GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם נגוסה: אנחנו מקיימים דיון על מנת לדון ולראות איך אפשר לשנות את המצב.
אברהם נגוסה: אני בטוח שרוב האנשים כאן, קראתם את הכתבה, וכפי שעלה בכתבה הנושא מאוד קשה והילדים מתקשים בשילובם בתהליך החינוכי במערכת החינוך.
אברהם נגוסה: אני מזהה כמה בעיות.
אברהם נגוסה: בעיה אחת שהעולים החדשים מגיעים במועדים שונים לאחר פתיחת שנת הלימודים, כשהם מגיעים יש בעיה בהשתלבותם במערכת החינוך.
אברהם נגוסה: זו בעיה אחת.
אברהם נגוסה: בעיה שנייה, הנגשת מידע לעולים, לפני ואחרי, לפני שהם עולים וגם אחרי שהם עולים, לתת להם מידע בעניין של מסגרות חינוכיות הקיימות פה בישראל, בית ספר ממלכתי דתי, בית ספר חרד"לי, בתי ספר חרדים, חילוניים.
אברהם נגוסה: אני חושב, לפי מה שאני מבין, שיש בעיה בעיקר במידע על ההבדלים בחינוך שבין מוסדות החינוך.
אברהם נגוסה: יש לי ניסיון בקליטת יוצאי אתיופיה במערכת החינוך הדתית, כי הם אומרים, 'אני רוצה שהילדים שלי ילכו לדתי', אז העירייה שרושמת את הילדים, הם ביקשו דתי אז שולחים אותם לבית ספר חרד"לי או חרדי.
אברהם נגוסה: אין תיאום עם חיי המשפחה, למרות שהם שומרים, אבל זו לא אותה שמירה.
אברהם נגוסה: כמו שלמשל אני נתקלתי בילדים יוצאי אתיופיה, שהם נשלחו לבית ספר חרדי או חרד"לי, הדרישות שם, ההורים לא ידעו את ההבדל.
אברהם נגוסה: הם חשבו שזה ממלכתי דתי כמו שהם מכירים.
אברהם נגוסה: לפי מה שאני מבין יש פה מצב דומה בנושא של ילדי העולים מצרפת.
אברהם נגוסה: יש פה חוסר מידע והסברה להורים.
אברהם נגוסה: זכות הבחירה, לאיזו מסגרת לשלוח את הילדים שלהם היא זכות בלעדית שלהם, של ההורים.
אברהם נגוסה: אף אחד לא נכנס להכתיב להם, אבל לתת את המידע, את ההסברה, את ההבדל בין זה לזה, מאוד חשוב שהעולים יקבלו.
אברהם נגוסה: זה מה שאני רואה כבעיה שניה.
אברהם נגוסה: הבעיה השלישית, אני מבין שיש הבטחות של גורמים שונים לפני שהם עולים, מבטיחים לעולים ואנחנו נבדוק האם אותם גורמים שהבטיחו להם שכשהם יגיעו לארץ הם יקבלו כך, הילדים שלהם ייכנסו כך, האם הם עומדים בהבטחות שלהם.
אברהם נגוסה: אלה דברים שאנחנו צריכים לבחון ולדון בדיון ונגיע לטובת הילדים ולשילובם המיטבי במערכת החינוך.
אברהם נגוסה: לכן אני רוצה להתחיל קודם כל עם אריאל קנדל, המנכ"ל של "קעליטה".
אברהם נגוסה: אתם פניתם אלינו ולכן אני רוצה שתסביר את הבעיות בנושא ואז ניכנס לדיון.
אברהם נגוסה: יש כמה שאלות שאפשר להעלות לדיון, על בסיס הבעיות שציינתי קודם.
<אריאל קנדל: אדוני היושב ראש, תודה.
<אריאל קנדל: הסיפור הזה הוא לא חדש, נגיד את זה כך.
<אריאל קנדל: אני, לפני שהגעתי לְמַנכְּל את ארגון "קעליטה", ארגון הגג של עולי צרפת, אז כידוע, הייתי גם ראש משלחת של הסוכנות בצרפת, בשנים שהסיפור הזה של העלייה מצרפת התחיל, נגיד את זה כך, באופן מסיבי, כמו שהיה בארבע השנים האחרונות, 30,000 יהודים עלו מצרפת, ודי מהר הבנו, או הבנתי, נגיד את זה כך, שהסיפור בארץ הוא יהיה גם קצת בעייתי בקטע של חינוך ילדים.
<אריאל קנדל: אני גם אסביר למה.
<אריאל קנדל: כשהעולים עולים מצרפת, אז בגדול נתקלים פה בשני אתגרים, נקרא לזה אתגרים, לא נקרא לזה בעיות.
<אריאל קנדל: האתגר הראשון, כשאתה שואל עולה מצרפת למה הוא בא לפה, התשובה הראשונה תמיד תהיה "בשביל הילדים שלי".
<אריאל קנדל: אני בא כי אני רוצה לילדים שלי עתיד טוב יותר.
<אריאל קנדל: האתגר השני הוא אתגר של התעסוקה ולא ניכנס לזה עכשיו אבל אני אומר את זה כי בגדול, כשיש לך ילדים בגיל יסודי אתה מסתדר יחסית לבד עם הילדים האלה, אבל כשאלה ילדים בגיל החטיבה או התיכון הסיפור מתחיל להסתבך וזה נשאר אתגר לעוד הרבה זמן.
<אריאל קנדל: אני גם גדלתי בצרפת, כמו שאתה יודע ושומע, לא?
<אריאל קנדל: לא שומעים?
<אריאל קנדל: טוב, חבל, חשבתי שזה נחמד.
אברהם נגוסה: מי אמר שלא שומעים?
<אריאל קנדל: הסיפור, קצת התייחסת לזה, אבל הסיפור הוא גם כך.
<אריאל קנדל: הרי בצרפת, לפחות מי שגדל בבית ספר יהודי, נגיד את זה כך, גדל ברוב בתי הספר בצרפת, אני גם אמרתי את זה כשהגעתי לפה, הרי מימיני ישב בבית הספר בחור חרדי עם פאות ולשמאלי ישב אחד שאכל חזיר ביום הכיפורים והכל היה בסדר, לא הרגשנו שום בעיה עם זה.
<אריאל קנדל: היינו מגיעים לבית ספר יהודי ולא לבית ספר ממלכתי, ממלכתי דתי, חרדי, חרד"לי, אני כבר לא יודע מה יש פה.
<אריאל קנדל: זה אחת.
<אריאל קנדל: שתיים, בית הספר בצרפת היה מסתיים בשעה חמש או שש.
<אריאל קנדל: בפריז, מי שיודע ומי שביקר בפריז לא בקיץ אלא מחוץ לקיץ, רוב הזמן השמים אפורים, רוב הזמן יורד גשם ורוב הזמן, בשעות אחר הצהרים, אם יורד גשם מה אתה עושה?
<אריאל קנדל: אתה נכנס למטרו ובמטרו זה לא תמיד נחמד להסתובב ואז מה קורה?
<אריאל קנדל: ילד שמסיים בית ספר בשעה שש ויש גשם בחוץ ובמטרו פנימה המצב לא נחמד, מסיבות שאני לא אגיד עכשיו, אז מה הוא עושה?
<אריאל קנדל: הוא חוזר הביתה, פשוט חוזר הביתה ופה הסיפור קצת שונה.
<אריאל קנדל: הרי בית הספר מסתיים בשעה 13:00, 14:00, יש שמים כחולים ושמש זורחת, ובחוץ נחמד להסתובב כי אין לך פה בעיות של אנטישמיות ופתאום אתה נתקל, כילד, אתה מגלה את העולם, פתאום יש עולם, אתה מתחיל להסתובב.
<אריאל קנדל: וההורים שלך, במקרה הכי פחות טוב, הם מה שנקרא על הקו, האבא על הקו, מה שנקרא ליד הבואינג, אז הוא לא פה, במקרה היותר טוב הוא פה, אבל הוא צריך להתפרנס, צריך ללמוד עברית.
<אריאל קנדל: אבא, אימא, צריכים להתפרנס, צריכים ללמוד עברית ואין להם זמן לסיפור הזה.
<אריאל קנדל: לכן אני חושב שיש פה שני סיפורים.
<אריאל קנדל: האחד, יש את מה שנקרא השעות של משרד החינוך שבגדול הסיפור הזה הוא טוב, אני לא יודע בדיוק, נשמע כמה עולים באמת מקבלים את הסיפור הזה, אבל המערך נראה לי בסדר ונראה לי שכשילד בבית הספר צריך את השעות האלו הוא מקבל אותן בגדול, זה נשמע ממאיה, אני לא מדייק אולי, אבל היא תגיד לנו, אבל הסיפור הוא קצת יותר רחב מזה ואני רוצה להתייחס קצת למה שיותר רחב מזה וזה מה שקורה גם אחרי שעות בית הספר.
<אריאל קנדל: ילדים מסתובבים.
<אריאל קנדל: יש את הסיפור של תנועות הנוער, מה עושים עם ההורים, איך מלווים את ההורים, איך מלמדים את החבר'ה שהם לקראת נשירה, הרי יש גם את הסיפור הזה, יכול להיות שיש גם אנשים שנושרים.
<אריאל קנדל: כל מיני עמותות עכשיו, צבריות לגמרי, מתחילות להתעניין בעלייה מצרפת, עמותת "עלם", עמותת "מניפה", שמטפלות בנושא הנשירה בישראל.
<אריאל קנדל: פתאום עמותות שלא נגעו בכלל בקהל הזה מתחילות להגיד שכנראה שיש פה סיפור.
<אריאל קנדל: אני אגיד עוד דוגמה, אם חשבו, אפילו בצה"ל, כשהחבר'ה האלה מגיעים לצה"ל, חשבו עד לא מזמן שיש קבוצות בצה"ל שצריכות התייחסות, איך אני אגיד את זה?
<אריאל קנדל: ייחודית, נקרא לזה כך.
<אריאל קנדל: יש את האתיופים ויש את החבר'ה של ברית המועצות לשעבר, יש את הדרוזים ויש את החרדים ופתאום בית הספר של "חוות השומר" של צה"ל, פנו אלינו לפני שנה ואמרו לנו, 'חברים, יש גם צרפתים עכשיו, שזה גם סיפור'.
<אריאל קנדל: למה?
<אריאל קנדל: כי אלה חבר'ה שבאו לפה בגיל 14, 15, כנראה שהחבר'ה לא ממש רצו להיות פה, ההורים אמרו להם לבוא לפה ופתאום הם מגיעים לישראל ואפילו לפעמים לא רוצים להתגייס.
<אריאל קנדל: זה לא שהם לא ציונים, אבל הם לא רוצים להתגייס ובצבא זה גם סיפור.
<אריאל קנדל: בשורה התחתונה, צריך פה גם תכנית אסטרטגית רחבה, לא רק בתוך שעות בית הספר אלא יותר רחבה, גם מחוץ לשעות בית הספר.
<אריאל קנדל: זה גם קשור לגיוס, גם קשור להורים, גם קשור לסיפור של הנשירה.
<אריאל קנדל: ואני אגיד עוד מילה, אפרופו הכתבה, גם הסיפור הזה של לאן החבר'ה האלה צריכים להגיע, אני תמיד אומר, אני לא כל כך רוצה להיכנס לזה, האם החבר'ה צריכים ללמוד בבית ספר ממלכתי, ממלכתי דתי, חרדי, מי שמתאים לו מתאים לו, אבל אני אומר, מה שכן, אני לא יודע אם יש פה מנהלים של בתי ספר בישראל, אבל המנהלים, לא משנה אם אתה מנהל של בית ספר חרדי, ממלכתי דתי או ממלכתי, מה שחשוב שאם אתה באמת רוצה את הילד הזה אתה צריך להכשיר את עצמך כמנהל ואת הצוות שלך כצוות כדי לקבל את הילדים האלה ולהיות בטוח שהילדים האלה מתאימים למסגרות שאתה מנהל.
<אריאל קנדל: אם אני אתייחס למגזר החרדי, אין לי שום בעיה שילד צרפתי יגיע גם למגזר החרדי.
<אריאל קנדל: אם הוא רוצה להיות חרדי בישראל זו זכותו ואין לי שום בעיה עם זה, אבל השאלה היא האם בעיני החברה החרדית בישראל הוא נתפס כחרדי, כי אם הוא לא נתפס כחרדי אז מהר מאוד הוא ייפלט מהמסגרת הזו, כי יסבירו לו, 'חבר, חשבת שאתה שם אבל אתה לא באמת שייך למגזר הזה'.
<אריאל קנדל: ואני אסיים בזה שרוב העולים מצרפת, בשורה התחתונה, וזה חשוב להגיד את זה, הרוב הגדול הוא בעצם רוב מסורתי, הוא לא רוב חרדי, הוא לא רוב חילוני, הוא רוב מסורתי שבא לפה ורוצה גם לחזק את הזהות היהודית שלו, כשהוא בא למדינת ישראל.
<אריאל קנדל: זהו, תודה רבה לך, אברהם.
אברהם נגוסה: תודה, תודה רבה לך.
אברהם נגוסה: הצטרפו אלינו גם, במסגרת ציון של היום לזכויות הילד שאנחנו מקיימים פה בכנסת, הילדים.
אברהם נגוסה: הם גם ינחו יחד איתי את הדיון.
אברהם נגוסה: תציגו את השם, מה השמות שלכם?
<מישל יידגרוב: אני מישל, אני גרה ביפו אני בעירוני ז' והגעתי לפה במסגרת "חינוך לפסגות" ויום הילד.
<שיר נטלי ציקול: אני שיר, אני מנתניה, לומדת ב"אורט גוטמן" וגם אני מ"פסגות".
יואל רזבוזוב: גם אני מנתניה.
אברהם נגוסה: יופי, ברוכים הבאים.
<דוד דהאן: בלי הכנות מוקדמות?
<דוד דהאן: הם הולכים להנחות איתך או מה?
אברהם נגוסה: הם ימשיכו, אתם יכולים גם אחר כך לשאול שאלות.
אברהם נגוסה: תראו את זה, אחר כך תיכנסו.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עכשיו את הגב' אורית לסר, מנאמני תורה ועבודה, ראש תחום החינוך, בבקשה.
אברהם נגוסה: היא הכינה לנו, איני יודע אם קיבלתם את זה, הסבר בנושא.
<אורית לסר: תודה ובוקר טוב.
<אורית לסר: אנחנו שוב רוצים להודות לחבר הכנסת אברהם נגוסה על כינוס הוועדה.
<אורית לסר: הוועדה הזאת מתכנסת גם בעקבות כתבה שכתב צביקה קליין ב"מקור ראשון", שאנחנו יזמנו על פי תחקיר שלנו.
<אורית לסר: אנחנו תנועה שעוסקת בעיקר בתוך הציונות הדתית ובנושא של החינוך הממלכתי דתי, אבל אנחנו נחשפנו לעניין של קשיי הקליטה של עולי צרפת בתוך החינוך המלכתי דתי, אבל למעשה זה לא נשאר רק במסגרת החינוך הממלכתי דתי אלא בכל מערכות החינוך האחרות.
<אורית לסר: מה שאנחנו רוצים להגיד, כמו שאריאל קנדל היטיב להסביר וגם מכיר יותר טוב ממני, שיש קשיים, שיש פערים ושיש תודעה מאוד מאוד שונה של עולי צרפת של מה זה בית ספר, איך מתאקלמים בתוכו, מה הציפיות של ההורים וכו'.
<אורית לסר: אנחנו נחשפנו לזה מהכיוון, לא רק של הקשיים הרגילים של שפה ותרבות, שקיימים בכל עלייה, אלא סביב הנושא של השתלבות בתוך זרמי חינוך.
<אורית לסר: חוסר ההתאמה שקיים הרבה פעמים בתוך ההשתלבות של ילד ממשפחה מסוימת בתוך זרם חינוך שאינו מותאם לבית שלו, יוצר קשיים פי כמה וכמה יותר גדולים, גם לילד וגם למשפחה.
<אורית לסר: כלומר במקרה והילד, למשל, נקלט בתוך זרם חינוך שלא מתאים לו, שאולי גם לא מקבל אותו ואת אורחות חייו ואורחות החיים של המשפחה שלו, ונושר באיזשהו שלב, אנחנו יודעים שיש כבר לא מעט נושרים כמו שגם אריאל ציין, הנשירה הזאת היא מכה קשה גם לילד וגם למשפחה שלו, זה מן סוג של קצת כישלון בקליטה.
<אורית לסר: את כל התהליך הזה, אני חושבת שאנחנו יכולים גם למנוע אותו וגם לנסות לתווך, כדי שהוא יקרה קצת יותר טוב, ואני חושבת שזה בידיים שלנו.
<אורית לסר: הדבר הראשון זה בנושא של השילוב וההתאמה של ילדים בתוך המסגרות החינוכיות.
<אורית לסר: נושא שקצת לא אוהבים לדבר עליו במשרד החינוך ואני גם מבינה את זה, משרד החינוך חושש להתערב בתוך התהליך הזה, כי זו בחירה של ההורים ולכל הורה יש זכות לבחור מה מתאים לילד שלו וזה נכון, מצד שני צריך להבין שהשפה והתרבות וההבנה של איזה זרם חינוכי יש פה בישראל ומה מתאים בזה למה שהיה בצרפת או למה שהמשפחה מביאה אתה, הוא נורא נורא נורא קריטי.
<אורית לסר: אנחנו יכולים לתת לילד המון שעות אולפן והמון עזרה וסיוע תוך כדי הלימודים והוא ילמד את השפה, אבל אם בית הספר מדבר בקול אחר לחלוטין מהבית ושוב, גם לא מקבל את הבית ולא מקבל את המשפחה כמו שהיא, על אורחות חייה ועל ההתנהגות שלה, יש פה פוטנציאל מאוד מאוד נפיץ לכישלון בקליטה.
<אורית לסר: זה הדבר הראשון ואני חושבת שיש דרכים לנסות להתגבר על המכשול הזה של משרד החינוך, של התאמה.
<אורית לסר: אני חושבת שזה מתחיל כבר בירידים, ירידי העלייה בצרפת.
<אורית לסר: איזה גופים נכנסים, מה הם אומרים לילדים, האם זה שוק חופשי לחלוטין וכל אחד יכול לבוא ולהציג את מרכולתו, להיכנס בדלת ולהגיד, 'תבואו אלינו לחינוך הזה' או 'אל תלכו לחינוך כזה', שזה קורה לא מעט ואנחנו, מתחקיר שאנחנו עשינו עלה שיש גופים שאפילו מדברים בצורה קצת עוינת כלפי זרמים ממלכתיים של חינוך בישראל.
<אורית לסר: זה דבר שהוא חמור מאוד ואני חושבת שמדינת ישראל חייבת, יחד עם משרד הקליטה ויחד עם הסוכנות היהודית, לקחת אחריות על זה.
<אורית לסר: הדבר השני זה ברגע שהורה ומשפחה עולָה לארץ ופונה לגורמים המסייעים בתוך העיריות, בתוך כל עירייה וגורם הקליטה שלה, לעזור למשפחה להבין את זרמי החינוך השונים ולשאול אותם ולהבין יחד אתם, מה מתאים לילד ומה נכון בשבילו.
<אורית לסר: עכשיו אני רוצה לגעת בעוד נושא שהוא נושא לא פחות קריטי וזה הקליטה בתוך בתי הספר.
<אורית לסר: מה שאנחנו מציעים פה זה לעשות מן הכנה לקליטה משני הצדדים, גם ילד ומשפחה שלו שצריכים להיקלט בתוך בית ספר, להבין את השפה ואת התרבות ולהרגיש בנוח בבית הספר, בית הספר חייב שיהיו לו השעות ואת התיווך הנכון, אבל גם בית הספר חייב להבין את מי הוא קולט ואין דומה ילד שעלה מצרפת לילד שעלה מאתיופיה, או מארץ דוברת אנגלית או מכל מקום אחר.
<אורית לסר: זה אומר שמורים ומנהלים ומתווכים ומגשרים וכל מה שיש בתוך בתי הספר חייבים לעבור איזושהי תכנית משמעותית, לתיווך ולהיכרות עם עולי צרפת, עם הצרכים הייחודיים שלהם, עם המטען התרבותי הייחודי שהם מביאים איתם, עם העושר התרבותי, שזה משהו שחייב גם לבוא לידי ביטוי בתוך בית הספר.
<אורית לסר: יש תכנית כזאת כבר ואני אשמח שחברתי ללי דרעי תספר על התכנית "עתיד ישראל", אני חושבת שזו תכנית שצריכה להתקיים בוודאות בכל בית ספר שבו יש אחוז גדול של עולים מצרפת.
<אורית לסר: התכנית הזאת, כמו שללי תתאר, עוסקת לא רק בנושא של הקליטה של הילד עצמו אלא רואה גם את כלל הגורמים הקולטים, גם את המשפחה, גם את המורים שמלווים אותו, גם את כלל בית הספר.
<אורית לסר: לשים לב לילד הזה מצרפת ולתרבות שהוא מביא איתו.
<אורית לסר: אלו בעצם שתי ההצעות שלנו.
<אורית לסר: אני יודעת שזה בעצם עוסק בשני שלבי קליטה שונים, אבל אני חושבת שאנחנו צריכים בוועדה לתת את הדעת על שני הדברים האלה.
<אורית לסר: תודה.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע את הגב' ללי דרעי בנושא של הרב תרבותיות, הגישה וההכשרה.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע ואז אנחנו נפנה גם למנהל בית ספר פה בירושלים שגם קולט בבית הספר שלו עולים מצרפת.
אברהם נגוסה: לאחר מכן אנחנו נפנה למשרדי הממשלה.
<ללי דרעי: שלום לכולם, שמי ללי, אני מנהלת תכנית שנקראת "עתיד ישראל" שעוסקת בקליטה של עולים מצרפת.
<ללי דרעי: אני בעצמי עליתי לפני המון שנים ובעצם כשניגשנו לאתגר הזה שנקרא קליטה של עולים מצרפת במערכת החינוך אנחנו ראינו שני דברים, שתי בעיות, שיחד, כשאנחנו שמנו את שתי הבעיות האלו יחד, אנחנו הבנו שיש לנו, בעצם, פתרון.
<ללי דרעי: הבעיה הראשונה הייתה שיש הרבה מורים עולים שעלו לארץ מצרפת, שיש להם המון המון הבנה של מערכת החינוך הצרפתית, שהם בעצמם חינכו תלמידים צרפתים יהודים בבתי ספר יהודים או לא יהודים, אבל הם לא מוצאים את מקומם פה בארץ מבחינת הכניסה שלהם למערכת החינוך הישראלית.
<ללי דרעי: מאוד מאוד קשה להם למצוא פה עבודה.
<ללי דרעי: מצד שני יש לנו את הבעיות שאורית תיארה, וגם אריאל מן הסתם תיאר מקודם, של קשיי קליטה של תלמידים עולים בבתי הספר ולא מוצאים את מקומם ולא מצליחים.
<ללי דרעי: אנחנו מבקשים מהם להיקלט, אבל הם גם לא מצליחים להיקלט וגם בתי הספר לא מצליחים לקלוט אותם.
<ללי דרעי: אני פגשתי הרבה מנהלים חדורי מוטיבציה, מדהימים, ממש אנשי חינוך מהמעלה הראשונה שאמרו לי, "אנחנו לא יודעים מה לעשות עם העולים האלה מצרפת.
<ללי דרעי: אנחנו לא יודעים מה לעשות, אנחנו לא מבינים אותם, לא מבינים את התרבות שלהם, לא מבינים מה קשה להם", יש המון המון אפריורי, אם להשתמש במילה בצרפתית, על העלייה מצרפת והם פשוט לא נכונים, המנהלים היו ממש אובדי עצות.
<ללי דרעי: מה שאנחנו עשינו, במסגרת העמותה שאני עובדת בה, שנקראת "קרן חירות", אנחנו לקחנו את שני המרכיבים האלה, את שתי הבעיות האלו, של מורים עולים מצד אחד ותלמידים עולים מהצד השני, ויצרנו סוג של פתרון.
<ללי דרעי: לקחנו את המורים העולים האלה ונתנו להם הכשרה מאוד מעמיקה, כדי להפוך אותם למורים מגשרים בתוך הצוות של בתי הספר.
<ללי דרעי: זאת אומרת הם מורים מן המניין, עם תקן.
<ללי דרעי: הם נמצאים בכל הישיבות הפדגוגיות, הם מעורים בכל ההווי של בית הספר, הם נמצאים שם בכל הצמתים.
<ללי דרעי: אנחנו בעצם נתנו להם מן מפה כזאת של הבדלי גישה חינוכיים בין ישראל לבין צרפת וראינו שבכל ההבדלים האלה, עשינו על זה מיפוי ואני אשמח מאוד לחלק את זה לחברים פה כדי שיקראו את זה, אם יש בן אדם אחד בצומת הזה של ההבדלים, ואני אתן דוגמה של יחס בית ובית ספר.
<ללי דרעי: בצרפת יש דיכוטומיה מוחלטת בין הבית לבין בית הספר.
<ללי דרעי: העולים מצרפת מגיעים לפה, מגיעים לבית ספר, מבחינתם הם שולחים את הילדים לבית הספר ובזה זה נגמר, אין אינטראקציה בין בית הספר לבין הבית.
<ללי דרעי: פה בארץ, כולנו יודעים, יש קבוצות ווטסאפ ויש מייל ויש כל מיני ערבי הורים ומבקשים מהם להיות מאוד מעורבים.
<ללי דרעי: לוקח להם המון זמן להבין את הדבר הזה.
<ללי דרעי: אם יש מורה ואנחנו קראנו לו מורה מצרף, זה גם משחק מלים עם צרפת אבל זו גם ממש מהות העבודה שלו, הוא עוסק בצירופים, הוא מצרף בין האוכלוסייה הקולטת לבין האוכלוסייה הנקלטת.
<ללי דרעי: אם נמצא במקום מורה, שיכול כבר מהרגע הראשון, מה-1 לספטמבר, ללוות את התלמידים העולים האלה ואת הוריהם כמובן ולתת להם את המפתחות להבנת מערכת החינוך הישראלית, זה כבר הישג אדיר.
<ללי דרעי: בשנה שעברה התחלנו את הפרויקט.
<ללי דרעי: אני מאוד שמחה שמנהל בית הספר "חורב" נמצא פה, כי הייתה לנו שם מורה מצַרֵפֶת שנה שעברה.
<ללי דרעי: לצערי, בגלל בעיות בירוקרטית של העברת תקציבים, העברת שעות, אנחנו לא הצלחנו להמשיך אצלו, אבל כרגע יש לנו כעשרים בתי ספר בכל רחבי הארץ, בחדרה, נתניה, רעננה, תל אביב, ירושלים, עוד מעט בגבעת שמואל, שזוכים למורה מצרף כזה, שעוזר מאוד מאוד.
<ללי דרעי: אנחנו מקבלים פידבקים מאוד מאוד חיוביים, גם מצוות בית הספר וגם מההורים.
אברהם נגוסה: המורים המצרפים שאתם מצרפים אותם הם במוצא מצרפת?
<ללי דרעי: כן.
אברהם נגוסה: האם יש לכם תכנית להכשיר מבחינת התרבות, מורים שהם לאו דווקא מצרפת?
<ללי דרעי: כן, בהכשרה שנתנו ובהשתלמות שעשינו אותה ביחד עם מכללת "הרצוג", שמנו דגש מאוד מאוד גדול, לא רק על העבודה מול האוכלוסייה של העולים אלא גם מול האוכלוסייה של מנהלי ומורי בתי ספר, הם אמורים להיות הגורם המגשר.
<ללי דרעי: לשבת בישיבות פדגוגיות, גם לעזור לעולים להיקלט, אבל גם לעזור לבית הספר לקלוט.
<ללי דרעי: זה חלק מאוד מאוד גדול מההכשרה שהם קיבלו, כמובן.
אברהם נגוסה: את הדברים האלה אתם עושים בשיתוף פעולה עם משרד החינוך?
<ללי דרעי: עם משרד החינוך, עם המינהל לעובדי הוראה במשרד החינוך ועם מינהל חמ"ד.
<ללי דרעי: זה שיתוף פעולה של שניהם ואנחנו מאוד מאוד היינו רוצים לפתוח את זה לעוד זרמים ולעוד מקומות, כי לדעתי וממה שאני מקבלת מהשטח, זו ממש בשורה מאוד מאוד גדולה לקליטת עלייה, לקליטה חינוכית מצרפת.
<אורית לסר: כרגע התכנית הזו לא עובדת בכל בתי הספר של החמ"ד, חשוב לציין.
אברהם נגוסה: מהי המגבלה?
<אורית לסר: היא נמצאת כרגע רק בתוך בתי הספר שקשורים לפרויקט "עתיד".
<ללי דרעי: לא, היא כן.
<ללי דרעי: אנחנו עשינו מיפוי איפה יש הכי הרבה עולים ונתנו את הדגש על המקומות האלה, אבל אני מקבלת כל יום פניות ממנהלים וממורים, שאומרים לנו, יש לי את היכולת לעזור, "אנחנו מאוד זקוקים לעזרה שלכם" ואין לי אפשרות כי נגמרו לי התקציבים.
אברהם נגוסה: הבנתי, לכן שאלתי אם משרד החינוך בתמונה.
<ללי דרעי: כן, כן, משרד החינוך בתמונה.
אברהם נגוסה: אם אתם בקשר עם משרד החינוך, אז האם יש לכם פניות, האם פניתם למשרד החינוך כדי שהם יגדילו את תמיכתם?
אברהם נגוסה: תיכף נשמע ממשרד החינוך, אבל אני רוצה לשמוע ממך האם פניתם וקיבלתם תגובה חיובית או שלילית?
<ללי דרעי: אנחנו קיבלנו תגובה חיובית חלקית.
<ללי דרעי: זאת אומרת אנחנו קיבלנו ממינהל החמ"ד ארבע שעות בכל בית ספר, יחד עם המינהל לעובדי הוראה.
<ללי דרעי: בעצם המורים שלנו עובדים בערך 12 שעות שבועיות בכל בית ספר.
<ללי דרעי: יש עוד המון בתי ספר שזקוקים ובחלק מבתי הספר 12 שעות זה בהחלט לא מספיק.
<ללי דרעי: אנחנו נשמח לקבל עוד.
<ללי דרעי: מה גם שיש עוד בתי ספר שהם לא שייכים למינהל החמ"ד, שייכים לזרם הממלכתי או למוכר שאינו רשמי ולשם אנחנו לא יכולים להגיע כי עוד לא הצלחנו לקבל מהזרמים האלה את התמיכה.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עכשיו את מנהל בית הספר "מקור חיים" בירושלים, מר יצחק דעי, בבקשה.
<יצחק דעי: שמי יצחק, אני מנהל בית הספר "מקור חיים" בירושלים.
<יצחק דעי: לנו יש ברוך ה' עולים רבים.
<יצחק דעי: מגיעים אלינו מכל העולם עולים אבל גם קבוצה נכבדת מצרפת.
<יצחק דעי: אנחנו קולטים אותם בהצלחה.
<יצחק דעי: אנחנו מרגישים שאנחנו שותפים לתקופה היסטורית, שבה העולים מצרפת מגיעים בהמוניהם ואנחנו לומדים יחד איתם איך להתנהל.
<יצחק דעי: אני הייתי רוצה להתייחס לכמה גורמים שאצלנו הם יוצרים תהליך של הצלחה.
<יצחק דעי: זה לא היה פשוט בהתחלה, גם אצלנו, הרגשנו את כל מה שנאמר פה קודם, הפער התרבותי, גם של הילדים, גם של ההורים ובאיזשהו שלב החלטנו שאנחנו מקימים בבית הספר ועד הורים ספציפי לעולים מצרפת.
<יצחק דעי: לקחנו מנהיגות הורים של עולים יותר ותיקים מצרפת וביקשנו את העזרה שלהם בתיווך, כדי שאנחנו נדע איך להתנהל.
<יצחק דעי: אני חושב שהיסוד הראשון שאנחנו קיבלנו על עצמנו הוא שאנחנו צריכים ללמוד.
<יצחק דעי: זה בכלל לא פשוט, אנחנו, גם אצלנו, סלאח שבתי, כל אחד פה קלט עלייה אחרת וכל אחד חשב שהוא ילמד את השני בדיוק איך צריך להתנהל פה כישראלים והדבר הראשון שקיבלנו על עצמנו זה שאנחנו צריכים פשוט ללמוד איך הדברים מתנהלים.
<יצחק דעי: ועד ההורים היה איתנו, הוא היה מגשר, הוא הסביר לנו הרבה דברים שצריכים להיות סביב הנושא של העולים.
<יצחק דעי: אני אתן דוגמה אחת, לא של ועד ההורים אבל זה כבר היה קיים בתוך התפיסה.
<יצחק דעי: כשהזמנו את דבורה המגשרת, שנמצאת פה, לדבר עם צוות המורים ביום היערכות לפתיחת שנת לימודים, ביקשנו ממנה לספר את סיפור העלייה של עצמה.
<יצחק דעי: לפני כן היה לנו איזשהו שיח מקדים בנושא אחר, כלפי כל אוכלוסיית בית הספר ואני דיברתי על קשר אישי, אמרתי ודיברתי על הערך של לבוא לילדים הביתה, לבקר ילדים בבית, ודבורה קפצה כנשוכת נחש ואמרה לי, "מה זה לבקר בבית?
<יצחק דעי: אצל הצרפתים אין דבר כזה לבקר בבית".
<יצחק דעי: זו דוגמה אחת אבל בעצם אנחנו לקחנו את ההורים, ההורים הם חלק מאיתנו.
<יצחק דעי: ניסינו להבין את הפערים.
<יצחק דעי: וזה היה הדבר הראשון, דבר שמאוד מאוד הוריד את המתח.
<יצחק דעי: ההורים הוותיקים יותר עזרו לנו בתיווך ובהבנה של ילדים, עם קשיים של ילדים בהסתגלות, הם הסבירו להורים את התהליך הישראלי, איך מערכת החינוך עובדת וכך לאט לאט יצרנו רוגע ואמון.
<יצחק דעי: הדבר השני שיצרנו זה תחושה של גאוות יחידה לילדים באירועים שונים.
<יצחק דעי: בשבוע העליות שהיה הילדים אצלנו קיבלו במה מאוד מאוד מאוד מאוד גדולה, אבל גם עכשיו, לפני חנוכה יש מסיבה מיוחדת עבורם.
<יצחק דעי: אנחנו לוקחים רק את ההורים לסיור בירושלים ועושים להם ערב מיוחד בירושלים, רק לעולים החדשים.
<יצחק דעי: ממש מתייחסים לקבוצה הזו באופן מכבד ונותנים לנו ולהם ליצור איזשהו שיח נכון.
<יצחק דעי: יחד עם זאת, יש קשיים, הם לא פשוטים.
<יצחק דעי: אני רוצה לקחת כדוגמה את המורים העולים שקודם ללי דיברה עליהם.
<יצחק דעי: לנו יש מורה שהגיעה אלינו בתוך הפרויקט הזה של מורים מְצרפים ואחד היתרונות הגדולים שנמצאים אצל המורָה המצרפת אצלנו זה שהיא יודעת לזהות מתי מדובר על קשיי קליטה ומתי מדובר על קשיי למידה.
<יצחק דעי: כשיש משהו שהוא לא נורמטיבי, על פי כל הפרמטרים, היא מקיימת שיח עם ההורים ואיתנו בתוך הקבוצות, היא עוזרת לנו לנסות למקד עם ההורים שלא מדובר פה על משהו שהוא קשור רק בקליטת עלייה, אלא מדובר פה על משהו שהוא מעבֵר.
<יצחק דעי: מה שהיה לפני כן זה שאי אפשר היה, זה היה סינית הרבה פעמים, שהיינו חושבים שהכול קשור בעלייה ובקליטת העלייה וזה לא נתן לנו אפשרות לקדם ילדים.
<יצחק דעי: ילדים שהיו זקוקים להוראה מתקנת, יכול להיות שגם כשהם היו בצרפת הם היו זקוקים להוראה מתקנת והדרך הזאת אפשרה לנו למיין דברים.
<יצחק דעי: דבר נוסף שהמורה המצרפת עזרה לנו בו הוא בפערים הלימודיים בין תכניות הלימודים שקיימות בצרפת לבין תכניות הלימודים בארץ.
<יצחק דעי: אחד הדברים שהיא קלטה כשהיא עבדה עם ילדים זה שיש פער, למשל, במתימטיקה, בחלק מהתחומים, ששם עוד לא התחילו ללמד וכשהילדים הגיעו לפה הם לא ידעו כלום, אבל זה בכלל לא היה קשור לזה שהם עולים אלא זה בעצם קשור לזה ששם - - - כמו שילד חרדי בא לבית ספר ממלכתי דתי וישנו פער לימודי בתחומי שפה, בתחומי מתימטיקה ואנגלית, אז בעצם זה יכול לקרות גם שם.
<יצחק דעי: בהמון המון דברים אנחנו מאוד נעזרים, בעיקר סביב הנושא של שפה.
<יצחק דעי: דבורה המגשרת נמצאת בהמון המון פגישות.
<יצחק דעי: אמרתי, מילת הקוד שלנו היא לגלות, להבין שאנחנו לא יודעים הכול.
<יצחק דעי: אנחנו חייבים את האנשים סביבנו כדי להבין את הרב תרבותיות, כדי להבין את השינויים המנטליים, להבין את הקושי של קליטת העלייה, ללכת לבתי הכנסת שלהם, לזהות מנהיגי חינוך בבתי הכנסת, לנסות לעבוד איתם על תהליכים חינוכיים, כדי ליצור.
<יצחק דעי: אני חושב שהמשרד משקיע לא מעט, אני חייב לומר את זה.
<יצחק דעי: משרד החינוך משקיע לא מעט בתוך המערכת.
<יצחק דעי: יש לי כמה הערות, אני חושב שהן שוליות, אבל משרד החינוך משקיע המון משאבים וגם העירייה.
<יצחק דעי: לנו יש מרכז למידה שמתקיים אחרי שעות הלימודים שמיועד לתת מענה להורים שלא יכולים לתת מענה לילדים שלהם בעזרה בשיעורי בית.
<יצחק דעי: זה מתקיים בבית הספר, זה פעמיים בשבוע, אלה מורים מבית הספר שבאים ועוזרים לילדים, זה משאב יקר וחשוב.
<יצחק דעי: המורים העולים, המורים המגשרים, המגשרות מהעירייה, כל הגורמים הללו הם גורמים שמלווים, והאולפן, כמובן, כיתות האולפן שנמצאות בשנה הראשונה.
<יצחק דעי: בהחלט משרד החינוך והעיריות משקיעים לא מעט.
<יצחק דעי: אני רוצה להציע שני דברים.
<יצחק דעי: מעבר לכל מה שאמרתי אני חושב שהדבר שצריך לעשות זה באמת ללמוד, אני חושב שיש מקום, בבתי ספר שבהם יש עולים חדשים, יש מקום לאפשר רכז קליטת עלייה בבית הספר.
<יצחק דעי: לא תמיד המורה המצרפת יכולה להיכנס לנעליים הללו.
<יצחק דעי: קודם כל אני חושב שזה לא צריך להיות רק לעולים מצרפת.
<יצחק דעי: יש בארץ גם מקוריאה עולים ומשווייץ ומאנגליה ומארצות הברית, יש לי עולים מכל העולם, אני חושב שצריך להיות רכז קליטת עלייה שיידע למכסם את המשאבים שמדינת ישראל נותנת.
<יצחק דעי: זה חשוב שיהיה אדם כזה, שיידע לטפל בכל - - -
אברהם נגוסה: מה שמשרד החינוך קורא לו מגשרים.
<קריאה: לא, לא, לא, זה פרויקטורים.
אברהם נגוסה: בנוסף?
<יצחק דעי: זה משהו אחר.
<יצחק דעי: מגשרים הם חיצוניים לבתי הספר, אני מדבר על רכז כמו תפקיד שיהיה תפור בבתי ספר קולטי עלייה, שיהיה תפור בתוך בית הספר, אחד המורים, שיתמחה בזה ויוביל את התהליך.
<יצחק דעי: זו הערה אחת שאני חושב שהיא קטנה בעלות התקציבית, אבל היא משמעותית והיא תמקסם את התקציבים שקיימים, שהרבה מהם, בהרגשה שלי, לא מגיעים למִקסום ולניצול מקסימלי שלהם.
<יצחק דעי: בסך הכול, מדינת ישראל משקיעה לא מעט.
<יצחק דעי: אני חושב שהמשאבים צריכים לקבל יותר חידוד ויותר כיוון.
<יצחק דעי: ההערה השנייה היא ששנת אולפן אחת לא מספיקה.
<יצחק דעי: זה פשוט לעג לרש, זה לא רלבנטי.
<יצחק דעי: לתת שנה אחת לילדים עולים ולצפות שלאחר מכן הם יצטרפו לקבוצות תלמידים שנמצאים חמש שנים בארץ, זה לא רלבנטי, זה פשוט חבל.
<יצחק דעי: עדיף היה לתת עוד שנה אחת ולאחר מכן פחות בעיות, שוב פעם, תקציביות, פחות שעות, פחות שעות פרטניות, פחות פחות ופחות.
<יצחק דעי: המערכת עצמה נותנת המון, אבל לילדים שלא יודעים מילה בעברית שנת אולפן אחת לא מספיקה.
אברהם נגוסה: כמה צריך להערכתך?
<יצחק דעי: לפחות עוד שנה אחת.
אברהם נגוסה: עוד שנה.
אברהם נגוסה: כלומר שנתיים.