GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם נגוסה: אני לא בא בטענה אליכם כי אתם לא מקבלים כסף מהתקציב, אבל זה חשוב שאתם משקיעים בעניין הזה.
שמואל עזרא: אחד העיכובים הוא למשל, בוא ניקח את גדרה, זה בגלל המצ'ינג של הרשות.
אברהם נגוסה: תחליטו ביניכם מי מדבר.
שירה נגר: לגבי ישובים, נראה לי שנכון ש"זינוק בעליה" יתייחסו.
שמואל עזרא: אנחנו כמו שאמרתי עובדים ב-16 רשויות, יש שלוש רשויות שכרגע עוד לא נכנסנו שזה חולון יבנה וגדרה, כאשר בגדרה יש לנו שם בעיה עם מצ'ינג של הרשות.
אברהם נגוסה: כמה משתתפים ב-16 התכניות האלה?
שמואל עזרא: משתתפים עד עכשיו, אנחנו מגיעים לכ-2,300, מספר מדויק אוכל לתת בהמשך.
שמואל עזרא: מבחינת התכנית, התכנית היא ליווי פרטני שהרכז מלווה, מכין אותם לצו הראשון.
אברהם נגוסה: בארבע שכונות, לפי מה שאנחנו רואים פה, לא מבצעים את זה.
אברהם נגוסה: מתוך ה-16 רשויות.
שמואל עזרא: איזה רשויות?
אברהם נגוסה: קיבלנו את הנתונים מהדו"ח.
אברהם נגוסה: אני מבקש שתשבו עם הצוות והצוות יעביר לנו.
אברהם נגוסה: מה שקיבלנו זו המציאות.
טלל דולב: "קשיי ביצוע" זה שאין רכז ועכשיו מגייסים רכז.
נורית יכימוביץ': קשיי ביצוע משמעותו שהתכנית עדיין לא התחילה, אבל היא בשלבי היערכות.
אברהם נגוסה: אנחנו לא רואים את היעד, אנחנו רואים מה שמבצעים עכשיו.
אברהם נגוסה: יש לנו רק שתי דקות ואני חייב לסכם.
אברהם נגוסה: משפט בבקשה, לא יותר.
מיכל אברה סמואל: משפט אחד.
מיכל אברה סמואל: אני רוצה להתייחס לשני נושאים, אחד – באמת בישובים שהתכניות פועלות, בני הקהילה לא שותפים וזה מחדל מאוד רציני מבחינתי כמי שנמצאת גם כמעט ב-40 ישובים שונים בתכנית הפעילויות שלנו.
מיכל אברה סמואל: הרשויות לא משתפות את בני הקהילה להיות שותפים בהובלה ובהכרה של התכניות וזה משמעותי וחשוב כי בסוף הם צריכים לעודד את הילדים שלהם לצרוך את השירותים שקיימים.
מיכל אברה סמואל: הדבר הנוסף, בנושא של הגישור עשינו גישור בבריאות ששם צריך להשקיע יותר.
אברהם נגוסה: אני חייב לסיים.
רוני אקלה: המשרדים דיווחו דיווחים שלהם ויש גם את הדיווחים שלנו שאנחנו רואים, לפחות אני רואה ב-31 ישובים, ב79 שכונות של הקהילה האתיופית יש בעיות ואתגרים מאוד קשים ואני חושב שצריך להעלות אותם לדיון.
אברהם נגוסה: אנחנו נקבע דיון בקרוב ונודיע לכל המשרדים וגם לארגונים.
אברהם נגוסה: אנחנו נמשיך בדיוק מהיכן שהפסקנו.
אברהם נגוסה: זו הוראת הכנסת, אני לא יכול להמשיך את הדיון מעבר לזמן.
אברהם נגוסה: נקציב לדיון הבא יותר זמן כדי שהוא יהיה מעמיק בכל התכניות האלה.
אברהם נגוסה: אני מתנצל בפני משרדי הממשלה שלא הצליחו להציג היום ובפני הארגונים שבאו להביע את דעתם ולא הצליחו לעשות זאת.
אברהם נגוסה: אני מבטיח שבקרוב נזמן אתכם לדיון המשך ולאחר מכן נסכם את העניין.
אברהם נגוסה: תודה למשתתפים.
אברהם נגוסה: אנחנו היום מקיימים ישיבה חגיגית הוקרה לאמנות המסורתית של יוצאי אתיופיה בישראל והשקת הקטלוג בהפקת עמותת אלמז, שאנחנו רואים את החברים שלה כאן.
אברהם נגוסה: איתי נמצאים חבריי חברי הכנסת קסניה סבטלובה, חבר הכנסת מוטי יוגב, חבר הכנסת דב חנין, חברת הכנסת פנינה תמנו שטה וחבר הכנסת יו"ר האופוזיציה יצחק הרצוג, תודה שהצטרפת אלינו.
אברהם נגוסה: כמובן חברי עמותת אלמז ואמנים מהקהילה שהגעתם ליום החשוב הזה.
אברהם נגוסה: אני רוצה להזכיר שיש תערוכה מחוץ לאולם הוועדה.
אברהם נגוסה: מי שלא ראה, כמוני, יכול לצאת כשנסיים לראות את התערוכה.
אברהם נגוסה: תודה גם על התערוכה ותודה שבאתם.
אברהם נגוסה: אני רוצה לבקש מחבריי חבר הכנסת, יש סרט קצר שרוצים להראות לנו.
אברהם נגוסה: האם אתם מוכנים שקודם נראה אותו ואחר כך תתייחסו.
אברהם נגוסה: לאחר מכן כמובן האמנים יציגו את העבודות שלהם.
אברהם נגוסה: בבקשה נקרין את הסרט.
סמדר מסינג: אני עבדתי במפעל 18 שנה.
סמדר מסינג: מה שאנחנו רואים פה זה מפעל אלמז.
סמדר מסינג: המפעל היה קיים משנת 1992 עד 2012.
סמדר מסינג: במפעל בעיקר עסקו בעבודות רקמה ותפירה, ממשלת ישראל תמכה במפעל בערך כ-18 שנה, ובשנת 2012 הם החליטו להפסיק את התמיכה.
סמדר מסינג: העבודות שאנחנו רואים פה הן עבודות רקמה של נשים וגם גברים יוצאי אתיופיה, המפעל היה קיים בלוד והיה לו מוניטין מאוד גדול.
סמדר מסינג: הייתה לנו חנות בגן העיר משנת 1998, שהייתה בערך משהו כמו 17 שנה.
סמדר מסינג: אחת הלקוחות האהובות שלנו הייתה חנה מירון ז"ל, היא הייתה גרה מעל לחנות וכל שבוע הייתה נכנסת לחנות באהבה.
יצחק הרצוג: אז היום אין כבר.
סמדר מסינג: מפעל אלמז נסגר ב-2012.
סמדר מסינג: היום העמותה בעצם שאנחנו הקמנו ב-2012 היא ממשיכה את הפעילות של מפעל אלמז, אבל אנחנו עובדים עם נשים בבתים, אין לנו מפעל, אין לנו מקום אחד שמרכז את כל העבודות.
סמדר מסינג: אנחנו עובדים עם נשים במתנ"סים, עם נשים בבתים, אנחנו מספקים להן עבודה כשאנחנו מקבלים פרויקטים.
סמדר מסינג: זו בעצם העבודה שיש לנו עכשיו.
סמדר מסינג: העמותה נקראת "אלמז אמנות".
אברהם נגוסה: מה הייתה התמיכה של הממשלה לפני 2012?
סמדר מסינג: לפני 2012 התמיכה הייתה בסך הכל 300,000 שקל לשנה, כאשר המכירות שהיו לנו, הגענו ל-500,000 שקל, 600,000 שקל בשנה.
אברהם נגוסה: איזה משרד ממשלתי היה נותן את התמיכה?
סמדר מסינג: בשנים האחרונות זה היה משרד התמ"ס ובטעות היינו מסופחים לעסקים קטנים, שלא היינו צריכים להסתפח לזה.
סמדר מסינג: אני רוצה להגיד שמלבד המספרים היבשים שהם טענו שאנחנו בגרעון של 200,000, 300,000 שקל, זה נתן לכל התרבות האתיופית, הגאווה שזה נתן לכל האמנים, המפעל בעצם נסע לייצג את ישראל בעשרות תערוכות בארץ ובעולם ואני חושבת שזה היה אחד הפרויקטים היפים של העדה האתיופית וממש כואב הלב שזה נסגר.
אברהם נגוסה: אז הסרט הסתיים.
אברהם נגוסה: חברי הכנסת אתם רוצים להתייחס בשלב זה או לשמוע אנשים?
דב חנין: ברשותך אדוני היושב ראש, אני רוצה קודם כל להביע הערכה ותודה על ההזדמנות לראות את האמנות היפה ומקסימה הזאת שגם מוצגת כאן מחוץ לאולם, באמת דברים יפהפיים, מקסימים, טוב שיש לנו הזדמנות להיחשף לדברים האלה ובאמת גם תודה והערכה לאלבום המאוד יפה שאנחנו רואים כאן.
דב חנין: לדעתי אדוני היושב ראש, יש לחברה אינטרס לקדם ולעודד את שימורה והתפתחותה של היצירה המסורתית של יוצאי אתיופיה בישראל.
דב חנין: זה עושר תרבותי שאסור לתת לו ללכת לאיבוד.
דב חנין: אסור שהוא יילך לאיבוד.
דב חנין: אני שומע בהרבה צער שהמפעל הזה שעסק בעידוד ובקידום של היצירה הזאת לא קיים היום.
דב חנין: אני חושב שזו חובתה של המדינה לתמוך ולקדם מהלכים שכאלה.
דב חנין: אנחנו בשבוע שעבר קידמנו חקיקה שעוסקת למשל בשימור תרבות האידיש ובשימור תרבות הלדינו בישראל, דברים מאוד יפים, מסורות מאוד יפות ועושר תרבותי מאוד גדול.
דב חנין: את אותו דבר עצמו, את אותה גישה עצמה אנחנו צריכים להפנות גם ליוצאי אתיופיה בישראל.
דב חנין: אנחנו נמצאים בסוג מסוים של מרוץ נגד הזמן, מכיוון שחלק מהיוצרים הם אנשים מבוגרים שהביאו עימם את הידע, את המסורות ואת היצירה הזאת מאתיופיה.
דב חנין: אם אנחנו לא נייצר מנגנונים שיאפשרו את הידע הזה לשמר ולפתח אותו ואולי גם להעביר אותו בצורה כזאת או אחרת לדורות הבאים, אנחנו נגיע למצב שבו פשוט עושר תרבותי מאוד מיוחד ילך לנו לאיבוד וזה יהיה חבל מאוד.
דב חנין: לכן אני פונה למשרדי הממשלה הרלבנטיים, וכאן אגב אני רואה לא רק את משרד הכלכלה, כמובן ששייך לתמונה הזאת, אלא גם את משרד התרבות.
דב חנין: שרת התרבות מדברת על מגוון תרבותי ומגוון של יצירה תרבותית, הנה, יש לנו פה סוגיה מובהקת של מגוון תרבותי, בואו ניתן לה תמיכה.
דב חנין: גם אגב משרד החינוך צריך להיכנס לתמונה הזאת ואני חושב שכל המשרדים האלה צריכים בשילוב ידיים לפעול כדי לעשות את הכל לשימור ולקידום האמנות המסורתית של יוצאי אתיופיה בישראל, ושוב תודה באמת על היוזמה ועל האמנות המאוד מקסימה שנחשפנו אליה.
אברהם נגוסה: בבקשה יו"ר האופוזיציה חבר הכנסת יצחק הרצוג.
יצחק הרצוג: קודם כל שלום לכל האמנים והאמניות היקרות.
יצחק הרצוג: תודה לך ותודה לאנשי עמותת אלמז.
יצחק הרצוג: האמנות של יוצאי אתיופיה בישראל היא אמנות מרהיבה, מיוחדת במינה.
יצחק הרצוג: יש פה דברים שמזכירים לי את ילדותי.
יצחק הרצוג: בילדותי אבא שלי כשהיה אז ראש אמ"ן, הוא נסע לאתיופיה, הוא היה אורחו של היילה סלאסי, שהיה אז קיסר אתיופיה.
יצחק הרצוג: הוא חזר עם כמה תמונות מדהימות של שלמה המלך ומלכת שבא שהם פשוט כמו התמונות כאן, יפהפיות.
יצחק הרצוג: אני חושב שזאת אמנות נהדרת וצריך לקדם אותה בכל מקום בארץ, טוב שאנחנו עושים את זה בכנסת.
יצחק הרצוג: לא ידעתי על עניין אלמז, אנחנו לא מודעים לסיפור הזה, אבל ודאי אני חושב שכולנו נשמח להתגייס כאן בכנסת למען המטרה הזאת, אם יש לה עוד היתכנות.
יצחק הרצוג: בכל מקרה תודה רבה.
קסניה סבטלובה: תודה לך כבוד היושב ראש, שלום לכולם.
קסניה סבטלובה: זו באמת ישיבה חגיגית וישיבה מיוחדת במינה שכן אנחנו פה מרבים לשבת בכתלי הועדה הזאת ולדבר על הבעיות שאכן ישנן, הן לא מעטות, וכולנו כמובן, האחריות שלנו היא למצוא להן פתרונות.
קסניה סבטלובה: אבל מה שהייתי רוצה באמת שילדי בית ספר, הבנות שלי שעכשיו לומדות למשל בכיתה ג' כשהן ישמעו על העדה האתיופית, שזה יתחבר להן לדברים הצבעוניים והיפהפיים האלה.
קסניה סבטלובה: זה מה שהייתי רוצה.
קסניה סבטלובה: כי כשאנחנו מדברים על סטריאוטיפים, כשאנחנו מדברים על סטיגמות חברתיות שמונצחות דור אחרי דור אחרי דור, הדברים האלה מתפספסים.
קסניה סבטלובה: הדברים האלה לא מוכרים מספיק.
קסניה סבטלובה: הייתי רוצה לראות תערוכות נודדות שיעברו בין מכינות קדם צבאיות, שיעברו בין בתי ספר, בין אוניברסיטאות, וששם באמת יתוודעו לכל העושר התרבותי הזה.
קסניה סבטלובה: אנחנו זכינו.
קסניה סבטלובה: אנחנו זכינו באמנים האלה, באומנויות האלה, אנחנו זכינו בדברים ייחודים שהם מרכיבים את הפאזל הישראלי ומי שמפספס את הדברים האלה ומי שלא תומך בהם, ומי שחושב ש"טוב, הם יסתדרו בעצמם ויהיה בסדר ואיך שהוא תמיד האמנים מסתדרים", לא, הם לא.
קסניה סבטלובה: הם זקוקים לתמיכה של המדינה.
קסניה סבטלובה: אלה דברים שעוברים מדור לדור וחבל שדווקא כאן במדינת ישראל אנחנו לא נסייע להנצחה של הדברים האלה ולקידומם, לשילובם בתוך התרבות הישראלית שכן זה חלק אינטגרלי ובלתי נפרד מהתרבות הישראלית.
אברהם נגוסה: חברת הכנסת פנינה תמנו שטה בבקשה.
פנינה תמנו: תודה אדוני היו"ר, אין ספק שהכוח של החברה הישראלית טמון בגיוון שבה, במקום כל כך קטן, במדינה כל כך קטנה, ניתן למצוא פשוט את כל הגיוון של כל העולם.
פנינה תמנו: לראות כאן את האמהות שלנו שעושות את התילף ואת המוסב ואני כילדה זוכרת את הרקמות והדרך לייצר את כל הדברים היפהפיים האלה, ולא אחת ראינו איך ההורים שלנו ממקום של עשייה ויצירה שהשתמרה לאורך דורי דורות, נאלצה פה איפה שהוא דווקא בישראל להיכבות.
פנינה תמנו: ועד שראינו את אלמז, איזה סוג של אי מבטחים, נקודת אור של אומנות, של יצירה שהאימהות שלנו לא בכדי הגיעו לכאן היום, כי זה באמת היה חלק חשוב מחייהן.
פנינה תמנו: אלמז היה שם נרדף לאם רצית לקנות מתנה שהיא יצירה אתיופית אותנטית, ולצערי באמת מורגש שאלמז כבר, המפעל עצמו אינו קיים, אבל אין לי ספק שאתן והיצירה שלכן, האימהות שלנו, תמשכנה ואת כבר אומרת שהן ממשיכות מהבתים.
פנינה תמנו: אבל אני באמת רוצה רק להציב שאלה.
פנינה תמנו: במקום שנדרשה תמיכה כל כך מצומצמת, פעוטה, והרי תמיד אומרים שיוצאי אתיופיה ובכלל עולים מקבלים כל כך הרבה תמיכה, האם לא היה הכרחי שיקחו בחשבון את ההשקעה הנדרשת במקור האור שהיה באמנות של הקהילה, ונדמה לי שאיפה שהוא אנחנו מגלים איזה סוג של חלמאות בהתנהלות, כי משרד הכלכלה נותן תמיכות למפעלים שנמצאים ביהודה ושומרון, ומפעלים שנמצאים בפריפריה, ואני אומרת יש גם פריפריה חברתית ובסוף הרווח הוא לא של האנשים האלה ולא של קהילה אחת, העושר והגיוון הוא רווח של החברה הישראלית גם בנראות שלנו כלפי פנימה ובהיכרות שאת מדברת עליה, של הדור הישראלי שצומח כאן, שצריך להכיר את המגוון כולו, אבל לא רק.
פנינה תמנו: גם בפני העולם.
פנינה תמנו: כי קל מאוד ללכת ולהתרברב בפני העולם "איזה יופי, בואו תראו" ולהפגיש את האנשים הללו, אבל 300,000 שקלים או לא יודעת כמה תוספת היה צריך שם, אני חושבת שזה פספוס שלנו אבל עם זאת אני לא רוצה שתיפול רוחכם, כי אני בטוחה שאלמז יכול להיות עסק רווחי, חד משמעית.
פנינה תמנו: אם תנהלו את זה נכון אין לי ספק שאתן תגלו את התושייה ותעמדו על כך שאתן תפרצו את הדרך, ואולי אז הממשלה תהיה משוכנעת לבוא ולסייע לכן.
פנינה תמנו: אני מאוד מודה לכן, לנשים המבוגרות.
פנינה תמנו: אמנם הצגת, חלילה אין לי ביקורת, אני הייתי רוצה לשמוע גם את האימהות שלנו שהן עושות את העבודה, לשמוע אתכן מדברות, גם אם זה באמהרית, כדי שנוכל להתרשם.
אברהם נגוסה: נשמע בהמשך.
אברהם נגוסה: , אם חברי הכנסת ידברו בקיצור יהיה זמן.
פנינה תמנו: זו דרישה מאוד קשה.
אברהם נגוסה: תראו, כמובן האמנות של הקהילה זה לא רק לקהילה, זה לכל עם ישראל.
אברהם נגוסה: אני התרגשתי כשהייתי בכנס פתיחת השגרירות שחגית יאסו שרה שם, במשרד החוץ - - - שרה שם.
אברהם נגוסה: איזו גאווה של הקהילה שלנו, בכנסים בינלאומיים מציגים את האמנות שלהם ואת היכולת שלהם.
אברהם נגוסה: לכן אני אומר שמדינת ישראל שלא משקיעה באמנות יוצאי אתיופיה, המדינה מפסידה.
אברהם נגוסה: החברה הישראלית מפסידה.
אברהם נגוסה: לכן חשוב מאוד שמשרדי הממשלה יתגייסו לתמוך באמנות של יוצאי אתיופיה.
יואל רזבוזוב: אני מברך על הדיון החגיגי הזה ואני באמת מסכים איתכם שלא רק הקהילה מרוויחה מזה אלא גם המדינה, אם אנחנו נכיר אחד את השני בתוכנו אנחנו נהיה חזקים יותר.
יואל רזבוזוב: הרבה פעמים אני רואה שמזלזלים בהשקעה בתרבות ואני חושב, כמו שאמרתי שברגע שנשקיע ונהיה חזקים יותר כאן וגם בני הקהילה, הדור הבא, הדור הצעיר, ברגע שהם יכירו את השורשים שלהם טוב יותר הם יהיו חזקים יותר ובטוחים יותר.
יואל רזבוזוב: זה מאוד חשוב וזה באמת כסף קטן לדבר הגדול שתערוכה בסדר גודל כזה עושה, ההוקרה לאמנות.
יואל רזבוזוב: כמו שאמרתי, באמת יש הרבה זלזול, אומרים שזה כסף קטן וזה לא מעניין, זה אמנות, אני אומר גם יוצאי ברית המועצות לשעבר, גם הקהילה, ככל שהילדים שלנו ידעו יותר על השורשים שלהם הם יהיו יותר חזקים וגם אנחנו בתוכנו צריכים להכיר אחד את השני אז אני מברך וחשוב מאוד שימצאו את הכסף הזה להמשיך ולתמוך.
אברהם נגוסה: נשמע את אלמו אשתה.
אברהם נגוסה: , בבקשה תציג לנו את העניין של אמנות יוצאי אתיופיה בישראל ואת חשיבותו, מה האתגרים איתם אתם מתמודדים.
אלמו אשתה: אני אמן, מרצה במוזיאונים, נותן הרצאות בנושא תרבות ואמנות של יהודי אתיופיה ומייסד "מוזיאון במזוודה" על יהדות אתיופיה שאני מסתובב אייתה בכל הארץ ובעצם חושף את התרבות האתיופית שלא נחשפה מספיק.
אברהם נגוסה: לא הבאת את המזוודה שלך היום?
אלמו אשתה: אם היה זמן הייתי מביא אותה.
אברהם נגוסה: הוא אמן מס' 1 בקהילה.
קסניה סבטלובה: הוא בקטלוג?
אלמו אשתה: יש בקטלוג מאמר שכתבתי על האמנות האתיופית באופן כללי.
אלמו אשתה: יהודי אתיופיה ידועים כבעלי מלאכה, הנשים עסקו בקדרות והגברים באריגה ונפחות.
אלמו אשתה: הייתה חלוקת תפקידים ברורה בין גבר לאשה.
אלמו אשתה: אישה לא עסקה במקצוע של הגבר וגבר לא עסק במקצוע של האישה.
אלמו אשתה: באתיופיה המקצועות הללו נחשבו כמקצועות נחותים ואפילו הפכו לקללה, כמו בן של שמאני, בן של אורג, בן של - - - בן של קדרית, זה ממש כמו קללה.
אלמו אשתה: אבל גם אותם אנשים היו תלויים ביהודים כי אלה מקצועות שרק יהודים עסקו בהם.
אלמו אשתה: בדרך כלל המקצועות עברו מדור לדור.
אלמו אשתה: מה שקרה פה בישראל, המקצועות הללו הולכים ונעלמים, ובמיוחד הנפחות.
אלמו אשתה: לפחות קדרות ואריגה ניתן לראות במתנ"סים ובמרכזים קהילתיים.
אלמו אשתה: את זה צריך לעודד כי זה יתרום לקליטה והשתלבות של יוצאי אתיופיה.
אלמו אשתה: אני אישית נקלטתי וקלטתי וגם היום ממשיך לקלוט בזכות האמנות.
אלמו אשתה: מבחינתי המעבר של יוצאי אתיופיה מאתיופיה לארץ ישראל, נולד עוד מעבר שזה מאומנות לאמנות.
אלמו אשתה: היום יש הרבה אמנים שעוסקים באמנות מודרנית ופחות באומנות.
אלמו אשתה: אני חושב שכדאי לשמור ולשמר את המסורת היצירתית ולהשתלב עם התקופה הנוכחית.
אלמו אשתה: כמו שיגאל אלון אמר "אדם שאינו מכיר את עברו ההווה שלו דל, ועתידו לוט בערפל.
אלמו אשתה: ".
אלמו אשתה: צ'רצ'יל גם אמר "ככל שאתה מעמיק בעברך כך אתה בונה את עתידך".
אלמו אשתה: כולי תקווה שנשמור על זה, ולסמדר, אני חושב שהקטלוג הזה יכול לחשוף הרבה את האמנות האתיופית לאלה שלא הכירו, אז תודה רבה לך.
אלמו אשתה: תודה לכולם.
אברהם נגוסה: בבקשה סמדר.
סמדר מסינג: צהריים טובים לכולם.
סמדר מסינג: אני מאוד נרגשת לראות את כל האמנים שהיצירות שלהם אפשרו את הוצאת הקטלוג ושמלווים אותי כל כך הרבה זמן.
סמדר מסינג: הקטלוג "קמעות וקמעות" מתרכז ב-30 שנות עבודה עם האמנות של יהודי אתיופיה ומוצגות בו כ-90 יצירות של אמנים יוצאי העדה.
סמדר מסינג: הקטלוג מתמקד באמנים ובאמנות האתיופית המסורתית.
סמדר מסינג: מטרתו היא לשמר ולתעד את אותה אמנות אתנית שהולכת ונעלמת, ולהנציח את אותם אמנים ופרויקטים שפעלו בשנות השמונים והתשעים שאינם פעילים עוד.
סמדר מסינג: במקביל מוצגים יצירות של אמנים צעירים שמשלבים תכנים מסורתיים ביצירתם.
סמדר מסינג: לסוג כזה של המשכיות חותרת עמותת אלמז.
סמדר מסינג: אני גאה להיות חלק מהתהליך של הבאת האמנות הזאת לקדמת הבמה.
סמדר מסינג: מהתערוכה הראשונה שאצרתי ברמת גן ב-1989, בהמשך בעבודתי במפעל אלמז עם מיקי שפירא, הוצאת הספר - - - ב-1996, הנסיעה הראשונה לאתיופיה בשנת 2000 והתערוכות הרבות שהוצגו בארץ ובעולם, וגולת הכותרת הוצאת הקטלוג "קמעות וקמעות" והשקתו במקום מכובד זה.
סמדר מסינג: בשנת 1998 כשפתחנו את הגלריה בגן העיר המוכרות האתיופיות היו אולי האתיופיות הראשונות בתל אביב.
סמדר מסינג: מאז עברו כ-20 שנה, אותן עובדות כבר נשים בוגרות בעלות משפחות, עובדות במשרות מכובדות ואף חלק מהן ממשיך לשווק את פעילות האמנות באתיופיה.
סמדר מסינג: בזמן שאנחנו משיקים קטלוג זה, אמניות אתיופיות נוספות מציגות בדאקאר, בביאנלה לאמנות אפריקאית, באתיופיה, ברזידנס ובתערוכות בינלאומיות נוספות.
סמדר מסינג: בנוסף גם יצירה של האמנית טנת נקנתה לאוסף הכנסת.
סמדר מסינג: במשך השנים תמיד נשאלתי "למה אתיופים, למה העקשנות והדבקות, למה?" אני חושבת שמעבר לחיבור עם האמנות, ליופי, ולנאיביות ולצניעות, ראיתי את האתגר לחשוף את התרבות הזאת, זאת הייתה אחת האפשרויות לעזור לקליטה של העדה בשנים הראשונות בארץ.
סמדר מסינג: ראיתי בזאת שליחות ועד היום אני מתייחסת לזה כך.
סמדר מסינג: אני מקווה שהקטלוג הזה יגרום לשינוי ולעידן חדש וייצור תפנית והתעניינות מחודשת של מוזיאונים ומוסדות באמנות.
סמדר מסינג: אני מאחלת לעמותה שממשיכה את פעילות מפעל אלמז והאמנות המסורתית להמשיך בעשייה החשובה הזאת ואני קוראת כאן למשרדי הממשלה שיכולים לתמוך בעמותה שחלקה הגדול נעשה בהתנדבות, שיתחילו לתמוך בפעילות שלנו ולאפשר את המשך העשייה הזאת.
סמדר מסינג: לבסוף אני רוצה להודות למי שאיפשר את הוצאת הקטלוג, נותני החסויות, מפעל הפיס, משרד התרבות, בנק לאומי, בנק מזרחי, בזק, לצלם אבי חי שצילם את הקטלוג הראשון גם לפני 30 שנה, לראובן מארטסקאן, למעצבת הגרפית דפנה גרייף ולעורכות ולמתרגמות חנה לפלר ושרית בלום, לחברי העמותה שנותנים את זמנם בהתנדבות, למתנדבים, למשפחתי, למפרגנים ולמשכן הכנסת שאפשר לנו להציג את יצירות האמנות במשכנו.
סמדר מסינג: תודה רבה.
אברהם נגוסה: אני רוצה לברך ב"ברוך הבא" את שגרירת ישראל באתיופיה לשעבר, בליינש זבדיה.
בליינש זבדיה: תודה רבה.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עכשיו מהאמהות שעוסקות.
אברהם נגוסה: מישהי רוצה לדבר?
קאסיה וואסי: אני מתרגשת.
קאסיה וואסי: אני רוצה להתחיל בשמו של אבא שלי, שמי קסאי מהרי, שם המשפחה שלי וואסי.
קאסיה וואסי: אני אמנית.
קאסיה וואסי: עובדת במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
קאסיה וואסי: התחלתי אמנות כשהגעתי לארץ ב-1991, ב-1992 התחלתי ללמוד להיות גננת.
קאסיה וואסי: כשהתחלתי לעבוד בגן עם ילדים קטנים, התחלתי לפסל פיסול כל מיני צורות קטנות, כי באתיופיה לא עסקתי בעבודת אמנות וכשהגעתי לארץ בכיתה יא' הייתי עוד תלמידה.
קאסיה וואסי: התחלתי עם הילדים סוג של משחק ולאט לאט הגעתי לאמנות ברמה יותר טובה וורד גולן לקחה אותי שאני אעבוד בחומר, התחלתי לעבוד בחומר, הגעתי למוזיאון ארץ ישראל.
קאסיה וואסי: אני עובדת במוזיאון 21 שנה, מציירת בבית בשביל הכיף שלי, אני מאוד אוהבת לצייר ואת עבודות הפיסול אני עושה במוזיאון ארץ ישראל, הם מוכרים אותן בחנות המוזיאון.
קאסיה וואסי: למדתי שנתיים בסמינר הקיבוצים כדי לקדם את עצמי גם באמנות.
קאסיה וואסי: עכשיו אני יותר בכיוון של הציורים בתוך הבית, אני מציירת בזמן הפנוי ומקום העבודה שלי זה מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
קאסיה וואסי: הכרתי את האמנות בעצם אמא שלי הייתה קדרית אבל לא עבדתי אייתה.
קאסיה וואסי: היא הייתה עובדת בקדרות, אני לא התעסקתי בזה שם, התעסקתי בזה כאן.
קאסיה וואסי: פה זה הפך להיות הפרנסה שלי, לא מתוך בחירה אלה מתוך מצוקה בחרתי, כי לאמן אין לו מקור הכנסה במדינת ישראל ואין לו תמיכה, אין לו הכנסה.
קאסיה וואסי: בגלל שאין לו תמיכה, יש הרבה אמנות שאני מכירה שעובדות באמנות בתוך הבית שלהן והם רוצים מישהו שיכול להגיע ולמכור למשל - - - בכרמיאל היא אמנית גדולה שהייתה עובדת וגם אישית אני מכירה אותה, יש הרבה אימהות שעובדות בזה אבל אין להן עזרה, אין להם מישהו שיעזור להן ויוציא את העבודות האלה למכירה ולתת להן קצת כסף.
קאסיה וואסי: באמת אפשר להשתמש בנו כי יש לנו יכולת, יש לנו ידע, יש לנו המון דברים לתרום וגם לעזור לעצמנו, אבל מכיוון שהשפה היא לא השפה שלנו והכל סגור לנו, זה קשה, לאנשים מבוגרים במיוחד, גילאים מסוימים שאין להם את השפה הזאת לכן לצאת ולהצליח זה מאוד קשה.
קאסיה וואסי: אם תהיה עזרה מכח עליון זה יכול לתת גם מקום עבודה לאנשים שאין להם עבודה, לאנשים שאוהב ים להתעסק באמנות.
קאסיה וואסי: אני מאוד אוהבת אמנות וכדאי לעזור לאנשים האלה.
אברהם נגוסה: היצירתיות, הידע, לא יכולים להוציא אותם בגלל שאין עידוד וסיוע מטעם המדינה.
אברהם נגוסה: לכן זו המטרה.
אברהם נגוסה: תודה רבה לך, אני שוב אומר שאם אתם רוצים להתבטא, אתם יכולים גם באמהרית.
אברהם נגוסה: אין כאן הגבלות של השפה.
אברהם נגוסה: עכשיו נשמע את השגרירה בליינש.
בליינש זבדיה: שלום לכולם.
בליינש זבדיה: הגעתי מאוחר ואני לא יודעת מה אמרו ומה לא אמרו, אבל אני מאוד שמחה להיות פה ואני מנסה להיקלט שוב, אחרי חמש שנות שירות מרתקות ששירתי את המדינה באתיופיה אני חוזרת לפה, ואני מאוד שמחה לראות אתכם כאן.
בליינש זבדיה: אמנות תמיד מעניינת אותי.
בליינש זבדיה: בילדותי לא למדתי - - - כי זה מאוד מעניין.
בליינש זבדיה: כל מה שאתם עושים, כמו ששמעתי אותך – אינני יודעת מה אמרו אחרים – זה לא כוח עליון, זה הבית הזה.
בליינש זבדיה: ויש לנו שני חברי כנסת בבית המחוקקים ואת הנושא הזה צריך להרים ולדבר עליו, צריך להוציא את הסיפור שלנו דרך האמנות החוצה.
בליינש זבדיה: יש דברים רבים מעניינים אבל לא מדברים עליהם, אז בואו נוציא אותם לתקשורת.
בליינש זבדיה: לאחרונה אני מתראיינת הרבה בתקשורת, אבל אמנות זו הדרך שלנו להוציא את מה שאנחנו יכולים.
בליינש זבדיה: יש לכם יכולת לעשות את זה, תוציאו את זה החוצה, שידעו.
בליינש זבדיה: האמנות שלכם, הלוואי שיכולתי, אפילו שלמדתי קצת כשהייתי שם ולא היה לי זמן לעשות את זה הרבה, הדרך היא להוציא.
בליינש זבדיה: אני אספר לכם סיפור שהייתי ברואנדה בפעם הראשונה, כולכם בטח יודעים על רצח העם שהיה שם.
בליינש זבדיה: מה שהפסיכולוגים עשו לילדים שההורים או המשפחות שלהם נרצחו, הביאו אותם, אני רק זוכרת מקום אחד שנקרא "אגהאזו", ברואנדית הפירוש הוא "להוריד דמעות".
בליינש זבדיה: במקום הזה הפסיכולוגים היו נותנים לילדים לצייר מה שהם הרגישו והילדים האלה התחילו לצייר, בהתחלה לא יכלו להסתכל על מישהו כי היה להם קשה, ולאט לאט התחילו להיפתח ולהוציא את הדברים שלהם דרך האמנות.
בליינש זבדיה: גם אנחנו, העדה יכולה להוציא את זה דרך האמנות ולהביא את זה לקהל הרחב.
בליינש זבדיה: יש לנו הרבה יכולות, אנחנו יכולים לעשות את זה, כל מה שאתם עושים תוציאו אותו, תראו אותו לאנשים.
בליינש זבדיה: אתם כן יכולים לעשות את זה, אני לא בעמדה שאני יכולה להשפיע, אני רק עובדת למשרד החוץ, חזרתי למשרד החוץ, אבל כל דבר שאני יכולה לדבר, בשמחה רבה.
בליינש זבדיה: אבל תהיו מאוחדים ותנסו לעבוד ותנסו את היכולת שלכם.
בליינש זבדיה: אל תתביישו.
בליינש זבדיה: תמיד התביישנו, אין מקום להתבייש.
בליינש זבדיה: זו מדינת ישראל, אפשר להתבטא, אפשר ללכת להציג, אפשר לדבר, בשכונה שלכם, עם העובדים הסוציאליים, עם מי שקרוב אליכם, תוציאו את היכולת שלכם.
בליינש זבדיה: דרך האמנות אנחנו יכולים להוציא את הסיפור שלנו.
בליינש זבדיה: יש לנו סיפור הכי מרתק שיכול להיות.
אברהם נגוסה: עכשיו נפנה לנציגי משרדי הממשלה.
אברהם נגוסה: במסגרת הישיבה החגיגית אנחנו רוצים גם למצוא פתרון איך אנחנו הולכים לחזק את האמנות, איך אנחנו ניתן את התמיכה.
אברהם נגוסה: כשאני אומר "אנחנו", אני מתכוון למשרדי הממשלה.
אברהם נגוסה: איך המדינה באה ואומרת "אני רוצה לעזור לאמנות האתיופית" כמו שנאמר פה, יש לנו אוצר, יצירתיות שלא מעודדים אותה ולא תומכים בה ובגלל זה האוצר כאילו נותר קפוא באיזה שהוא מקום.
אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לפתח את זה שיצא החוצה ואנחנו צריכים לתת להם סיוע ותמיכה.
אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע מנציגי משרדי הממשלה, קודם כל למה באמת הפסיקו לתת, זה כסף קטן מאוד, 300,000 שקל.
אברהם נגוסה: למה הפסיקו לתת את זה?
אברהם נגוסה: יש כאן נציג משרד הכלכלה?
דנה גורדון שושני: לא, לא הגיעו.
אברהם נגוסה: אני רוצה לפנות לדוד יאסו, מנהל אגף יוצאי אתיופיה במשרד הקליטה.
אברהם נגוסה: משרד הקליטה צריך לראות את הנושא הזה כשלב של קליטת עלייה, שילובם לחברה עם התרבות, עם האמנות.
אברהם נגוסה: האם משרד הקליטה לא יכול למצוא 300,000 שקל מכל המיליארדים?
דוד יאסו: צהריים טובים.
דוד יאסו: אני מנהל אגף קליטת עולי אתיופיה.
דוד יאסו: קודם כל אני מברך על הנוכחות ועל האמנות גם שתוארה כרגע בתיאור מאוד יפה של אלמו וגם במצגת שראינו בחוץ, אני מכיר את העמותה, אני מכיר את סמדר טוב מאוד, ישבנו הרבה פעמים.
דוד יאסו: לצידי יושבת אידה שהיא גם מנהלת אגף מידע ופרסום והרבה פעמים המשרד כן, כדי לעודד ולחזק את הנושא של העמותה או אלמז, קנינו מספר פעמים שי לעובדים דרכם.
דוד יאסו: בנושא של ההקמה, סמדר תקני אותי אם אני טועה, בהקמה כן המשרד היה שותף ומיד אחרי זה עבר, מאחר וזה היה ענין של תשלום לכח אדם ודברים כאלה והמשרד לא יכל להמשיך כי כמפעל שזה היה, וזה גם מה שאמרנו לך בזמנו.
דוד יאסו: אתה שואל, אבל זה לא עניין של כסף.
דוד יאסו: זה עניין של תהליך, עניין של עבודה, של בירוקרטיה או איך שאתה רוצה להגדיר את זה.
אברהם נגוסה: תפרט לנו.
דוד יאסו: אני אסביר.
דוד יאסו: משרד העלייה והקליטה לא יכול לשלם למפעל, כי הוא מפעל, כמו שנאמר, שגם ראינו את התופרים והכל, שזה גם לכוח אדם.
דוד יאסו: אי אפשר להחזיק כח אדם דרך משרד העלייה והקליטה.
דוד יאסו: כן יש אפשרות ואנחנו עשינו ואידה יכולה להרחיב בעניין הזה, אבל דברים כאלה יש כפי שאמרת את משרד הכלכלה שזה התפקיד שלהם, אנחנו לא מתעסקים ביצירת מקומות עבודה.
דוד יאסו: אם צריך להכשיר, יש את הנושא של קידום תעסוקה שאנחנו יכולים לעשות אותו באמצעות ואוצ'רים לכל אלה שזכאים, אנחנו יכולים לקיים השתלמויות, אבל לתחזק אותו ולשלם ולממן, זה לא באחריות המשרד.
אברהם נגוסה: את רוצה להשלים?
אברהם נגוסה: ממשרד הקליטה?
אידה בן שטרית: אני בהחלט רוצה להצביע על החשיבות של עמותת אלמז.
אידה בן שטרית: אני חושבת שהיא פורצת דרך בתחום שלה משום שהיא ענתה על שני דברים: אחד זה שימור האמנות המסורתית האתיופית, ודבר שני היא סיפקה עבודה, פשוט קצר ולעניין.
אידה בן שטרית: היא סיפקה עבודה, היא פשוט כיתתה רגליים בקרב רוקמים ורוקמות אמנים ואמניות, ופשוט הפכה אותם לכוח עבודה שישב ורקם ובצע את העבודה הזאת והעבודה הזאת נמכרה ואנחנו בעצמנו במשך שנים רבות רכשנו את פרי העבודה הזאת.
אידה בן שטרית: עמותה צריכה לעמוד בתבחינים שהמדינה קובעת.
אידה בן שטרית: אתה לא יכול לקחת תקציב ולהקצות אותו לעמותה.
אידה בן שטרית: יש עשרות אלפי עמותות בישראל, הן אמורות לעמוד בתבחינים של משרדים ממשלתיים.
אידה בן שטרית: סמדר יכולה לספר, אם היא עמדה בתבחינים האלה והגישה בקשות ונדחתה, עלזה צריך לדבר.
אידה בן שטרית: אני לא יודעת במה מדובר.
אידה בן שטרית: בזמנו משרד הרווחה או משרד הכלכלה, הוא זה שעמד מאחורי העמותה הזאת.
סמדר מסינג: משרד הכלכלה.
אברהם נגוסה: העמותה באה כשהמדינה הזניחה את הנושא.
אברהם נגוסה: העמותה באה ואומרת "בואו נעודד אותם" זו יוזמה של אזרחים אכפתיים שבאו לעזור.