GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שרה-תלמידה במקווה ישראל: במקווה יש לי את שני הצדדים, הצד הישראלי, שאני לומדת עברית ויש לי בגרות עברית, והצד הצרפתי, שזה התרבות שלי, ויש לי עדיין את - - -
<קריאה: איזה בגרות את עושה?
<שרה-תלמידה במקווה ישראל: לא - - -
<קריאה: ישראלית.
<קריאה: באיזה כיתה את?
<שרה-תלמידה במקווה ישראל: י"א.
<קריאה: באיזה בית ספר במודיעין?
<שרה-תלמידה במקווה ישראל: אמי"ת בנות.
<קריאה: אבל טוב לך פה, את אוכלת טוב.
<קריאה: בגרות מלאה תוציאי.
<שרה-תלמידה במקווה ישראל: כן.
<קריאה: מבטיחה?
<שרה-תלמידה במקווה ישראל: בעזרת ה'.
אברהם נגוסה: אני רואה פה את קליטת העולים והעניין של כל ישראל חברים ואני רוצה לספר לכם, ליהודי אתיופיה וכל ישראל חברים, את הקשר ההיסטורי.
אברהם נגוסה: כל ישראל חברים היו הראשונים שיצרו קשר עם יהודי אתיופיה, הם שלחו ב-1868, לפני בערך 150 שנה, שלחו את יוסף הלוי לאתיופיה והוא יצר קשר, הראשון, עם יהודי אתיופיה ויהדות התפוצות.
אברהם נגוסה: אחר כך המשיך יעקב פייטלוביץ והמשיך את כל ההיסטוריה עד העלייה.
אברהם נגוסה: אז אתם יכולים לראות, באמת, כל ישראל חברים, הם בנו וייסדו את הפנימייה ויצרו קשר עם יוצאי אתיופיה ויוצאי אתיופיה מתחנכים בפנימייה הזו.
<קריאה: סגירת מעגל.
אברהם נגוסה: לכן חשוב לי לספר לכם את הסיפור.
<קריאה: כשנחגוג פה 150 נצטרך פה גם תקציב מיוחד לנושא הזה.
אברהם נגוסה: נדבר.
<רונן צפריר: תלמידים יקרים, אני רוצה לומר לכם תודה רבה, הייתם מכובדים כמו שאתם, תמשיכו ככה.
<רונן צפריר: מי שיש לו בחינות בגרות, שיהיה לכם המון בהצלחה.
<רונן צפריר: תודה רבה שהקדשתם לנו את הזמן שלכם ואתם יכולים לחזור לכם ליחידה שלכם.
<רונן צפריר: תודה רבה ושבוע טוב.
אברהם נגוסה: אני חוזר דווקא על השאלה שלי, כשאנחנו באים לשטח, אנחנו עושים בשטח דיונים, מביאים את זה לשטח ומזמינים גם את משרדי הממשלה כדי להבין מה קורה בשטח ואיזה אתגרים יש ואז איך אנחנו מתמודדים ומשרדי הממשלה שותפים לדיונים, אנחנו מתרשמים שזו הצלחה, גם מבחינה חברתית וגם מבחינת החינוך ולכן אני אומר, כשאני שומע שרק 284 תלמידים עולים נקלטים פה, אני אומר, מה קרה?
אברהם נגוסה: דווקא איפה שמצליחים צריך להפנות את התלמידים האלה.
אברהם נגוסה: לכן אני רוצה לשמוע מה מחסום התקציב, איזה מחסומים יש, ומשרדי הממשלה, אנחנו פונים למשרדי הממשלה, 'למה ככה?', זה הדיון, זו מהות העניין.
אברהם נגוסה: לכן אני רוצה שתענו לי לשאלה הזו ואז נמשיך את הדיון, בבקשה.
<אווה לביא: אני מנהלת את התכניות ישראל-תפוצות וגם כשהייתי באליאנס בפריס התחלתי בנושא של בית הספר הצרפתי ישראלי ובנינו את בית הספר הזה.
<אווה לביא: שני דברים, אחת, הרגשתי והבנתי למה אני עובדת בשטח, גם כשהייתי בצרפת, שיש אפשרות שהעולים היהודים מצרפת, תהיה להם דרך לבוא וגם כשהמצב בצרפת, חייבים להגיד ולהבין את זה, הוא לא מצב קשה מאוד שהיהודים הולכים לארץ גם כשאין להם פתרונות פה.
<אווה לביא: העלייה של היהודים מצרפת היא עלייה מאוד מאוד ציונית וגם מאוד דתית, זה לא שהם לא יכולים להמשיך לחיות בצרפת, הם יכולים לחיות, יש הרבה עזרה בשביל היהודים בצרפת והם לפני כמה שנים הבינו יותר ויותר, וגם בתי הספר היהודיים בצרפת עשו את העבודה שלהם, שזה הזמן לחשוב על עלייה, לבוא ולהמשיך לחיות פה בשבילם ובשביל הילדים שלהם.
<אווה לביא: לפני עשר שנים, כשהייתה אפשרות של הבית הספר הצרפתי ישראלי אני שמעתי הרבה פעמים מהמשפחות שהייתה להם אפשרות שהילדים שלהם ימשיכו ללמוד בבתי ספר, שיש להם אפשרות להצליח גם בעברית וגם בכל התכניות הישראליות וגם בצרפתית, תהיה להם אפשרות לבוא.
<אווה לביא: בתוך הנושא הזה עשינו את בית הספר הצרפתי ישראלי כשבה
<אווה לביא: תחלה היו הרבה תלמידים שבאו לא בשביל לעשות עלייה, רק בשביל ללמוד בארץ.
<אווה לביא: אחרי שנתיים ראינו שהתלמידים ממשיכים ללמוד פה, עושים את הבגרות שלהם ועושים גם עלייה.
<אווה לביא: הם באוניברסיטאות ובצבא, כל התלמידים של בית הספר הצרפתי ישראלי מהתחלה שהגיע הזמן של הבגרות שלהם, גם הבגרות הצרפתית, הם נשארו פה, עשו את הצבא, למדו באוניברסיטאות, הייתה להם דרך לא קלה ויותר קל שהיו בבתי ספר ישראליים והם הצליחו גם בצבא ובלימודים ובכל החיים.
<אווה לביא: היום יש לנו כמה שהם מתחתנים עם ישראלים ויש להם ילדים.
אברהם נגוסה: מה המשמעות של לעשות בגרות בצרפתית בישראל?
אברהם נגוסה: אז הם חוזרים לצרפת, האם מערכת החינוך בצרפת מקבלת את הבגרות הצרפתית מישראל?
<אווה לביא: כן.
<אווה לביא: שני דברים, אחת, הבגרות שהם עושים פה זו הבגרות כמו שהם עושים בפריז או במרסיי, זו אותה בגרות, בגרות צרפתית מלאה.
<אווה לביא: דבר שני, באוניברסיטאות הישראליות מקבלים את הבגרות הצרפתית, הם מבינים שזו בגרות ברמה גבוהה.
<אווה לביא: הדבר החשוב זה להבין שמשפחה באה, בנושא של העלייה, כשהילדים הם בכיתות ח', אנחנו רוצים שהם יילכו לכיתות ישראליות, יש להם זמן ללמוד עברית, לעשות בגרות מלאה בעברית והם מצליחים גם בנושא של קליטה וגם לימודים.
<אווה לביא: כשהילדים באים בכיתה י' ואנחנו ראינו את זה במקווה וגם בעוד מקומות, גם בנתניה יש לנו תכנית בכי"ח בבתי ספר ישראליים בנתניה, אנחנו יודעים שבכיתה י' הם לא יכולים לעשות בגרות ישראלית מלאה.
<אווה לביא: הרבה מהילדים באים ברמה לימודית מאוד טובה, מאוד גבוהה, וכשהם הולכים לכיתות ישראליות הם עושים בגרות של עולים והם לא יכולים ללמוד עברית מהר כמו שחייבים בשביל לעשות בגרות ישראלית מלאה ואנחנו נותנים להם אפשרות ללמוד גם עברית כשפה, לא כשפה שנייה, כשפה באולפן, ויש להם תכניות שאנחנו עושים עם מורשה, עם המורים של הכיתות הצרפתיות וגם המנהלת של הכיתות הצרפתיות ובבית הספר הצרפתי ישראלי, גם עם מרכזת התכניות בצרפתית, אנחנו עושים תכנית שהם יכירו את החברה הישראלית, המדינה הישראלית, גם בגיאוגרפיה, כי הם לא מבינים מה זה מדינת ישראל.
<אווה לביא: יש להם גם תכניות ביהדות בשביל להבין מה זה אומר בנושא של יהדות לחיות פה בארץ והם עושים את הבגרות הצרפתית והם ממשיכים בארץ, גם בצבא, גם בלימודים באוניברסיטאות.
<אווה לביא: בשביל להבין, זה קל, כשתלמיד מצליח בבית הספר הוא מצליח גם בקליטה בחברה.
<אווה לביא: כשהוא לא מצליח, כשיש לו בעיות בלימודי השפה, בעברית, הוא מרגיש שהוא לא יכול להמשיך פה והוא חוזר לצרפת.
<אווה לביא: היום הרבה חוזרים לצרפת בגלל זה.
<אווה לביא: במקווה עשינו את השינוי הזה.
<אווה לביא: בשביל להצליח יותר, השאלה שלך, וגם כדי לקבל יותר ילדים, חייבים להבין שני דברים.
<אווה לביא: אחת, יש בארץ עוד בתי ספר שעושים את הבגרות הצרפתית, בכפר נוער בירושלים, בגבעת וושינגטון, יש עוד שעושים, פה במקווה התלמידים חייבים לשלם בשביל להיות בכיתות הצרפתיות, בשאר בתי הספר הם לא משלמים.
<אווה לביא: זה גם נושא חשוב.
<אווה לביא: למה הם חייבים לשלם פה?
<אווה לביא: יש להם תכניות במדרגה יותר טובה, מוסיפים הרבה תכניות בשביל העברית, בשביל הקליטה בחברה, גם בפנימייה, נותנים להם מדריך שהוא יכול גם לדבר איתם בצרפתית.
אברהם נגוסה: אז בוחנים התאמה לפני שמקבלים את התלמידים?
<רונן צפריר: ודאי.
אברהם נגוסה: מי עושה את המבחן?
<רונן צפריר: צוותים שלנו.
<רונן צפריר: אנחנו עושים גם בדיקות ברמה הרגשית, זה בסיס מאוד מאוד חשוב מבחינתנו, ולאחר מכן עושים את התהליכים.
<דפנה שניידר: אני חייבת לומר שעם קבלת המסלול של התלמידים שעושים בגרות צרפתית אנחנו בעצם מקבלים גם מורים עולים, אנחנו קולטים אותם בארץ.
<דפנה שניידר: מנהלת המסלול, סלביה, הגיעה עם המשפחה שלה לארץ, ועוד הרבה מורים, ואנחנו בעצם, בעזרת הרב וולף ויואל, הרפרנט, ולילי, הנחלת הלשון, אני חושבת שעושים עבודה מאוד יפה לקלוט את המורים העולים.
<דפנה שניידר: זה לעזור להם בתעודות, להצמיד להם חונך מהצד הישראלי, לחבר למרות קשיי השפה לחדר המורים הישראלי.
<דפנה שניידר: הקליטה שלהם מתבצעת דרך קליטת התלמידים.
<דפנה שניידר: עד כה דיברנו רק על התלמידים, אבל בהחלט יש לנו גם קליטה של מורים עולים ואני חושבת שזה לא פחות חשוב.
<דפנה שניידר: המורים שעושים עלייה עם המשפחות שלהם ואני חושבת שבדרך החינוכית שלהם הם משפיעים רבות על התלמידים להישאר בארץ ולהמשיך ל - - -
אברהם נגוסה: יכול להיות שאת תעני לי, אני רוצה להגיד, למשל הבחור פה שהציג - - -
<דפנה שניידר: מקס.
אברהם נגוסה: כן, הוא הגיע בלי הורים.
אברהם נגוסה: האם אתם מקבלים אותו במסגרת של תכנית נעל"ה?
<קריאה: לא, אין נעל"ה פה.
אברהם נגוסה: אין קשר עם נעל"ה?
<קריאה: הייתה תכנית נעל"ה עד לפני שנתיים או שלוש - - - לפני הרבה שנים הופסקה תכנית נעל"ה.
אברהם נגוסה: למשל זה יכול להגדיל את מספר העולים לפה.
<רונן צפריר: תכנית נעל"ה, קודם כל אנחנו עושים פה תכנית נעל"ה שלנו.
<רונן צפריר: תכנית נעל"ה, על כל היופי שבה, שהיא תכנית לדעתי מדהימה, בסופו של יום אנחנו צריכים להוסיף בסביבות ה-150,000 שקל כדי להכניס בתכנית הזו.
<רונן צפריר: 150,000 שקל לקבוצה, בממוצע, זה יכול להגיע ל-200,000.
<רונן צפריר: לקבוצה של 24 תלמידים.
<רונן צפריר: אנחנו צריכים להוסיף בין 150,000 ל-200,000 שקל.
<רונן צפריר: אני לא מדבר על התוספת של מטבח עובד 365 ימים, אני לא מדבר על זה, זה אקסטרה, זה בנוסף לזה עלויות שאנחנו יכולים לספוג אותן, אבל התוספת היא מאוד מאוד משמעותית.
<רונן צפריר: מעבר לכך, לתכנית נעל"ה יש תנאים מאוד עם גבולות מאוד ברורים, שאנחנו לא יודעים אם זה כל כך מתאים לנו בנוכחות שלנו, כי אין לנו מספיק מקום בפנימיות כרגע.
<רונן צפריר: לכן אנחנו עושים סוג של נעל"ה פנימי שלנו, שלכל ילד כזה יש סוג של אפוטרופוס בארץ שדואג לו ומטפל בו.
<רונן צפריר: אני חושב שחשוב לציין שאם יש כאן, אחד הנושאים שהעלינו אותם, זה הסיפור של קליטת העלייה של אנשים מבוגרים, של צוות, כי חווינו לא מעט קשיים בתהליך הזה ואם אפשר מהוועדה הזאת קול שייצא החוצה, זה בעצם להקל על המורים שעולים מצרפת.
<רונן צפריר: המורים שעולים מצרפת בעצם באים, סוג של פרופסורה, הם באים עם דיפלומה מסוימת, ופה בארץ, כדי שהם יקבלו את ההכרה של תעודת הוראה או מורה, או מה שזה לא יהיה, הם עוברים שנה מאוד מאוד קשה, אם לא שנתיים ואם לא שלוש שנים לפעמים.
<רונן צפריר: זה המפקח שלנו, יואל, שנמצא בתהליך הזה כל הזמן, נלחם על מנת לאשר עוד ועוד מורים וזה תהליך מאוד מאוד מורכב.
<רונן צפריר: אנחנו מזהים משפחות שלמות שמגיעות לכאן, לא מצליחות בתהליך הקליטה ופשוט עוזבות.
<רונן צפריר: חשוב לציין שהעליות מצרפת הן שונות לאורך השנים.
<רונן צפריר: זאת אומרת אם ב-2007 ידענו לזהות את הצורך הזה והקמנו כאן בית ספר ישראלי צרפתי, אז היו פה ב-2010 או 2009 גל עלייה מאוד מאוד גדול ולפני שנתיים גם היה איזה שהוא גל, לפני שנה זה ירד וזה הולך ויורד.
<רונן צפריר: האוכלוסייה שמגיעה היא אוכלוסייה שונה, כמו שאווה אמרה קודם, וגם יהודה, זו אוכלוסייה שיש להם אלטרנטיבות אחרות, אם זה בארץ ואם זה בצרפת.
<רונן צפריר: הנושא של הבקלוריה והבגרות בעברית, אלה סימני שאלה שאנחנו שואלים את עצמנו לא מעט, כי עובדתית נעל"ה עושה בגרות רגילה.
<רונן צפריר: הגענו להבנה שהחבר'ה שמגיעים לעשות את הבקלוריה לאו דווקא היו עולים ומשתלבים בארץ והם לא היו באים לתוך מסגרת שמייצרת להם את האפשרות לעשות את הבקלוריה, ואנחנו מזהים שלא מעט תלמידים מהקבוצה שעושה את הבגרות הצרפתית בסופו של דבר מכים שורש בארץ.
<רונן צפריר: זה כאילו לא נשמע, אבל בסופו של תהליך, בלי לכפות עליהם את התהליך של הבגרות הישראלית, הם מייצרים חזרה לארץ וזה יפה לראות את זה ברמה הציונית המעשית.
אברהם נגוסה: מבחינה מספרית, בכמה מדובר?
<רונן צפריר: אלה שנשארים בארץ?
<רונן צפריר: אני לא יודע, אין לי את הנתונים - - -
<קריאה: אין לנו, אנחנו יכולים לשלוח לך.
אברהם נגוסה: הבנתי, נשמח.
<רונן צפריר: משהו מאוד חשוב.
<רונן צפריר: בנוסף לקטע של הדידקטיקה ושל ההשתלבות בחברה שזה דורש משאבים אדירים, חשוב לציין שמדובר גם בקושי רגשי מאוד מאוד גדול.
<רונן צפריר: הקושי הרגשי זה מה שאנחנו מתמודדים איתו ביום יום.
<רונן צפריר: היום ביכולות שלנו להתמודד עם הקושי הרגשי אין לנו את היכולת המתאימה באמת, מה זה אומר?
<רונן צפריר: זה אומר שאנחנו מוגבלים, למשל, בשעות של פסיכולוגים, שעות עבודה של עובדות סוציאליות ויועצות, למשל יש הרבה ילדים שברמה הוורבלית הם לא מתקשרים והם מעדיפים טיפולים אלטרנטיביים או עבודה אלטרנטיבית, אז היום אנחנו לא מסוגלים לעשות את הדברים האלה.
<רונן צפריר: מדובר על סכומים לא גדולים בסופו של דבר, זה עוד 150,000 עד 200,000 בשנה, אבל זה מצטבר לעוד דברים אחרים ובסופו של דבר זה מגיע לסכום שהוא די נכבד על מערכת שמנסה לעשות קליטה של עלייה.
<רונן צפריר: עוד דבר.
<רונן צפריר: הקושי שלנו לתת מענה נובע גם מהעובדה שהדתיים והלא דתיים חיים במקום אחד וזה אומר שמבחינת אוכלוסיות דתיות, האוכלוסיות הדתיות לא אוהבות את השילוב הזה, זה אומר שבבית הספר הישראלי צרפתי שנמצא כבר מ-2007 פה בכפר יש אוכלוסיות מגוונות, יש גם נוצרים, יש מוסלמים, יש ילדי שגרירים מכל מיני מקומות והסוכנות לא כל כך אוהבת אותנו, לא אוהבת אותנו ב - - -
אברהם נגוסה: מתוך ה-1,800 תלמידים יש גם מוסלמים וגם - - -
<קריאה: פחות מ-5%.
<רונן צפריר: אלה מספרים מאוד קטנים, אבל אנחנו היינו תקופה מסוימת אלטרנטיבה - - -
אברהם נגוסה: ואז הם מעדיפים לא להפנות את הילדים לפה?
<רונן צפריר: כן.
<רונן צפריר: זה מייצר בעיה לכולם, בסופו של דבר.
<רונן צפריר: חשוב לציין, אנחנו נמצאים בפיתוח מסיבי של בית הספר הישראלי צרפתי, אנחנו מגדילים אותו כבר בפעם השלישית, בעוד שבוע-שבועיים מתחילים לבנות עוד תוספת של 3,000 מטר, אנחנו עברנו תהליך מסיבי של שדרוג הפנימיות שלנו.
<רונן צפריר: אנחנו עושים את זה עם המדינה ועם גופים פילנתרופיים.
<רונן צפריר: אנחנו הצלחנו לחבר לבית הספר הדתי שלנו בית ספר מיימוני מצרפת ובעצם חיברנו את שני בתי הספר האלה והמסלול הישראלי צרפתי שנמצא בדתי הוא בעצם בית ספר מיימוני ואנחנו אפילו שינינו את השם של בית הספר לרמב"ם מיימוני מקווה ישראל מתוך הבנה שזה חלק מהחיבורים שאנחנו רוצים לעשות.
<רונן צפריר: מבחינת זמנים, זה תלוי בכם.
אברהם נגוסה: אנחנו עוד מעט נסכם.
<לילי פריד: קודם כל, רונן, אני רוצה לחדד את הדברים שלך ואפילו קצת יותר להעצים אותם בנוגע לקליטת הצוות החינוכי, למורים בעיקר, מעבר לפרוצדורות שהם צריכים לעבור כדי באמת לקבל את ההכשרה ואת החותמת שהם יכולים ללמד פה במערכת החינוך הישראלית.
<לילי פריד: צריך לומר שמדובר על קליטה שהיא מעבר לזה, יש הבדל תהומי בין מערכת החינוך בצרפת לבין מערכת החינוך פה בארץ וקליטה של מורים זה תהליך מאוד מאוד ארוך שדורש שינוי מבחינת דפוסי החשיבה, מבחינת הציפיות, מבחינת ההתארגנות, וזה משהו שבאמת צריך לקחת בחשבון ולתת לזה פה, לדעתי, במקום - - -
אברהם נגוסה: אני עד עכשיו לא הבנתי את בעיות התקציב, אני הבנתי שזו בעיה אחרת.
<לילי פריד: לא, אני רוצה להוסיף דבר אחד, לגבי תקציב, צריך לזכור שתלמידי הפרויקט הצרפתי מתוקצבים על ידי המינהל הרבה יותר מאשר עולה חדש רגיל.
אברהם נגוסה: כן, אז השאלה פה, למה 284 - - -
<לילי פריד: סליחה, הנתון הזה לא מדויק.
אברהם נגוסה: אני הבנתי, מצד אחד הסוכנות לא מעבירה את העולים בגלל, יש מעורבות דתית או משהו.
<ידידיה וולף: סליחה, ברשותך, אני רוצה לחדד.
אברהם נגוסה: רגע, היא תסיים ואז אתה אחר כך.
<לילי פריד: קודם כל האחוזים לא מדויקים מכיוון שבפול הכולל לא נכללו כל בית הספר הצרפתי, כך שאנחנו מדברים על אחוזים הרבה יותר קטנים.
<לילי פריד: בגדול יש עלייה פחותה יותר.
<לילי פריד: הייתה ציפייה גדולה מאוד לעולים מצרפת ואנחנו רואים שבמציאות הגיעו הרבה פחות.
<לילי פריד: זה לגבי קליטת העולים.
<לילי פריד: אני חושבת שגם מבחינת מקווה הפוקוס והזרקורים הופנו לגבי בית הספר הצרפתי ששם הוא עולה באחוזים מאוד מאוד גבוהים במהלך העשור האחרון.
<לילי פריד: אני רוצה להתייחס, קודם כל, כמו שציינתי, אנחנו מתקצבים אחרת את הפרויקט הצרפתי, יותר מעולים חדשים, שזה נתון שצריך לקחת בחשבון.
אברהם נגוסה: את אומרת שאין בעיה של תקציב.
<לילי פריד: לא, בית ספר שמחליט לקחת עולים הוא לוקח בחשבון שמה שהוא צריך להשקיע זה הרבה מעבר למה שהמערכת נותנת.
<לילי פריד: זאת אומרת שאין ספק שזה פה שליחות ואני מסכימה איתך, צריך להשקיע הרבה יותר ובית הספר עושה את החשבון כמה הוא יכול לקלוט.
אברהם נגוסה: אם למשל מנכ"ל הכפר אומר 'יש לי מקום לעוד 300 תלמידים עולים', האם אתם מוכנים להפנות את זה עם תקציב?
<לילי פריד: אני חושבת שבמסגרת התקציב שיש לנו כן, לא תהיה מניעה.
<לילי פריד: השאלה היא, יש גם גבול מבחינת האחוזים - - -
<ידידיה וולף: אני רוצה - - -
<לילי פריד: כשתסיים אני רוצה לחזור לעוד נקודה ש - - -
<ידידיה וולף: אני רוצה לחדד את מה שחברי מלקמו אמר אחרי ששמעת את התלמידים.
<ידידיה וולף: מה שעבר כחוט השני בדברי התלמידים, 'הייתי בבית ספר בעיר, לא קיבלתי מספיק מענה, באתי לפה, קיבלתי מענה'.
<ידידיה וולף: זה לא סתם קורה, כי פה, בגלל שאנחנו מינהל החינוך ההתיישבותי הפנימייתי ועליית הנוער, יש לנו תשתיות שלא יכולות להינתן בעיר.
<ידידיה וולף: זה כל מרכזי הלמידה ושיעורי עזר בערב וכו'.
<ידידיה וולף: הבעיה שאם כבר מלקמו ידידי, בעדינותו, העלה את זה בעדינות, ואני אעלה את זה בפחות עדינות ברשותך, הרשויות, גם כשיש ילדים נושרים, הם לא משחררים מסיבות לא חינוכיות הם לא נותנים לילדים בערים לעבור.
<ידידיה וולף: פה יש תשתית, זה לא רק בעיה, לא רק שלא נותנים, גם חוסמים.
<ידידיה וולף: זה לא רק בעיה במקווה, אלא של כל כפרי הנוער שלנו שיכולים לתת מענה לילדים האלה.
<ידידיה וולף: ובאמת ילדים שלא יכולים להצליח במסגרת הרגילה פה, בגלל שזו מסגרת עוטפת של 24/7, של כל הפנימייה, הם יכולים לתת מענה.
<ידידיה וולף: היינו יכולים, ואני אומר עוד פעם, חבר הכנסת נגוסה, לשפר את העלייה, כי הרבה פעמים ההצלחה של העלייה של ההורים תלויה בהצלחה של הקליטה של הילדים בארץ.
<ידידיה וולף: היינו יכולים לשפר וזה, אני חושב, מוטל עליכם כוועדת העלייה והקליטה, לעבוד מול הרשויות, כי אנחנו לא יכולים לעשות את זה.
<ידידיה וולף: אני יכול להגיד לך שאנחנו כן יכולים לתת את המענה ושמעת את זה מפי הילדים ולכן אני מחדד את זה אחרי שהילדים דיברו וזה, לדעתי, התפקיד שלכם.
<נחמיה חתוכה: מה זאת אומרת הרשויות לא מאפשרות?
<ידידיה וולף: ילד בא לעיר מסוימת, לא ננקוב בשמות, הוא רוצה ללכת לפנימייה, הרשויות מערימות קשיים, לא נותנים להם ללכת.
אברהם נגוסה: רגע, אני שואל אחרת.
אברהם נגוסה: יש מרכז - - -
<ידידיה וולף: חבל שברוריה הלכה, מנהלת המדור הדתי, יש פה הרבה ילדים עולים, והנה ידידי מלקמו יודע, בחולון, בראשון לציון, בכל מיני שכונות, שהיו רוצים לבוא לפה, הם לא באים לפה כי לא נותנים להם.
אברהם נגוסה: ברשות לא משחררים אותם?
<ידידיה וולף: כן.
<נחמיה חתוכה: אבל אם מישהו רוצה ללכת לפנימייה, אני לא מצליח להבין, היא לא יכולה לעצור את זה.
<יעל מקונן: לא מונעים ממנו, סליחה, אבל מספיק שמשכנעים אותו שלא שווה.
<יעל מקונן: נניח, הוא - - -
<נחמיה חתוכה: אז משכנעים.
אברהם נגוסה: אני רוצה לשים את הדברים, אתם שמעתם מהצעירים האלה, כשהם הגיעו לפה עלתה המוטיבציה שלהם, הם השקיעו וברגע שהמורים השקיעו ולא נתנו להם להשתולל המוטיבציה שלהם עלתה.
אברהם נגוסה: בעיר אנחנו יודעים לאיזה ערכים לא מקובלים הם חשופים, כשהם מסתובבים בעיר, מה האינטרס של הרשות המקומית לא לשחרר את הילדים האלה שיגיעו למקומות ששם הם יכולים להצליח?
<ידידיה וולף: תקציבים.
<ידידיה וולף: כל ילד שווה כסף.
<יעל מקונן: הרשות רוצה לקדם את בתי הספר שקיימים בתחומה ולכן היא לא מאפשרת יציאה של תלמידים ל - - -
<קריאה: זו הישרדות, על גבם של תלמידים.
<יואל גרומבק: יש את הקושי של שחרור מטעם העירייה עצמה למקומות מסוימים שלא מאפשרים לתלמידים לעזוב את הרשות המקומית כדי להגיע לכפרי הנוער.
<יואל גרומבק: יש עוד בעיה, שאלת למה לא מגיעים יותר למקום כזה או למקומות אחרים.
<יואל גרומבק: זה עניין של חשיפה של העולים לעולם הזה של כפרי הנוער, פנימיות, שהם לא מכירים את הדרך הזו להתחנך, לא מכירים את היתרונות, ומי שאמור לתווך הם בין היתר פרויקטורים לקליטת העלייה מתוך הרשות אך הם מרגישים, אני יודע את זה מהשטח, הם מרגישים כבולים בגלל שהם עובדי העירייה, למרות שהתקציבים מגיעים ממשרד הקליטה, הם לא מרגישים מספיק בנוח להגיד לעולים 'ברשות הזו והזו יש מקום מצוין, יש דרך אחרת', במיוחד למתבגרים ומתבגרות שהם מתקשים מאוד בקליטה ובהצלחה הלימודית בתיכונים העירוניים, והם לא יכולים לדבר על זה, כי הרשות תפטר אותם או משהו כזה.
<יואל גרומבק: זו בעיה רצינית.
<יואל גרומבק: התלות של הפרויקטורים בעירייה היא בעיה מאוד מאוד קשה.
<יהודה מימרן: אני מתנצל, אני רוצה לסיים, אבל אני רוצה להתייחס, ברשותך, בכל זאת לשאלה שלך.
<יהודה מימרן: יש את כל הקשיים שהעלו פה, יש באמת גם החלטות ושאלות חינוכיות של מה המימונים הנכונים מבחינת עולים ותלמידים ותיקים.
<יהודה מימרן: מקווה, לאורך שנים, מהייסוד שלה, הייתה כפר קולט עלייה, זה משהו שהוא חשוב, הצטבר פה ניסיון מאוד גדול בעבודה עם עולים ואני חושב שזו לא שאלה שאנחנו רוצים באמת יותר עולים אצלנו במקווה, שוב, לשמור על המינון, אבל זה דורש באמת תקציבים נוספים, גדולים, של מגרשים, של שעות אולפן, של, כמו שאמר רונן, פסיכולוג וכו'.
<יהודה מימרן: לכן זה גם עניין חינוכי וגם עניין תקציבי, אבל המרחב שיש לנו לגדול הוא גדול.
<יהודה מימרן: אנחנו יכולים לקלוט עוד ואנחנו רוצים לקלוט עוד.
<רונן צפריר: אני רוצה שיהיה ברור שאנחנו לא מתבכיינים, אנחנו עושים את זה באהבה רבה.
<רונן צפריר: אני חושב שאחד הסודות להצלחה של קליטת עלייה זה קודם כל המכוונות של הצוות וההבנה של הצוות שאתה מתעסק פה ברב תרבותיות כאישיו, זה לא על הדרך, זה נושא.
<רונן צפריר: צריך להבין שכשילד מביע את התסכול שלו אז זה לא נובע רק מזה שהוא חס וחלילה לא מצליח או משהו, פשוט יש לו דברים אישיותיים או דברים שממש מקשים עליו להתקדם ואז אנחנו בעצם עוטפים אותו.
אברהם נגוסה: אני פונה למנהל המחוז במשרד הקליטה, נחמיה.
אברהם נגוסה: עולה חדש שנקלט ברשות המקומית רוצה לצאת לפנימייה, עם מי צריך לתאם, מי צריך להעביר את התקציב לפנימייה?
<נחמיה חתוכה: קודם כל זה לא עניין של משרד הקליטה.
<נחמיה חתוכה: ברור, אין פה - - -
אברהם נגוסה: אני מדבר על עולה חדש.
<נחמיה חתוכה: עולה חדש.
<נחמיה חתוכה: אני לא מעביר שום תקציב לפנימייה.
<נחמיה חתוכה: על איזה תקציב מדברים?
<נחמיה חתוכה: השאלה בעצם נופלת על משהו מאוד - - - העלו פה בעיה, בעניין של הפרויקטורים המלווים, שהם בעצם עובדי הרשות, שאנחנו מממנים, שחוששים להגיד לעולים שיש בית ספר יותר טוב פה ושם.
<נחמיה חתוכה: אני רוצה להגיד שני דברים.
<נחמיה חתוכה: אחת, זה הזוי מה שאני שומע.
<נחמיה חתוכה: שתיים, פרויקטור הוא לא זה שממליץ על בית ספר.
<נחמיה חתוכה: הוא יכול לפרוש את כל האפשרויות, תחליט המשפחה אם מתאים לה הדברים האלה, תחליט המשפחה אם מתאים לה תנאים פנימייתיים.
<נחמיה חתוכה: אתה מבין שהנושא הרגשי פה, ועל זה דיבר המנכ"ל, הוא אמר דברים מאוד נכונים ומאוד חשובים ומה שאני אומר לא מבטל לרגע את ההערכה למה שעושה בית הספר הזה, אבל בית ספר מקווה ישראל הוא אחד מעוד בתי ספר.
<נחמיה חתוכה: זה מוסד חינוכי שהמנדט, למי שיש שם, זה משרד החינוך.
<נחמיה חתוכה: גם נעל"ה זה פרויקט של משרד החינוך, גם המינהל לחינוך התיישבותי זה משרד החינוך.
<נחמיה חתוכה: בעצם המנדט בנושא החינוכי ובפעילות בתוך בית הספר זה מנדט של משרד החינוך.
<נחמיה חתוכה: אנחנו לא מתערבים בפנימיות, אנחנו לא מתערבים - - - תמיכה בחבר'ה שלומדים פה.
<נחמיה חתוכה: לנו יש שתי הוראות שעה שמתייחסות לגשר מסיום לימודיו, בהנחה שהוא נשאר ואו הולך ללימודים אקדמיים או שהוא הולך לצבא, אנחנו נותנים בהוראת השעה סיוע לתקופה עד שהוא מתגייס או עד שהוא הולך ללימודים אקדמאיים.
<נחמיה חתוכה: זה מבחינתנו מה שאנחנו נותנים פה.
<נחמיה חתוכה: סיים פה, אנחנו לא משאירים אותו לבד, אנחנו לוקחים אותו מהנקודה הזאת, מהנקודה שהוא מסיים את הלימודים.
<נחמיה חתוכה: לגבי תלמידים שהם בני הקהילה.
<נחמיה חתוכה: קודם כל לגבי תלמידים עולים, אם הוא תלמיד עולה, אם הוא עולה בהגדרה, בעל זכויות של עולה, מהיום שהוא שינה מעמד, הרי כשהוא מגיע לפה הוא לא משנה מעמד, ביום שהוא שינה מעמד הוא יכול גם ללמוד בלימודים אקדמאים פה בישראל, כשאנחנו מממנים לו את שכר הלימוד, ואם הוא יחיד פה הוא מקבל מאיתנו גם דמי קיום, ואם הוא בן הקהילה של יוצאי אתיופיה שסיים את לימודיו ורוצה להמשיך בלימודים אקדמאיים, אם ההורים שלו עלו ב-80', הוא מקבל ממני שכר לימוד ודמי קיום.
<נחמיה חתוכה: זאת אומרת אנחנו כן מלווים.
<נחמיה חתוכה: הקטע של הפנימייה, של בית הספר, הוא באמת המנדט של משרד החינוך.
<נחמיה חתוכה: אם יש טענות לחינוך, אתה יכול לדבר עם מנהלת המחוז, שהיא תסביר למה יש איזה שהיא בעיה.
<נחמיה חתוכה: הרשות העירונית, בתי הספר שם מקבלים תקציב פר ילד, זה נכון, אבל ההחלטה אם ללמוד פה או ללמוד שם היא החלטה של המשפחה - - -
אברהם נגוסה: זו הנקודה שאני רוצה להבין, שאם המשפחה היא מחליטה לשלוח את הילד שלה לפנימייה, מה פתאום שהרשות המקומית תקבע - - -
<קריאה: זה לא המצב.
אברהם נגוסה: אלא אם כן הרשות המקומית צריכה להעביר את התקציב לפנימייה שהילד יילך.
<נחמיה חתוכה: לא, היא לא צריכה.
<נחמיה חתוכה: התקציב הולך לראש, לאיפה שנמצא הילד.
<נחמיה חתוכה: זאת אומרת אם הוא החליט לעבור לבית הספר הזה או לבית הספר ההוא, או לבית ספר אחר, זה הוא, עכשיו - - - זאת אומרת כל השיקולים, האם המסגרת הזאת מתאימה, יכול להיות שמפעילים לחצים, אבל לכל אחד יש האינטרסים שלו.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע ממלקמו.
אברהם נגוסה: אני שואל, יש משפחה שהיא רואה והיא הבחינה שהילד שלה הולך לאיבוד שם בעיר והיא חושבת שאם הוא יילך למסגרת פנימייתית הוא יכול להצליח ואז היא החליטה לשלוח אותו.
אברהם נגוסה: היא הולכת לעובדת סוציאלית בעירייה והיא אומרת 'אני רוצה שהבן שלי יילך לפנימייה'.
אברהם נגוסה: עכשיו, העובדת הסוציאלית יכולה להגיד, בגלל שהרשות המקומית מתנגדת, אז היא אומרת 'לא, אנחנו לא - - -', אז הילד יכול ללכת לאיבוד.
אברהם נגוסה: איפה הם יכולים לפנות מעבר לעובדת הסוציאלית, לבוא ולבקש שהילד שלהם יילך לפנימייה, האם אתם המקום המתאים?
<יעקב מלקמו: קודם כל אנחנו אומרים שמי שאמור להחליט זו המשפחה, אבל המשפחה הזאת - - - לפני שבוע הייתי בצפת והרשות, אפילו ההורים, לא רצו שאני אגיד.
<יעקב מלקמו: היא אומרת שאני בא לעשות איזה תעמולה ל - - -
אברהם נגוסה: אתה היית במרכז קליטה.
<יעקב מלקמו: במרכז קליטה וכשאני בא לעשות תעמולה.
<יעקב מלקמו: אמרתי, אני בא לדבר עם מערכת החינוך - - - עכשיו, ברגע שהמידע הזה שמגיע לרשות, למשל אצל יוצאי אתיופיה, אם שלושה-ארבעה תלמידים בבית ספר בעיר עוזבים עוד עשרה באים בעקבותיהם.
<יעקב מלקמו: זאת אומרת ש - - - חלק היו רוצים שהם ישתלבו בתוך הקהילה, אבל אין איזה שהוא למנוע את זה בפומבי, אבל זה סמוי, כי לא מראים את המידע הנכון לעולים.
<יעקב מלקמו: בעיניי צריך לתת לעולה חדש מהי מערכת החינוך על כל גווניה והם יחליטו.
<יעקב מלקמו: זה מה שעשיתי גם ב - - - עכשיו, פה במקווה, אנחנו גם אומרים, אני כמפקח, בתקופה מסוימת שהיה לחץ שעולים מצרפת יגיעו, זה משנה את צביון המסגרת שמקווה דוגלת בשילוב של כל האוכלוסיות.
<יעקב מלקמו: ברגע שיש קבוצה גדולה, יש מקומות של נעל"ה, שמספרם הרבה יותר גדול וזה מאוד משנה את האיזון של השילוב החברתי וזה אחד הדברים, אבל אם באים בדיאלוג ושיח גם עם הרשות, פה הילדים שדיברו, לא ההורים המליצו, חלקם גם עברו מהסקטור הדתי לסקטור הכללי, שזה גם לא פשוט, הם צריכים לעשות שינוי הכרה, להזמין את ההורים, ובעיניי הכתובת זה רק המשפחה ולמשפחה כיום נותנים פחות מידע, לא פורשים בפניהם את כל מגוון האפשרויות.
<יעקב מלקמו: אני חושב שמי שמחליט, אני מחליט על הילדים שלי ולא הרשות ולא גופים אחרים.
<נחמיה חתוכה: איפה המינהל לחינוך התיישבותי למשל בשיווק המוסדות האלה?
אברהם נגוסה: כן, מי צריך להסביר להורים?
אברהם נגוסה: מי צריך להביא את המידע להורים?
<יעקב מלקמו: מה שאני עושה, אני בא - - -
אברהם נגוסה: אתה עושה במרכזי הקליטה, אבל מה ברשויות המקומיות?
<יעקב מלקמו: ברשות יש את - - - אבל הם שולחים בדרך כלל לוותיקים שהם לא מצאו פתרונות והם לא יכולים להתמודד איתם.
<יעקב מלקמו: פה הקהילה, רוב הילדים פה עברו כמה מסלולים שבעצם לא מצאו מענים, אחרי שעה שתיים בצהריים אין תגבור לימודי, אין מרכז למידה בקהילה ובעצם הילדים משוטטים בשכונה.
<נחמיה חתוכה: לא הבנתי, איפה?
<דנה גורדון שושני: בשכונות, מי שלא בחינוך הפנימייתי.
<יעקב מלקמו: יש בעיר, גם ב - - - אתה תמצא תלמידים שנמצאים שם, שהמסגרת לא מפקחת ולא בודקת.