GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבנר אייזיק: הנתון הזה, גם בדקתי עם "שבי ישראל" על מספר העולים שהגיעו בשנה מסוימת ואכן יש פה פער בין מספר העולים האמיתי לבין המספר שרשום אצלם.
אבנר אייזיק: יכול להיות שזה עניין טכני של הנתונים שלא עוברים ממשרד הפנים שעושה את תהליך הגיור ומכריז עליהם כעולים חדשים, ללמ"ס, אבל עובדתית זה קורה.
אבנר אייזיק: אני יודע למשל על בני מנשה, מדברים על קהילה שיש בעיר בשם פתח תקוה בהודו, מניפור, ואותה קהילה, לא מטפלים בהם, לא מביאים אותם לארץ מכל מיני סיבות, אז אני חושב שמשרד הקליטה והעלייה חייב להיכנס לנושא הזה של הטיפול בעלייה של בני מנשה בצורה יותר רצינית ויותר הדוקה כי אחרת יש פה הרבה פערים.
אבנר אייזיק: אני חושב שהקהילה גם בארץ צוברת לא מעט כעסים על טיפול לקוי בהם או במשפחות שלהם שעוד מחכות לעלות לארץ.
אבנר אייזיק: הנושא השני שאני רוצה להעלות זה נושא של תרבות ומורשת יהדות הודו, בעצם הקמה של איזשהו מרכז תרבות ומורשת לכל קהילות יהדות הודו.
אבנר אייזיק: יהדות הודו מורכבת מכמה קהילות.
אבנר אייזיק: הקהילה הגדולה זה באמת בני ישראל אבל יש גם קוצ'ינים ובגדדים ובני מנשה ועוד כמה קהילות קטנות, ולמעשה עד היום לא בארץ ולא בעולם קם מרכז תרבות ומורשת אחד שמאחד את כולם ומציג את המורשת הנפלאה הזאת של יהדות הודו.
אבנר אייזיק: אני חושב שבנושא הזה אנחנו קצת נפלנו בין הכיסאות במשך השנים.
אבנר אייזיק: אני רוצה פה בפאוזה קצרה להציג בפניכם.
אבנר אייזיק: יושבת פה איתי בחורה בשם רות גרינפילד, היא קולגה שלי בעמותה.
אבנר אייזיק: אבא של רות גרינפילד היה chief architect בהודו.
אבנר אייזיק: chief architect זה כמו שר השיכון של הודו.
אבנר אייזיק: הוא בנה את בניין הפרלמנט החדש שיש בהודו, דוגמא ליהדות הודו, דוגמא למורשת המדהימה שיש לקהילה הזאת להציע, ואנחנו לדעתי קרובים מאוד לדקה ה-90.
אבנר אייזיק: יש לנו היום עדיין את האנשים, את האוכלוסייה שיכולה לספר את הסיפורים, שיכולה לתת את הצבע, את העובדות על מה שהיה שם ועל המורשת.
אבנר אייזיק: זה לאט לאט הולך ונעלם.
אבנר אייזיק: אנחנו בשנים האחרונות עשינו איזשהו חיבור מאוד אמיץ, מאוד אמיתי עם העמותה לשימור מורשת יהדות קוצ'ין ויחד איתם אנחנו מובילים איזשהו מהלך להקים מרכז תרבות ומורשת גדול ומשמעותי בנבטים, זה יחד עם מרכזי מורשת בכל רחבי הארץ במקומות שונים שבהם יש קהילות שונות ויש מרכזי מורשת מעטים אמנם, אבל יש כמה בודדים שהם לקהילות ספציפיות בגלל ריבוי אוכלוסייה מאותה קהילה.
אבנר אייזיק: לבני מנשה למשל אין מרכז מורשת כזה.
אבנר אייזיק: לבני ישראל שהיא הקהילה הגדולה אין מרכז מורשת לקהילה וזה משהו שחייבים לתת לו מענה, חייבים לתת לו תמיכה, חייבים לתקצב את זה.
אבנר אייזיק: זה צריך ללכת כמכלול שלם.
אבנר אייזיק: משרד החינוך, התרבות והספורט למשל עושה מהלך של לוח השנה העברי.
אבנר אייזיק: בדיוק כמו שיש חגים אחרים שמוכרים ונחגגים, אני חושב שגם חג המאלידה שהוא החג המרכזי של קהילת בני ישראל צריך להיכנס לאותו לוח כאחד שמוכר כחג של קהילה.
אבנר אייזיק: המשמעות של זה שגם ילמדו את זה בבתי ספר, המשמעות שילמדו במקומות שונים, שמרכזי תרבות יוכלו לדבר על הנושא הזה.
אבנר אייזיק: אני מזמין את כולכם, כל משרד להזמין אותנו.
אבנר אייזיק: אנחנו מוכנים לתת הרצאות, אנחנו מוכנים להציג תערוכות ולספר על התרבות של הקהילות שלנו, של כל הקהילות בכל מקום שרק תציגו.
אבנר אייזיק: אם תיתנו עוד שתי דקות, יש לנו מצגת שמראה את מרכז התרבות שאנחנו רוצים להקים.
אבנר אייזיק: אם אין זמן, אז זה יכול לחכות.
אברהם נגוסה: כמה דקות?
אבנר אייזיק: שתי דקות.
אבנר אייזיק: יש פה חמישה שקפים.
אברהם נגוסה: (הצגת מצגת)
אבנר אייזיק: אז הנה, התוכנית המוצעת שלנו בעצם לוקחת את מושב נבטים.
אבנר אייזיק: אנחנו הלכנו על פיתוח הנגב, יעד לאומי של מדינת ישראל, ובמושב נבטים נמצא מקום, שטח אדמה שיש בו כבר את המבנה הזה פה, שזה מוזיאון קטן מאוד של מורשת יהדות קוצ'ין.
אבנר אייזיק: זה בית הכנסת הגדול והמפואר שיש להם.
אבנר אייזיק: אני מזמין את כולכם לבקר בו.
אבנר אייזיק: המבנה מדהים.
אבנר אייזיק: זה מקום שאנחנו הולכים לבקר בו בוועדת הקליטה.
אבנר אייזיק: יש פה מעגל שהוא מתחם תרבות.
אבנר אייזיק: יש פה מעגל רוחני שפה אנחנו גם רוצים להקים את אותו יד זיכרון לחללי העדה.
אבנר אייזיק: יש כ-450 חללים של העדה.
אבנר אייזיק: יש פה את מר ניסים מוזס שהוא היסטוריון של הקהילה, שהוא הכין רשימה מסודרת של כל החללים, ויש פה מתחם לאירועים.
אבנר אייזיק: הנה התוכנית המוצעת.
אבנר אייזיק: ככה זה הולך להיראות.
אבנר אייזיק: כל שטח האדמה הזה כרגע פנוי, מוכן לביצוע.
אבנר אייזיק: הנה קצת הדמיות של איך זה יראה.
אבנר אייזיק: זו התוכנית המוצעת.
שלומית אבינח: יש לכם מימון ממשלתי?
אבנר אייזיק: אנחנו כבר הכנו הצעת ממשלה ואנחנו נשמח לתמיכה בנושא הזה, להביא הצעת ממשלה, אבל זו התוכנית שלנו ואנחנו נשמח לקדם אותה ולקבל סיוע בנושא הזה.
אברהם נגוסה: תודה מר אבנר אייזק.
אברהם נגוסה: אני פונה עכשיו להיסטוריון של יהדות הודו, מר ניסים מוזס, בבקשה.
ניסים מוזס: אני תומך ברוב הדברים שאבנר אמר.
ניסים מוזס: אני הייתי רוצה להסביר לכם כמה דברים עקרוניים.
ניסים מוזס: כשאנחנו מדברים על השגת תרבות, על מה אנחנו מדברים?
ניסים מוזס: עתיקות?
ניסים מוזס: לא.
ניסים מוזס: תרבות לא מגיעה על ידי עתיקות.
ניסים מוזס: תרבות זה על ידי מנהגים, מסורת, לבוש, דברים שאתה רוצה להראות איך אנשים חיו.
ניסים מוזס: צריך להבין דבר אחד, שהיהודים שהגיעו להודו, הם הגיעו בתקופות שונות במרווח של כמה מאות שנים והם הביאו את התרבות מישראל שהייתה באותו רגע, להודו, אז כמו שאנחנו אומרים שיש תרבות של אירופה, אבל יש תרבות פולנית, רומנית, רוסית, אוזבקיסטנית, כל דבר אחר.
ניסים מוזס: אתה לא יכול להגיד שתרבות היא אירופאית.
ניסים מוזס: אותו דבר אתה לא יכול להגיד, יש תרבות צפון-אפריקאית.
ניסים מוזס: בהודו יש ארבע יהדויות, אחד זה עיראקים או בגדדים, אחד זה בני ישראל, אחד זה קוצ'ינים ואחד זה פרדסים ואחד זה שבט מנשה, חמש תרבויות וכולם אורגינליים יהודים.
ניסים מוזס: אין שונה.
ניסים מוזס: כל אחד, יש לו את המאכלים שלו, את המנהגים שלו.
ניסים מוזס: כשאנחנו מדברים על היסטוריה, מורשת יהודי הודו, צריכים להשיג את התרבות של אותו אדם.
ניסים מוזס: אתה לא יכול לערבב את זה.
ניסים מוזס: כשהייתי בשליחות מטעם התעשייה אווירית בהודו אני ראיתי הרבה ישראלים באים לשם.
ניסים מוזס: אחרי שני ביקורים הם אומרים שאנחנו מכירים את הודו ואנחנו מכירים מנטליות הודו.
ניסים מוזס: אמרתי, רגע, אני פה 50 שנה, אני לא יודע מה זה מנטליות הודית, אז איך אתה יודע בשני ביקורים?
ניסים מוזס: אז אותו דבר אני רוצה לכם שלעשות תעסוקה של תרבות מורשת הודו כי כולם קונים ביחד, לא ניתן.
ניסים מוזס: אני אגיד לכם דבר אחד.
ניסים מוזס: לקוצ'ין יש שני מוזיאונים, אחד בנבטים יפה מאוד ואחד בגבעת כוח, מאוד יפה גם כן, ויש גם כן בנחלים איפה ארון הקודש, אורגינל מקוצ'ין יפה מאוד.
ניסים מוזס: בתור היסטוריון הלכתי לכל המקומות האלה וחקרתי, ותאמין לי, אין לנו מה להתבייש.
ניסים מוזס: גם לעיראקים, מורשת בבל, יש באור יהודה מוזיאון יפה מאוד.
ניסים מוזס: הקבוצה היחידה שאין להם את זה, ואני מדבר על קבוצה יחידה - - -, לא החדש, שגם מגיע להם את זה, אבל לבני ישראל אין, נפלו בין הכיסאות, ולמה אתם שואלים?
ניסים מוזס: בגלל שאנחנו היינו מפוזרים לא במושב או בקיבוץ, מפוזרים בכל מיני ערים ואז בגלל הפיזור הזה לא היינו יכולים להתלכד כדי לעשות מורשת - - - .
ניסים מוזס: אני יודע שהיינו ברמלה.
ניסים מוזס: ראש העיר בעצמו בא לסיור יחד עם החברים האלה והראה לנו מקום ואמר, זה אני מוכן לתת לכם.
ניסים מוזס: לפי דעתי מרכז תרבות מורשת צריך במרכז המדינה שיכולים להגיע בקלות מכל מקום בארץ.
ניסים מוזס: אנחנו יודעים מניסיון שהיה פעם ניסיון לעשות איזושהי הופעה בדימונה.
ניסים מוזס: ברגע האחרון נפל.
ניסים מוזס: זה עבר להיות במקום אחר, במרכז.
ניסים מוזס: היה מזל שבחור מאותה מועצה החליט, כדי לטפל בנושא הזה לעשות את הדבר הזה.
ניסים מוזס: צריך לקבל אותו.
ניסים מוזס: אני אומר דבר אחד, אין לי שום התנגדות לעשות מורשת לכל אחת מהקהילות, אבל לערבב בין קהילות ולהגיד שמורשת יהודי הודו, זה לא נכון.
אברהם נגוסה: מה שאתה אומר, שלכל אחד יהיה מוזיאון.
ניסים מוזס: כל אחד.
ניסים מוזס: זה המטרה שלי, למה?
ניסים מוזס: כי זה תרבות שונה לגמרי.
אברהם נגוסה: יש מרחק גדול בין הקהילות?
ניסים מוזס: מאוד.
ניסים מוזס: מי שיש לו זמן, אני כתבתי היסטוריה, לא ספר אחד.
ניסים מוזס: שני ספרים כתבתי ויש לי מספיק לעוד חמישה ספרים.
ניסים מוזס: הבעיה כמו שאתה אמרת, אין תקציב.
ניסים מוזס: אתה פונה לגוף ומסתכלים עליך, אתה לא אוניברסיטה, אתה לא זה.
אברהם נגוסה: אם יש מרחקים, זה משהו אחר.
אברהם נגוסה: אם לא, אז כמו שאנחנו יודעים את המערכת הממשלתית, יגידו, הם באו ממדינה אחת ואז אנחנו נעשה לכל קהילה בנפרד?
אברהם נגוסה: מבחינת ההישגים שאנחנו רוצים להשיג מהממשלה, האם לא כדאי לרכז את זה ואז אולי - - -
שלומית אבינח: לעשות מחלקות שונות.
נח מסיל: אנחנו אפילו לא מדברים אותה שפה.
נח מסיל: קוצ'ינים לא מדברים כמו שאנחנו מהודו, מבומביי, והבגדדים מדברים רובם אנגלית.
נח מסיל: אנחנו לא יכולים לעשות שיחה בינינו, בין בני ישראל לקוצ'ינים, אז איך אנחנו נסתדר?
אברהם נגוסה: אני לא קובע.
נח מסיל: דרך אגב, הם באו מהודו, לא קוראים לעצמם הודים, הם קוצ'ינים.
נח מסיל: הם רוצים להבדיל בינינו לבני ישראל שאנחנו נמוכים והקוצ'ינים גבוהים, אז הם קוצ'ינים, הם לא בני ישראל.
ניסים מוזס: אבנר אמר מליזה.
ניסים מוזס: אף קהילה אחרת בעולם של יהודים לא עושים מליזה.
ניסים מוזס: מה המיוחד במליזה?
ניסים מוזס: אנחנו עושים חנוכה.
ניסים מוזס: חנוכה שלנו היא - - -
אברהם נגוסה: אני הייתי בכנס באשקלון, אז ראיתי.
ניסים מוזס: אז זה ההבדל.
ניסים מוזס: אף קהילה אחרת לא עושה את זה, רק בני ישראל שונים.
ניסים מוזס: זה רק כמה דוגמאות.
ניסים מוזס: גם התפילות שלנו שונות, הפזמונים שונים.
ניסים מוזס: רק לידיעתכם, צריך להיות לפי דעתי מרכזים שונים.
אברהם נגוסה: עכשיו אנחנו נשמע את ד"ר ריקי שי.
אברהם נגוסה: היא לשעבר חברת מועצה של עיריית אשקלון.
אברהם נגוסה: היום היא משרתת את הציבור, פעילות חברתית, מנכ"לית בארגון עולים, אז היא תציג בעצמה, אבל אני רוצה להגיד לך שאני מאוד נהניתי מהכנס שהיה באשקלון ותודה שהזמנתם אותי.
ריקי שי: תודה שהגעת.
ריקי שי: בוקר טוב, ראשית אני רוצה להגיד תודה, כי חבר הכנסת נגוסה, אני חושבת שאתה היחיד שפועל ובכלל מדבר על קהילות ובפרט על הקהילה ההודית שהיא קהילה מאוד שקטה, מאוד איכותית אבל אף פעם לא קיבלה ביטוי.
ריקי שי: בפעם שעברה שהייתי כאן בוועדה מאוד הוקסמתי מזה שסוף סוף זה עלה לשיח ולשיח בכנסת.
ריקי שי: למרות שהם יותר מ-80,000 בישראל, אין כאן בכלל איזשהו שיח לגביהם.
אברהם נגוסה: אני חייב להגיד, הזכות היא לדולי.
אברהם נגוסה: פשוט היא שייכת לקהילה אז היא אמרה, צריך לקיים, אז פנתה.
אברהם נגוסה: לדולי צריך להודות.
קריאה: אצל נגוסה כל הקהילות מקבלות פה ביטוי יוצא מהכלל.
קריאה: שנים איתו.
ריקי שי: אז יש כאן באמת נציגים הודיים שעושים רבות למען הקהילה בהתנדבות גם בתחום ההיסטורי, בתיעוד, בכל המלגות שנותנים.
ריקי שי: נותנים כאן הכול מכיסם הפרטי ללא מימון ממשלתי.
ריקי שי: באמת כל אחד עושה כאן את הדברים באופן עצמאי כי הוא חושב שהמורשת היא חשובה.
ריקי שי: גם אני לפני שמונה שנים הקמתי מקום שנקרא "בית האישה", מקום הודי ביוזמה פרטית, גם בסגנון, גם באווירה הודית, גם בנושא של צמחי מרפא, קולינריה, פעילות חברתית.
ריקי שי: כשהפכתי להיות חברת מועצה באשקלון, אני חושבת שהקהילה ההודית קיבלה ביטוי בעצם העובדה שהפכתי לעשות משהו שהיה מאוד מתבקש, לעשות שתי ערים תאומות, אשקלון וברודה, למרות שנתקלתי בהמון קשיים ביורוקרטיים.
ריקי שי: כשרציתי לעשות, משלחות סטודנטים שהיו צריכים להגיע למכללת אשקלון, ההודים לא קיבלו ויזה כדי ללמוד שנה ולא יכולנו לעשות ולהפעיל את זה קדימה.
ריקי שי: הנושא של האירוע השנתי באשקלון, אני חייבת לומר שזה היה גם ביוזמתו של שגריר הודו שבאמת משתדל לעשות הכול כדי לאחד בין הקהילות כדי להביא אותן לידי ביטוי, ובאמת באירוע השנתי זה היה מקצתה של תרבות הודו.
ריקי שי: תרבות הודו היא מאוד ענפה.
ריקי שי: אני מקהילת בני ישראל.
ריקי שי: אמנם אני צברית אבל ינקתי את הכול מההורים ואיפשהו זה הולך לנו לאיבוד כאן, כי באמת האנשים שידעו את התרבות כבר לא נמצאים, חלקם, ואלה שנמצאים, צריך לשמר את זה ולתעד, לכן אני אומרת הצעת ייעול, מוזיאון אחד גדול, מרכזי עם מחלקות.
ריקי שי: בואו נעשה מחלקות בתוך המוזיאון, קוצ'ינים, בגדדים, בני ישראל וכו'.
ריקי שי: גם כמי שלמדה תואר ראשון, שני ושלישי, אף פעם לא הייתה לי מלגה.
ריקי שי: לא היו מלגות לקהילה ההודית.
ריקי שי: נכון, היו לאתיופים והיה לכל השאר.
ריקי שי: לנו לא היה.
ריקי שי: גם אם כתבתי ספר, שום מלגה.
ריקי שי: לא הכרה.
ריקי שי: אין הכרה בכלל של הקהילה ההודית וזה באמת מאוד קשה, לכן אני לקחתי את זה על עצמי מכספי הפרטי.
ריקי שי: כל מי שיושב כאן עושה את זה בעמותה, עושה את זה בחברה אבל הוא עושה את זה באופן עצמאי, ואני חושבת שהשימור של המורשת, ואני רואה את מה שעושים עכשיו עם יהדות ערב, מאוד מאוד יפה.
ריקי שי: הייתי רוצה שזה יקרה גם אצלנו.
ריקי שי: גם הביקורים של משלחות שהן הטרוגניות, נשים, עיתונאים, בעלי מקצוע.
ריקי שי: כל הדברים האלה הם מאוד מאוד חשובים גם כלמידה וגם, עוד פעם, אחד הדברים שהוא הנושא של השימור.
ריקי שי: למרות שהיה כאן ביקור גומלין מאוד טוב של ראש ממשלת הודו בישראל, ביקורים מוצלחים מאוד, אבל הם לא עסקו מספיק בתרבות ובקהילות שלנו בישראל ויש לשים על כך דגש אני חושבת, לנצל את הקשרים בין הודו וישראל ולהביא את זה לידי ביטוי.
ריקי שי: עכשיו יוצאים לבחירות.
ריקי שי: אני מקווה מאוד שזה יקרה וככל שזה יקרה יותר טוב, אני חושבת שגם המדינות יתהדקו.
ריקי שי: זה התחיל לפני חמש שנים עם ערים והמשיך במדינות.
ריקי שי: אני חושבת שהדבר הכי נכון לעשות זה האיחוד של הקהילות, השימור של כל הדברים האלה.
ריקי שי: באמת יש להם כל כך הרבה דברים טובים בנושא של צמחי מרפא, שאם רוב האנשים היו יודעים, אולי הם היו משתמשים פחות בתרופות, אבל אנחנו פשוט לא יודעים את כל הידע העצום הזה שהוא ידע מדהים.
ריקי שי: מי שנהנה כרגע זה רק תושבי אשקלון שמכירים את המקום שלי, ואני חושבת שצריך לבוא ולרמה הרבה יותר ארצית וחלק מהדברים צריכים להיות בהחלט במימון ממשלתי.
ריקי שי: תודה רבה.
אברהם נגוסה: מר נח מסיל, בבקשה.
נח מסיל: שמי נח מסיל, הייתי נשיא הארגון הארצי של יוצאי הודו.
נח מסיל: אנחנו מפעילים את החוברת בשפה ההודית 30 שנה, שזה נקרא "מייבולי", שפת אם.
נח מסיל: אם אנחנו מסתכלים על כלל הקהילה, כולנו הודים, אבל יש קהילות שהם מרגישים שהם יותר טובים מקהילה אחרת וזה הוויכוח בינינו.
נח מסיל: כשעשינו את פסטיבל זמר המחול ההודי, 20 שנה, כל שנה עשינו, אז נתנו יקיר העדה לאנשים פעילים וחשובים שעובדים בהתנדבות למען הקהילה.
נח מסיל: רוב האנשים היו מעדת בני ישראל.
נח מסיל: כדי שיהיה שילוב, כדי שתהיה אהבה בין קוצ'ינים לבני ישראל נתנו לבן אדם אחד יקיר העדה.
נח מסיל: הוא מקהילת קוצ'ין.
נח מסיל: אני שואל אותו, למה אתם קוראים לעצמכם קוצ'ינים?
נח מסיל: "קוצ'ין זה לא בתוך הודו".
נח מסיל: "אנחנו באנו מקוצ'ין".
נח מסיל: מה שאני רוצה להגיד, אנחנו ניסינו כמה פעמים לאחד את שתי הקהילות.
נח מסיל: בגדדים זה סיפור אחר.
נח מסיל: הם בכלל שייכים לעיראקים, אז הם השתלבו איכשהו בין העיראקים, אבל קוצ'ינים ובני ישראל, שתי העדות האלה, אנחנו מספר הכי גבוה של בני ישראל מאשר קוצ'ינים.
אברהם נגוסה: הקוצ'ינים זה נקרא בגלל שהם מקוצ'ין?
נח מסיל: כן, אבל קוצ'ין בתוך הודו.
אברהם נגוסה: זה על יד קרלה.
נח מסיל: נכון.
אברהם נגוסה: אני מכיר.
נח מסיל: אז למה הם לא קוראים לעצמם הודים כמו שאנחנו קוראים?
נח מסיל: אנחנו כולנו אומרים, אנחנו הודים.
נח מסיל: בני ישראל הודים, אבל הם רוצים להדגיש שהם יותר חשובים.
נח מסיל: בגלל זה הם מלמדים דורי דורות שאנחנו קוצ'ינים, אנחנו לא הודים.
נח מסיל: אז אני שאלתי את השאלה למה צריך להדגיש קוצ'ינים?
נח מסיל: אתם מהודו.
נח מסיל: "לא".
נח מסיל: אותו דבר, אם הם רוצים מורשת יהדות קוצ'ין, הם קוראים לזה, יש להם בנבטים ועוד איזה מקום שאמר ניסים והם שנים.
נח מסיל: הם אף פעם לא הכניסו את בני ישראל, היסטוריה או איזשהו ספר או משהו, שום דבר, רק קוצ'ינים וקוצ'נים.
נח מסיל: "היה לנו בתי כנסת".
נח מסיל: גם לנו היו.
נח מסיל: היו להם כל מיני דברים.
נח מסיל: גם לנו היו, אז הם תמיד נשארו להיות נפרדים מאיתנו.
נח מסיל: יש להם מושבים.
נח מסיל: אנחנו גם התחלנו לטפל בזה ועכשיו פנינו לראש עיריית רמלה ששני הנציגים נמצאים כאן, ואמרנו, אנחנו רוצים לבנות מרכז תרבות לעולי הודו בעיר רמלה.
נח מסיל: היה ראש עיר קודם, יואל לביא, נפגשנו אני וניסים ועוד כמה נציגים.
נח מסיל: הוא אמר, אין בעיה, ברמלה הכי הרבה הודים גרים וזה קרוב לאשדוד, אשקלון, כל האזור הזה מרכז, אני מוכן לתת לכם מקום לבנות מרכז תרבות לעולי הודו, לבני ישראל במיוחד, שזה אזור בומביי, אז אנחנו בתהליך.
נח מסיל: ראש העיר התחלף, בא ראש עיר חדש, מיכאל וידל.
נח מסיל: נפגשנו איתו, אומר, זה גאווה בשביל העיר שלנו שאתם תבנו פה.
נח מסיל: עכשיו מה אני אומר?
נח מסיל: אם הקוצ'ינים רוצים נפרד, אנחנו גם רוצים נפרד.
נח מסיל: דרום זה רחוק מדי בשביל - - -
אברהם נגוסה: אתה אומר שכולנו מהודו, אז נגיד הודו.
נח מסיל: אני נגד שבונים את זה בנבטים כי שם זה בדרום.
נח מסיל: בקושי אנשים ילכו לבקר.
נח מסיל: הילדים שלנו, הנכדים שלנו כולם מהמרכז.
אברהם נגוסה: אני רוצה להבין, אתה בעד להגיד יוצאי הודו במקום להגיד קוצ'ינים, בגדדים וכל זה, בואו נהיה קהילה אחת.
אברהם נגוסה: באנו ממדינה אחת.
נח מסיל: בדיוק.
נח מסיל: זה מה שאני אומר, אבל הם לא מסכימים, קוצ'ינים.
נח מסיל: הייתי בבית הנשיא, שם ראיתי איזה ספר, אגדה של פסח.
נח מסיל: כתוב עליו אגדה של פסח מקוצ'ין.
נח מסיל: אני אומר, איפה זה קוצ'ין?
נח מסיל: איזה מדינה זאת בעולם הזה בשם קוצ'ין?
נח מסיל: אז יש לנו הוויכוח בין קהילות ואנחנו הכי הרבה בני ישראל, אז בינתיים אנחנו עובדים והעמותה בקרוב, שני נציגים מהעירייה פה.
נח מסיל: אנחנו מכינים עמותה וראש העיר מסכים שזה יבנה ברמלה, אבל אנחנו בונים רק בשביל בני ישראל, אני אומר לך אמת, כי זה שונה.
נח מסיל: כמו שניסים אמר, יש לנו תרבות שונה.
אברהם נגוסה: אין קוצ'ינים ובגדדים ברמלה?
נח מסיל: אולי כמה משפחות.
נח מסיל: אני דיברתי גם עם שגריר הודו והוא אמר, אנחנו נעזור לכם.
נח מסיל: דיברתי עם ממשלת מומבאי.
נח מסיל: בהודו יש 16 מדינות לפי דוברי שפה, אז אנחנו באנו ממאהאראשטרה שעיר הבירה זה מומבאי.
אברהם נגוסה: מה השפה שם, הינדית?
נח מסיל: מראקי.
נח מסיל: שם אני בקשר עם ראש ממשלת מאהאראשטרה.
נח מסיל: הם אמרו, אם אתם תעשו משהו, כי הם גאים ש-30 שנה אנחנו מוציאים את החוברת שלהם ואת השפה שלהם ואנחנו גאים שאנחנו באנו משם.
נח מסיל: לא הייתה אנטישמיות כמו שאתם יודעים, אז הם מוכנים לעזור לנו לבנות את מרכז התרבות, רק אנחנו צריכים עזרה.
נח מסיל: אנחנו לא יכולים לעשות לבד.
נח מסיל: דיברתי עם שגריר הודו.
נח מסיל: הוא גם מסכים.
נח מסיל: מה שאני אומר, שאני נגד - - - מאשר לעשות את זה נפרד בשביל בני ישראל.
בני פרץ: אדוני היושב-ראש, כל הכבוד על כל התקופה הזאת איתך בכנסת בוועדה הזאת, על כל המעקב שאתה עושה כל שנה לגבי כל דיון ודיון שאתה מקיים.
בני פרץ: עכשיו אחרי שפירטת בתחילת דבריך על כל הדיון שעשינו בשביל הקהילה הזאת בהתחלת הדרך והמעקב אחריו, אני רק רוצה לשאול אתכם שאלה פשוטה ואני רוצה להגיד לכם מניסיוני.
בני פרץ: אותו דבר גם בעדות המזרח, אותו דבר אצל הרוסים אפילו שהיו כולם ביחד תחת רוסיה.
בני פרץ: היום הם כאילו זה רוסי, זה זה.
בני פרץ: אם לא תתאחדו, כי כולנו היגרנו וזה לא משנה אם הוא מקהילת בגדד או מקהילת זה.
בני פרץ: מה שאנחנו אומרים הגירה זה עקב המצב שקרה בעולם, עקב כל המצב של היהודים וגירוש היהודים מארץ ישראל על ידי רומאים וכלה בבבל וכלה בכל זה, לכן כקהילות כדי להקים משהו וכדי להגיע לאחדות של יהודים ולא להגיד זה פחות יהודי.
בני פרץ: זה לא פחות יהודי ובאמת אני אומר לכם, כדי להגיע להצלחה, לקדם את הקהילה, דווקא כשדיבר אבנר שמעתי את המילים של איחוד ואני אומר לכם אמת.
בני פרץ: לא צריך להיות התנשאות כי גם בעדות המזרח ראינו את ההתנשאות, זה מקזבלנקה, זה ממקנס, אבל ראינו בסוף איפה הגענו.
בני פרץ: כדי לקדם את החברה כולל אפילו אצל האתיופים, כדי לקדם את החברה הזאת כעם אחד באמת אתם צריכים להתאחד כדי לקדם את כל הצרכים שלכם.
בני פרץ: נכון אדוני היושב-ראש שיש בעיה אחת כפי ששמעתי ממנו, שהעלייה והקליטה מקימים להם עמותות, וכשאתה מקים עמותות אתה שומע בדיוק את הצורה כי עמותה דואגת לעצמה וראית מה קורה שם.
בני פרץ: צריך באמת את התיקונים החיוביים בנושא הזה.
בני פרץ: להקים מוזיאון היום במדינת ישראל, אנחנו כבר מבחינה תחבורתית כל כך פתוחים שכל כך התקצרה הדרך, שזה לא משנה אם זה במרכז או הרוב במרכז.
בני פרץ: אני מזכיר לכם באמת, כולם יודעים בקטמון ט' כמה היו בהתחלה עולים הודים וקוצ'ינים והכול.
בני פרץ: אני מכיר אותם, היו בלוקים.
בני פרץ: היום מי שמאכלס את רוב הבלוקים האלה זה אתיופים, כי גם כן כשאתם עולים, אלה גם יעלו, יבואו עוד קבוצה אחרת.
בני פרץ: לגבי העלייה של האנשים שאנחנו שומעים שהם פשוט נתקעים שם, אדוני היושב-ראש - - -
בני פרץ: גם לגבי המוזיאון שהם רוצים את המרכז.
בני פרץ: אני אומר, עדיף לשים אותו בדרום אם זה נותן מקום יפה, אבל זה נותן לכולכם ביחד כשכל אחד יש לו את זה שלו, אבל אתם תוכלו להיפגש גם אחד עם השני ולהתחיל לדבר.
בני פרץ: אחד צריך להכיר גם את השני לגבי סוג העדות שלו, כי גם אנחנו במרוקו, יש לנו כל אחד את העדה.
בני פרץ: בקזבלנקה סוג אחר עושה, זה קורה לו סוג אחר אבל בגלל האיחוד הזה שהתחלנו, אנחנו מקדמים את הדברים ביחד.
בני פרץ: אני אומר לך שמפה למרכז, יש שם מקום יותר רחב וזה יותר טוב, עדיף, כי הנכדים יזוזו, יתנועעו, יתקדמו, לא ישבו בבית.
בני פרץ: הדבר האחרון שאני רוצה להגיד לך אדוני זה לגבי הקידום שלהם.
בני פרץ: הם באים דוברי אנגלית בצורה מאוד רהוטה ואני ממש מתפלא שהם לא מתקדמים מבחינת ההשכלה או כל הצרכים האחרים.
בני פרץ: גם לגבי המשכנתאות שלהם.
בני פרץ: כשבאה העלייה הרוסית, עזרו להם בצורה מסוימת לגבי משכנתאות במורחבים על ידי זה שאמרו, הסבתא תחיה אתכם, תקבלו גם עליה משכנתה.
בני פרץ: למה אותו דבר לא ניתן לעשות את זה?
בני פרץ: אין להם יכולת כי הם באים במעמד באמת.
בני פרץ: מי שהולך להודו יודע מה זה מעמד בין בינוני ומעלה, רק הערך הכספי הוא מאוד קטן שם.
בני פרץ: כשמגיעים גם עם רכוש לפה אין להם את זה כמו מדינות אירופאיות ולכן הם נתקעים פה, ופה צריך להעמיק את הנקודה כדי לעזור להם ולעקוב אחרי זה.
בני פרץ: אני מאחל לכם באמת שתתאחדו.
בני פרץ: אני אומר לכם כי אני מכיר, כולל במושב, ואני יצאתי בחיי עם הודית ז"ל, צעירה, ואני אומר לכם, אני מכיר את כל הנושא שלכם, ביניכם בין העדות.
ניסים מוזס: אתה יודע מה הסוכנות אמרה לי, אתה לא תעלה לארץ.
בני פרץ: אם אני אגיד לך, ההורים שלי מגירוש ספרד, אז מה תגיד לי, אני מרוקאי?
ניסים מוזס: והנה, אני הגעתי לארץ.
ניסים מוזס: אין לי מה להתבייש מה שתרמתי למדינת ישראל.
נח מסיל: אבל אתה אומר רק לעדה בני ישראל, אין פה קוצ'ינים.
בני פרץ: לא, לא, לא, לכולכם, קוצ'ינים, בני מנשה, בני ישראל או בגדדים, לא משנה מי, כולכם ביחד.
בני פרץ: אתם באים מאותה מדינה.
בני פרץ: זה הודו.
בני פרץ: אין בגדדי, אין כלום.
בני פרץ: מרוקו זה מרוקו, אין עיר, אין זה.
נח מסיל: אבל איפה הם?
נח מסיל: למי אתה אומר?
בני פרץ: אותו דבר.
בני פרץ: אין אוקראינים, אין רוסים, אין שום דבר.
בני פרץ: הם היו בהתחלה כולם באותו מעגל.
אברהם נגוסה: בני, תודה רבה.
בני פרץ: זה מביא הרבה פריוד.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע מרותי גרינפילד, Indian Jewish Heritage Center.
רות גרינפילד: עם אבנר.
אברהם נגוסה: עם אבנר, אוקי.
רות גרינפילד: תודה רבה שהזמנתם אותי.
רות גרינפילד: העברית שלי לא כל כך טובה.
רות גרינפילד: אני מדלהי.
רות גרינפילד: אני באמת רוצה להגיד, תבואו לנבטים כי אנחנו באמת, כמו שאמרנו, אנחנו כולנו ביחד ואתם תראו איך הבגדדים ובני ישראל והקוצ'ינים מסתדרים מה זה טוב.
רות גרינפילד: אנחנו מתחילים לעבוד ביחד וזה כייף, ובגלל זה גם אני אומרת, מה שהולך בנבטים, הולך משהו טוב ומשהו חיובי, אז באמת תבואו, יש לנו תוכנית ב-13 על יהודי כלכותה, אז תבואו, תראו את התוכנית, תראו את האנשים ואיך אנחנו מסתדרים.
רות גרינפילד: תודה רבה.
אברהם נגוסה: אוקי, בסדר גמור.
אברהם נגוסה: ניסים מוזס, אתה רצית להגיד משהו.
ניסים מוזס: שני משפטים.
ניסים מוזס: תראה, בפרט נושא של מורשת יהודי הודו, אני היום הצעתי מצב בהודו שהולכים לשטח של הסבא שלי, פרדס של סבא שלי.
ניסים מוזס: ממשלת הודו הסכימה להחזיר עשרה - - - מזה כדי לבנות מרכז מורשת הודו בהודו, ונותנים תקציב וכבר יש אדריכלים שעובדים לבנות את המבנה הזה.
ניסים מוזס: לא רק זה, גם חודש שעבר הייתי בהודו.
ניסים מוזס: היה פעם קורס ללימוד עברית שהקים - - -.
ניסים מוזס: שכנעתי אותם כדי לפתוח מחדש את הקורס הזה ללימוד עברית ביהדות יהודי - - -.
ניסים מוזס: ממשלת הודו מכירה בזה כי אנחנו יהדות נפרדת.
ניסים מוזס: מה איתנו פה?
ניסים מוזס: לא מבין את זה.
שלומית אבינח: זו תרבות שונה.
אברהם נגוסה: לפני שאני פונה למשרדי הממשלה ולרשויות המקומיות, אני אפנה לנציג בני מנשה להסביר לנו על אתגרי הקליטה של בני מנשה.
יואל חדד: רק שנייה, ברשותך, הוא שייך כאן לרשות המקומית.
יואל חדד: משפט ואז אני אציג אותו.
יואל חדד: קודם כל, פה יש איזו טעות, בלבול פה.
יואל חדד: מציירים כל פעם את ארגון "שבי ישראל" כשהוא עמותה שהקים משרד הקליטה.
יואל חדד: אין שום קשר.
יואל חדד: זו עמותה פרטית באישור של ממשלת ישראל, שהיא מעלה עולים.
יואל חדד: משרד הקליטה שותף איתנו בצוותי היגוי יחד עם "שבי ישראל", אבל הם לא תחת משרד הקליטה.
יואל חדד: משרד הקליטה לא מממן אותם.
יואל חדד: משרד הקליטה גם לא הקים אותם.
יואל חדד: זה קצת בלבול.
יואל חדד: צר לי אדוני היושב-ראש שאני לא רואה פה את עמותת "שבי ישראל".
יואל חדד: לא רואה את מייקל פרוינד, אני לא רואה את הפרויקטורים פה.
יואל חדד: הם אמורים להיות בדיון כזה חשוב פה.
יואל חדד: אני הגעתי מטבריה.
יואל חדד: אני חושב שהם מפה, מירושלים, הם חייבים להיות פה.
שלומית אבינח: הוזמנו.
אברהם נגוסה: הם הוזמנו.
יואל חדד: חבל מאוד שלא נמצאים.
יואל חדד: זה רע מאוד.
אברהם נגוסה: תפקידנו להזמין.
אברהם נגוסה: ההחלטה שלהם לבוא או לא לבוא.
אברהם נגוסה: נושא הדיון מוגדר במה שפה בשילוב בארץ, בתוך ישראל.
אברהם נגוסה: אני יודע שהם יותר פועלים בעלייתם.
אברהם נגוסה: גם פה ממשיכים, אני יודע.
יואל חדד: גם אפילו הם קשורים איתנו וחבל מאוד שלא הגיעו.
אברהם נגוסה: היו צריכים להגיע.
אברהם נגוסה: יש נציג של "שבי ישראל"?
יואל חדד: לצערי לא.
אברהם נגוסה: אנחנו הזמנו ולא הגיעו.
אברהם נגוסה: בעיקר את הפעילות היום-יומית מי שעושה זה הרשויות המקומיות ומשרד הקליטה.
אברהם נגוסה: אם היו זה היה יותר טוב.
אברהם נגוסה: הם יותר פועלים בהבאתם כמיטב ידיעתי.
יואל חדד: אבל גם בפעילויות השוטפות במימון של משרד הקליטה ועיריית טבריה למשל.
אברהם נגוסה: אז בסדר, אבל דרך הרשויות המקומיות.
יואל חדד: בהחלט.
אברהם נגוסה: אין מסגרת שלהם כעמותה.
יואל חדד: אני רק אגיד משפט ואני אתן לפרויקטור.
יואל חדד: בטבריה יש קצת למעלה מ-280 עולים מבני מנשה בשני מחזורים.
שלומית אבינח: לפי הנתונים שקיבלנו ממשרד הקליטה, שוב, אפרופו נתונים, 150.
יואל חדד: לא, זה המחזור הראשון.
שלומית אבינח: זה מה שהוועדה קיבלה.
יואל חדד: אז אני מתקן את זה.
יואל חדד: מיכל עובדת איתנו.
יואל חדד: אנחנו מכירים את הנתונים.
יואל חדד: המספרים אצלנו.
יואל חדד: הם נכנסו לטבריה בשני סבבים.
יואל חדד: הרשות המקומית באמת נותנת להם פה פתרונות תעסוקה וחינוך וכל מה שקשור לזה, ואני באמת רוצה פה לשבח את משרד העלייה והקליטה שנותן לנו את האפשרות להעסיק פרויקטור.
יואל חדד: הוא היה חצי משרה, כבר הופך למשרה מלאה, וכמובן תוכניות קליטה בקהילה שלהם.
יואל חדד: כמו שמקבלים שאר הקהילות, אז להם דווקא יש משהו קצת ייחודי ואנחנו מטפלים בהם כמובן.
יואל חדד: למשרד החינוך אני גם רוצה להודות.
יואל חדד: הם נותנים לנו גם מגשר חינוכי למערכת החינוך.