין בידי המשטרה, זה אומר שהמשטרה קיבלה הנחיות להשלים את החקירה וכדומה.
אלי גרביץ': כלומר היום המשטרה והפרקליטות ממתינים בעצם שהוא יחזור לארץ, והוא כמובן אינו מתכוון לעשות זאת, ואם החקיקה לא תפעל במישור הבינלאומי - --
צבי הנדל: בוא תצא מתוך הנחה שלא כל הנוכחים מכירים את הסיפור, ותביא לנו דוגמה אחת מהנושא הזה, של יחידות הנופש, בקיצור.
אלי גרביץ: בקיצור נמרץ – מדובר בפירמידה קלאסית, מציעים לאדם הטבה, דבר מסוים, אינני נכנס לשאלה אם זה דבר טוב או לא, כי בתשעים אחוז מהמקרים, גם את מה שהיו אמורים לקבל לא קיבלו.
אלי גרביץ: יחידת נופש, משהו כמו שלושים עד ארבעים אלף ש"ח למשפחה, זכות לשימוש בשבוע נופש בעולם, אפשרות להחליף, אין אפשרות להחליף, אני לא רוצה להיכנס לזה.
אלי גרביץ: אנשים שילמו את הכסף.
אלי גרביץ: בהתחלה, כשזה רק התחיל לצבור תאוצה, אנשים קיבלו משהו, ועם הזמן, החברה פשוט גנבה את כל הכסף.
אלי גרביץ: איני רוצה להיתפס מוציא את דיבתה רעה, אז אוסיף את המלה "לכאורה".
אלי גרביץ: אבל בערך שלושת אלפים משפחות עברו דרך החברה, רק כ-300, לפי המידע שקיבלתי, קיבלו בכלל יחידות נופש.
אלי גרביץ: התיק נמצא נכון להיום בתיק פירוק.
צבי הנדל: 300 מתוך כמה?
אלי גרביץ: מתוך שלושת אלפים.
אלי גרביץ: כעשרה אחוזים.
אלי גרביץ: תשעים אחוז מהמשפחות לא קיבלו כלום.
אלי גרביץ: נכון להיום, המצב הוא שהחברה נמצאת בפירוק.
אלי גרביץ: אין לאנשים את מי לתבוע כדי לקבל בחזרה את כספיהם, וגם את הנקמה, אם מותר להגיד כך, הם לא ייראו.
וילמה מאור: כמה כסף הושקע שם?
אלי גרביץ: לכאורה נגנבו בערך 35 מיליון ש"ח.
צבי הנדל: כמה בממוצע השקיע אדם אחד?
אלי גרביץ: בין שלושים לארבעים אלף ש"ח למשפחה, כאשר בערך שמונה מיליון ש"ח לא הגיעו כנראה לאוצר המדינה דרך מסים.
צבי הנדל: יש לך עוד דוגמאות, או שזה הנושא המרכזי שאתה עוסק בו?
אלי גרביץ: זו אחת הדוגמאות שרציתי להביא.
אלי גרביץ: דוגמה נוספת, שבה לא אנקוב בשמות, כי היא נמצאת בהליכים פליליים, היא שהוצעו לאנשים אשרות עבודה ואשרות שהייה בארץ.
אלי גרביץ: האנשים שעשו את זה, אני ממש חייב להוריד את הכובע בפניהם.
אלי גרביץ: למשל, כאשר הבטיחו אשרות עבודה, הם כתבו שיש להם רישיון מטעם משרד העבודה והרווחה, וכתבו מס' רישיון.
אלי גרביץ: וכאשר מדובר באשרות שהייה, הם כתבו שיש להם רישיון מטעם משרד הפנים.
אלי גרביץ: מה הם עשו?
אלי גרביץ: עמותות הרי נרשמות ברשם-העמותות, שכפוף למשרד הפנים, ואילו אגודות שיתופיות נרשמות ברשם-האגודות-השיתופיות, שכפוף למשרד העבודה והרווחה.
אלי גרביץ: אז הם כתבו את המספר של האגודה השיתופית או את מספר העמותה, ולכאורה, לפחות בנושא הזה, קיבלו פידבק מאוד רציני שהם פועלים כגוף שהמדינה האצילה לו את הסמכויות.
אלי גרביץ: בהליך הפלילי מן הסתם ייטען שאולי זו טעות בתרגום, שזה לא ממש אישור פעולה, אלא אישור של הגוף וכו'.
אלי גרביץ: הדברים שהם קיבלו נראו כך – זה היה מכתב מטעם עורך-דין, עם כוכבית אדומה שנראית כמו כוכבית של נוטריון, עם הסרט האדום, ובו היה כתוב – "לכל מאן דבעי, אני הח"מ, עו"ד פלוני אלמוני, מייצג את האדם הנדון.
אלי גרביץ: הוגשה על שמו בקשה למשרד הפנים לשינוי מעמד".
אלי גרביץ: במאמר מוסגר אומר שכל אחד יכול להגיש כזו בקשה, זה לא עולה כסף, וזה כמובן לא אומר דבר על סיכוי הבקשה.
צבי הנדל: ומה הם עשו אז?
אלי גרביץ: הם גבו 500 דולר על המסמך הזה, שאינו שווה את הנייר שעליו הוא נכתב.
אלי גרביץ: ומדובר באלפים כאלה.
אלי גרביץ: וכאשר אנשים נעצרו עם ה"מסמכים" האלה, פשוט העיפו אותם מהארץ.
צבי הנדל: אבל מה זה קשור לעולים חדשים?
צבי הנדל: אני מבין שזה נכון לעובדים זרים.
צבי הנדל: עולה חדש יש לו אוטומטית רישיון לעבוד, רק שתהיה לו עבודה בעזרת השם.
אלי גרביץ: האנשים הספציפיים האלה אינם עולים חדשים.
אלי גרביץ: אלה אנשים שהגיעו מרוסיה, אמנם לא במעמד של עולה, אבל אני יכול לערוב לכם, שאותם אנשים שעובדים על העובדים הזרים עובדים גם על העולים.
אופיר פינס-פז: אדוני היו"ר, רק היום שמעתי בחדשות שנעצרו שלושה קטינים בבאר-שבע, שלקחו מעולים חדשים גימלאים את כרטיסי האשראי שלהם.
אופיר פינס-פז: הם טענו שהמכונה לא עובדת, ואמרו לעולים: "בואו נראה לכם איך מוציאים כסף, כי המכונה לא עובדת", וגנבו להם את הכרטיסים.
אופיר פינס-פז: אז הרבה כסף הם לא ראו מזה, והיום המשטרה תפסה את הכנופיה.
אופיר פינס-פז: עולים חדשים נופלים קורבן להונאות מהסוג הזה חדשות לבקרים.
אופיר פינס-פז: זה כסף קטן.
צבי הנדל: תודה רבה, תודה רבה גם לך, עו"ד גרביץ.
צבי הנדל: אני מבין שהמכשירים כבר פועלים, ונוכל לראות את הסרטון הקצר שהובטח לנו.
אלה קוזקוב: כמה מלים לפני ההקרנה – אני עורכת תוכנית טלוויזיה בשפה הרוסית, תוכנית ארצית ששמה "ירושלים".
אלה קוזקוב: פנו אלינו המון אנשים עם תלונות, שלוקחים מהם כסף עבור שירותים מסוימים, כמו תעסוקה, דיור, וכו', תמיד אותו סכום – מאה דולר – והמתלוננים דיווחו שלא קיבלו כלום, וגם את כספם לא הצליחו לקבל בחזרה.
אלה קוזקוב: רצינו לברר איך זה הולך, וערכנו תחקיר.
אלה קוזקוב: בסרט יש ראיונות עם אנשים, נפגעים, אפשר לקרוא להם, וגם הלכנו לתחנה המרכזית בתל-אביב, כי אינני יודעת למה, אבל רוב הסוכנויות והמשרדים האלה נמצאים בתחנות מרכזיות - בתל-אביב, בחיפה, כמובן פחות בירושלים.
אלה קוזקוב: הכתבה היתה ארוכה, אבל עשינו לצורך העניין לקט קטן מתוכה, שש דקות.
אלה קוזקוב: לצערנו הרב, התקציב של תוכניתנו אינו מאפשר לנו לתרגם אותה לעברית.
אלה קוזקוב: אני מאוד מתנצלת.
אלה קוזקוב: במשך ההקרנה אתרגם.
אלה קוזקוב: שם הכתבה – "תחנה פלילית".
אלה קוזקוב: יש עמותה בשם ידיד, שעוזרת לאנשים כמו אלה שפנו אלינו בעניין זה.
אלה קוזקוב: מה שאתם רואים צולם בתחנה המרכזית בתל-אביב.
אלה קוזקוב: פה אני אומרת שמדובר לא על תיירים, שאין להם שום זכויות, אלא על עולים חדשים, שפשוט, כיוון שאינם מבינים עברית טוב, מסדרים אותם.
אלה קוזקוב: האשה שמדברת עכשיו חיפשה עבודה, ודרך הטלפון היא ביררה ואמרו לה שיש עבודה בשבילה.
אלה קוזקוב: הזוג הצעיר הזה, שניהם מורים לאנגלית, בוגרי אוניברסיטה, אבל משום שהם חדשים פה, לא חיפשו עבודה במקצוע.
אלה קוזקוב: לזוג הזה הציעו דירה בשכירות.
אלה קוזקוב: ומה קרה?
אלה קוזקוב: הם שילמו מאתיים דולר, גם מהגב' הזו לקחו מאה דולר, וגם מהזוג השלישי לקחו מאה דולר, ואף אחד מהם לא קיבל כלום.
אלה קוזקוב: הציעו להם עבודות ניקיון שהם לא רצו.
אלה קוזקוב: האשה הזאת היא מהנדסת, אבל משום שהיא בגיל 51 לא נמצאה לה עבודה.
אלה קוזקוב: ומה קורה לפעמים?
אלה קוזקוב: כשעולים באים למשרד כזה, או לסוכנות כזו, עושים להם שם עבודה בעיניים.
אלה קוזקוב: הם מרימים טלפון, וכאילו מדברים עם נותן עבודה, מישהו שיכול להציע תעסוקה, אבל בעצם זה בעל סוכנות שעובדת במקביל, וכך הם מסדרים את העולים האלה.
אלה קוזקוב: ההסכם כתוב כולו בעברית, ובאותיות קטנות נאמר – "הכסף לא יוחזר".
אלה קוזקוב: הם שילמו עבור אינפורמציה בטלפון, והכסף לא יוחזר בכל מקרה.
צבי הנדל: ריאיינתם גם את החברה?
אלה קוזקוב: אי-אפשר לראיין אותה.
אלה קוזקוב: תכף תראה.
אלה קוזקוב: לפעמים, לאחר שהם מטלפנים בנוכחות העולה ומבקשים שירות, הם דורשים עוד כסף.
אלה קוזקוב: האדם הזה שילם מאה דולר, אחר-כך עוד אלף ש"ח, וכשביקשו עוד 600, הוא כבר איבד את הסבלנות.
ולמה מאור: עבור מה האיש הזה שילם?
ולמה מאור: מה הוא חיפש?
אלה קוזקוב: הוא שילם עבור ויזה.
אלה קוזקוב: הוא רצה ויזה לאוזבקיסטן, משהו כזה.
אלה קוזקוב: הם מציעים כל מיני שירותים, והתוצאה היא אותה תוצאה.
צבי הנדל: לדעתי בכלל לא צריך ויזה לאוזבקיסטן.
אלה קוזקוב: אנשים לא יודעים ולא מבינים איפה הם יכולים לקבל שירות.
אלה קוזקוב: ומה ראינו בהסכמים האלה, שאתם רואים עכשיו?
אלה קוזקוב: כולם נראים אותו הדבר, רק שם החברה שונה מעט.
אלה קוזקוב: חשבנו שאולי אלה הן חברות שונות של אותו בעלים, כי קורה שיש בעל-בית אחד שיש לו כמה חברות.
אופיר פינס-פז: גברתי, אני רוצה לשאול אותך – עולים מרמים עולים?
אופיר פינס-פז: ציפי קיברסקי כן, ודאי.
סופה לנדבר: גם עולים וגם ותיקים.
סופה לנדבר: לא עשינו סקר.
ציפי קיברסקי: בדרך-כלל אלה עולים הם אלה שמרמים עולים חדשים מהם.
ציפי קיברסקי: העולים הוותיקים מרמים את החדשים.
אלה קוזקוב: פה ניסינו לראיין בתחנה המרכזית, ופה - - -
צבי הנדל: טוב, אני חושב שהבנו, אפשר להדליק את האור, תודה רבה לך על הסרט ועל ההסבר.
צבי הנדל: כם אני רוצה לשמוע עכשיו שניים-שלושה עולים שמרגישים מרומים – גברתי, אני מבין שביקשת לא למסור את שמך ופרטים מזהים אחרים, נתחיל בסיפור שלך.
צבי הנדל: אני מבקש מעיתונאים, אם נמצאים פה, לכבד את בקשתה, ואני מבטיח לך שאם מישהו יעיז לעשות לך משהו רע, תתקשרי אלי, זה הסוף שלו.
מ.ד.: אז תן לי את מספר הטלפון הישיר שלך.
צבי הנדל: אתן לך.
צבי הנדל: אני מנוסה במתן טלפונים.
מ.ד.: הדוגמה שלי היא אחרת, ואני גם לא כל-כך חדשה - אני כבר 11 שנים בארץ - אין לי בעיות בעברית ואני גם עובדת, ברוך השם.
מ.ד.: מה שקרה הוא שידיד שלי קרא מודעה בעיתון על הגירה לקנדה ללא תשלום על חשבון מעסיק בקנדה.
מ.ד.: הוא בדיוק רצה לנסוע לכמה שנים לקנדה, לעבוד שם, והתעניין במודעה הזאת, והתקשר.
מ.ד.: מי שענה בטלפון שפורסם בעיתון לא נתן שום מידע.
מ.ד.: יושבת שם בחורה דוברת עברית, שכנראה לא יודעת בכלל על מה מדובר, ויושבת ליד הטלפון הזה כדי לקבוע פגישה.
מ.ד.: זה הכל.
מ.ד.: הוא קבע פגישה - - -
צבי הנדל: ניגש ושילם כמה?
מ.ד.: לא, זה יותר מתוחכם.
מ.ד.: בסופו של דבר הוא לא יכול היה להגיע לפגישה, אני הלכתי במקומו.
מ.ד.: עברתי בתחנה המרכזית, והוא ביקש שאכנס לשם לראות מה המקום הזה, ללא תשלום.
מ.ד.: נכנסתי למשרד, אמרתי שזה כאילו בשבילי.
מ.ד.: ישבה שם בחורה דוברת אנגלית, שזו שפת האם שלה, ואת זה אני יכולה לדעת בוודאות, כי אני מורה לאנגלית.
מ.ד.: היא אומרת לי – "בלי לדעת כל מיני פרטים עלייך אני לא יכולה לתת לך שום מידע על עבודה בקנדה".
מ.ד.: היא לקחה טופס, מילאה את הפרטים, בינתיים דיברה איתי, שמה את כל הטופס לתוך מעטפה, העבירה לחדר השני ואז אמרה – "הנה, הכל בסדר, יש לך מקצוע טוב, מורה לאנגלית, יש לך סיכוי טוב לקבל עבודה בקנדה, תעברי לחדר השני".
מ.ד.: עברתי לחדר השני, ושם יושבת בחורה בשם אולגה, שאת שמה הכרתי מהתוכנית שהיתה ביום רביעי בערוץ הראשון.
מ.ד.: מדובר באותה חברה.
מ.ד.: אולגה הזאת אמרה – "או, איזה יופי, קיבלת כך וכך נקודות, שזה כמעט מה שאת צריכה כדי להגיע לקנדה בלי בעיות.
מ.ד.: חסרות לך שלוש נקודות.
מ.ד.: איפה את יכולה לקבל את שלוש הנקודות האלה?
מ.ד.: או אם יש לך מעסיק בקנדה, או אם תעשי קורס אנגלית".
מ.ד.: אמרתי לה – "גברת, איזה קורס לאנגלית, אני מורה לאנגלית, על מה את מדברת?
מ.ד.: " "לא", היא אומרת לי, "יש לנו קורסים מתקדמים לאנגלית.
מ.ד.: יש טופס לרמה 1, ויש מבחן גמר שאת צריכה לעבור, שזה רמה אחרת, ובדיוק יש לנו קורס כזה".
מ.ד.: זה היה באוגוסט, והיא אמרה – "הנה, בשבעה בספטמבר יש קורס כזה, זה יעלה לך כך וכך כסף, משהו בסביבות 300 דולר.
מ.ד.: אם את משלמת בארץ, עשרה תשלומים, אם את ישר משלמת לקנדה, זה כך וכך פחות".
מ.ד.: "בסדר", אמרתי, "אני אחשוב על זה".
מ.ד.: היא נתנה לי תוכנית של קורסים עם הרבה תאריכים, תאריך אחד היא הקיפה בעיגול ואמרה – "הנה, זה הקורס שאת צריכה".
מ.ד.: אני פשוט רוצה שתשימו לב – יום אחד, סך-הכל ארבע שעות הקורס הזה.
מ.ד.: והיא אמרה – "אם את רוצה את הקורס הזה, בתאריך הזה את צריכה לבוא לתל-אביב ולהביא כך וכך מסמכים", ואז היא רשמה מה אני צריכה להביא כדי להתקבל לקורס, ושאני צריכה לעבור בדיקה אצל רופא, ששמו כך וכך והוא עובד בבית-חולים כך וכך, וטופס שאני צריכה לשלם בשביל הבדיקה, ויצאתי מהמשרד בהרגשה שלא שילמתי שום דבר, לא חתמתי על שום צ'קים, לא נתתי כרטיס אשראי, כלום.
מ.ד.: קחתי רק את ההסברים שהיא נתנה לי, חתמתי על זה שקראתי, ומה שהם נותנים.
מ.ד.: היה כתוב שם משהו ברוסית על הקורס הזה, וחתמתי על זה שקראתי על הקורס והבנתי.
מ.ד.: יצאתי, התקשרתי לידיד שלי, אמרתי לו שזה לא זה ושכחתי מהעניין.
מ.ד.: בהתחלת ספטמבר מתקשרים אלי מהחברה הזאת ואומרים לי – "נרשמת לקורס, את רוצה לבוא?
מ.ד.: את משלמת?", אמרתי – "לא, לא רוצה שום קורס, אני לא נוסעת לקנדה".
מ.ד.: בסוף אוקטובר מתקשרת אלי מישהי, שאחר-כך התברר שזאת היתה אולגה, שדיברה איתי, שעליה היה מדובר בתוכנית, ואמרה לי – "התחייבת לשלם 5,200 ש"ח על קורס ולא שילמת, את חייבת לנו כסף".
מ.ד.: שוב, אני רוצה להזכיר שהיה מדובר על יום אחד, ארבע שעות.
מ.ד.: מישהו שמע על קורסים שעולים כך?
מ.ד.: אמרתי לה – "גברת, בתחילת ספטמבר התקשרו אלי, ואמרתי שאני לא רוצה שום קורס".
מ.ד.: "עם מי דיברת?", היא שאלה.
מ.ד.: אמרתי – "מאיפה אני יודעת עם מי דיברתי?
מ.ד.: לא שאלתי".
מ.ד.: "חבל שאת לא זוכרת עם מי דיברת, את חייבת לשלם את הכסף".
מ.ד.: אמרתי – "אני לא חייבת כלום".
מ.ד.: אחרי כמה ימים התקשר בחור עם מבטא קווקזי, ואמר – "התחייבת לשלם את הכסף הזה, דיברת עם אולגה ואמרת שאת לא רוצה לשלם.
מ.ד.: את חייבת לשלם, אחרת בעוד כמה ימים את תשלמי עשרים אחוז יותר, ואחר-כך עוד ואחר-כך עוד".
מ.ד.: אמרתי – "מה זה, איומים?
מ.ד.: אתה מאיים עלי?" "לא", הוא אומר, "חס וחלילה, אני רק מודיע לך שזה כך".
מ.ד.: עכשיו הייתי חכמה, ושאלתי – "עם מי אני מדברת?
מ.ד.: אז הוא אומר לי: "סלאבה".
מ.ד.: "או.
מ.ד.: קיי, סלאבה, מה שם המשפחה שלך?", שאלתי, והוא ענה – "פוקסוב".
מ.ד.: רשמתי לעצמי – סלאבה פוקסוב.
מ.ד.: אמרתי לו – "אנחנו חיים במדינה שיש בה חוק.
מ.ד.: בבקשה, יש בית-משפט, תפנו לבית-משפט".
מ.ד.: אחרי כמה ימים התקשר מישהו אחר, בלי מבטא קווקזי, ואמר – "התחייבת לשלם 5,800 ש"ח ולא שילמת.
מ.ד.: אם את לא משלמת, חבל".
מ.ד.: סיפרתי את כל הסיפור, שאמרתי שאני לא רוצה את הקורס ואמרתי לחברה שאני לא רוצה את הקורס.
מ.ד.: הוא אמר – "אני לא יודע על מה את מדברת, איזו חברה?
מ.ד.: , איזה קורס?
מ.ד.: אני בכלל לא שייך.
מ.ד.: החברה שלי קנתה את ההתחייבות שלך, ועכשיו אנחנו מתעסקים איתך.
מ.ד.: תשכחי את החברה הזאת, אני לא יודע על מה את מדברת".
מ.ד.: שאלתי שוב – "מה שמך?
מ.ד.: " הוא אומר לי – "פיוטר חיימוף", רשמתי, ואמרתי גם לו – "תפנה לבית-משפט".
מ.ד.: אחרי כמה ימים קיבלתי מכתב, ובו עותק של השטר שכאילו חתמתי עליו.
מ.ד.: האמת היא שלא חתמתי, אבל יש עליו חתימה שלי, וזה עותק, ואין לי המקור.
מ.ד.: כל מה שקיבלתי במשרד היה לי.
מ.ד.: הדפים שהיא רשמה לי ביד.
מ.ד.: אני לא זורקת דברים.
מ.ד.: יש לי המון ניירות בבית, וגם זה היה לי.
מ.ד.: מה שהם שלחו לי אני לא זוכרת שקיבלתי ואני לא זוכרת שחתמתי עליו.
צבי הנדל: והחתימה היתה דומה לחתימה שלך?
מ.ד.: זאת היתה החתימה שלי, אבל המסמך היה צילום, ואני לא יודעת מה המקור.
מ.ד.: זו היתה החתימה שלי, אין ספק.
מ.ד.: יכול להיות שאני חתמתי על משהו אחר, כי חתמתי על משהו, אבל לא על זה.
מ.ד.: יכול להיות שהם העבירו את זה איכשהו, דרך צילומים, דרך סקנים במחשב, אין לי מושג.
מ.ד.: אבל מקור של המסמך הזה לא ראיתי.
מ.ד.: במסמך היו שני דפים.
מ.ד.: דף אחד היה ברוסית ובעברית, כלומר אני לא יכולה להגיד שלא הבנתי משום שהמסמך היה בעברית, משום שהיה כתוב שם גם ברוסית.
מ.ד.: היה כתוב שם שאני יודעת מהם התנאים של הקורס, ואני מסכימה עם זה, וזה כך וכך, ולמטה, מתחת לקו, התחייבות - שאני מתחייבת לשלם לחברה הזאת סכום של 5,200 ש"ח ועוד 500 ש"ח דמי טיפול, משהו כזה.
מ.ד.: ואם אני לא משלמת אז כך וכך.
מ.ד.: וכתוב בדף שאם לא אשלם את הכסף הזה, זה יעבור לחברה שמתעסקת בגבייה.
מ.ד.: כשהתקשר השני ואמר שהוא כבר לא מהחברה הזאת, אלא מחברת הגבייה, אחרי חצי שעה עשיתי כוכבית 42, כדי לדעת מאיפה התקשרו אלי.
מ.ד.: שאלתי - "עם מי אני מדברת?
מ.ד.: לאן הגעתי?", ואתם יודעים מה אמרו לי?
מ.ד.: אמרו – "מחלקת הגבייה של" - אותה חברה.
מ.ד.: זאת אומרת שמה שהוא אמר, שזו כבר אינה אותה חברה, היה שקר.
מ.ד.: ענה לי מישהו ישראלי, בעברית, שאלתי איך קוראים לו - - -
צבי הנדל: אני מציע לך לעשות הסבה מקצועית.
מ.ד.: הלכתי למשטרה עם הדפים שקיבלתי מהם והגשתי תלונה.
מ.ד.: כתבתי להם מכתב שאני לא יודעת איך הם קיבלו את החתימה שלי על המסמך הזה, כי לא חתמתי עליו בפועל, ושאני חושבת שהכל מירמה, ובכלל, איך אני, מורה לאנגלית שמלמדת לבגרות חמש יחידות, יכולה לחתום על קורס לאנגלית.
מ.ד.: כתבתי גם שהגשתי תלונה למשטרה, ושלחתי להם את המכתב עם בקשה לעצור את הליכי הגבייה עד שהמשטרה תברר.
מ.ד.: מאז הם עזבו אותי, אבל אני לא יודעת איפה אני עומדת.
מרינה סולודקין: לאיזה סניף של המשטרה פנית?
מ.ד.: בעיר שבה אני גרה, אינני רוצה שיפורסם איזו.
מ.ד.: מצאתי עוד מישהו באותה עיר שהיה לו אותו סיפור.
מ.ד.: אצלו היה מסמך אחר, אבל אותו הדבר – הוא מצא את החתימה שלו על משהו שהוא לא חתם עליו.
מ.ד.: הוא חתם על משהו אחר.
מ.ד.: ולדימיר אינדיקט (מדבר רוסית, מתרגם את דבריו אלי גרביץ): אני מייצג את מרכז הסיוע וההגנה המשפטית מאשקלון.
מ.ד.: המרכז עובד כבר שש שנים, ועד כה לא היו באשקלון הרבה חברות מפוקפקות כאלה.
מ.ד.: אבל בעת האחרונה קיבלו תאוצה חברות שעוסקות ברמאות בתחום הרפואה, שמרמות בעיקר פנסיונרים.
מ.ד.: החברות האלה לוקחות לעבודה עולים חדשים צעירים שמכירים את השפה והמנטליות של האנשים שהחברה מבקשת לרמות.