GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יצחק דעי: לפחות עוד שנה.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עוד מנהל בית ספר, הפעם אנחנו נשמע את מנהל אולפנת "חורב" בנות, עודד מייזליש, בבקשה.
<עודד מייזליש: כן, שלום לכולם.
<עודד מייזליש: אני מבין שהדיון פה מתקיים על רקע כתבה שתיארה את המאפיינים של הקליטה של עולי צרפת, אולי קשיים סביב קליטה.
אברהם נגוסה: לא רק הכתבה, גם פניות מארגוני העולים מצרפת.
<עודד מייזליש: כן, גם שמעתי שיש פה איזשהו דיבור לגבי ההכוון שלהם.
<עודד מייזליש: לי אין אמירה עקרונית לאן צריך לכוון את העולים, אני חושב שאנחנו צריכים להתערב כמה שפחות בהכוונה שלהם, צריך לפרוס את כל האפשרויות בפניהם.
<עודד מייזליש: אני רואה בזה זכות גדולה שאנחנו שותפים לדבר הזה ואני מאמין שכל מוסד שרוצה את האוכלוסייה הזאת צריך לעשות את המקסימום מבחינתו כדי לקלוט אותם.
<עודד מייזליש: כלומר כל המחשבה הזו שאנחנו ננסה לשלוט בזה, בעיניי זה דבר מוטעה.
<עודד מייזליש: מכל מקום, אני גם מתחבר למה שאמרה קודם הגברת שדיברה לפני יצחק, לפני ללי, אורית, שאמרה שכל בית ספר צריך לדעת אם הוא מסוגל לקלוט עלייה או לא מסוגל.
<עודד מייזליש: אם אתה קולט עלייה זו זכות.
<עודד מייזליש: אמרתי, זו חובה שהיא זכות וזו זכות שהיא חובה, אבל צריך לדעת אם אתה מסוגל לקלוט עלייה או לא מסוגל.
<עודד מייזליש: אם אתה רוצה לקלוט עלייה אתה צריך להיערך בצורה מקסימלית, עם התקציבים של המשרד או בכוחות עצמך, אבל אתה חייב להיות מסוגל לעשות את הדבר הזה.
<עודד מייזליש: אנחנו נחשבים מקום קולט עלייה.
<עודד מייזליש: קרוב ל-20% מבנות האולפנה לא נולדו בארץ ישראל.
<עודד מייזליש: קרוב ל-10% מבנות האולפנה נולדו בצרפת.
<עודד מייזליש: כמובן שיש כאלו שנולדו והגיעו לארץ בגיל שנתיים או ארבע, אבל יש לו מעט בנות שמגיעות ממש בשנים האחרונות.
<עודד מייזליש: יש לנו בנות שמגיעות בחופש הגדול לקראת כיתה ז' או כיתה ט' או אפילו כיתה י'.
<עודד מייזליש: יש לנו קרוב ל-70 בנות שעלו מצרפת.
<עודד מייזליש: אני יכול לומר שבכל שנה יש לנו חמש או שש בנות שממש מגיעות מצרפת בחופש הגדול ונכנסות ללימודים באולפנה, כמעט לכל הכיתות.
<עודד מייזליש: בי"ב זה לא קרה לנו אבל עד י' ודאי זה קורה.
<עודד מייזליש: אנחנו נערכים לזה.
<עודד מייזליש: זה קשה.
<עודד מייזליש: אני אומר את האמת, זה קשה, קשה לקבל תלמידה בכיתה י' ולהצליח איתה.
<עודד מייזליש: אנחנו עושים את זה ואפילו בכיתה י"א יש לנו בנות שהגיעו לארץ.
<עודד מייזליש: אנחנו חושבים שאנחנו עושים את זה די בהצלחה.
<עודד מייזליש: ברוך השם בנות מגיעות ומסיימות ומצליחות ואין לנו נשירה של בנות שמתחילות אצלנו.
<עודד מייזליש: אין לנו נשירה של בנות עולות שלא מוצאות את מקומן באולפנה.
<עודד מייזליש: הן מסיימות עם תעודת בגרות מצוינת, יותר ממצוינת, הן משתלבות אחר כך גם במסגרות השירות הלאומי, למרות שזה גם שינוי תפיסתי, לא יודע כמה נאמר כאן קודם, אבל זה גם משהו בתפיסה שלהם את היציאה לחיים.
<עודד מייזליש: כדי שזה יצליח, אני חושב שאולי סוד ההצלחה, הרבה דברים שאמר יצחק לפניי אני מאוד מזדהה איתם, גם לקחתי רעיונות, דברים נכונים, אני לא רוצה לחזור על דברים, אבל אני חושב שמוסד צריך להיות ממש מגויס לטובת העניין.
<עודד מייזליש: אני מרגיש שאצלנו זה פשוט באוויר.
<עודד מייזליש: זה גם הולך ומתחזק.
<עודד מייזליש: זה משהו שגם מזין את עצמו, ככל שאתה יותר חי את זה אז יותר באים אליך וכשיותר באים אליך אז אתה יותר חי את הזכות, את המקום של השותפות הזאת.
<עודד מייזליש: אני יכול לומר ששנת הלימודים אצלנו מתחילה בכל שנה, אני מניח שבכל מוסד, מתכנסים כולם, כל התלמידים והתלמידות, אבל אצלנו תמיד, אנחנו לא מפספסים את הדבר הזה, קבלת פנים לעולות החדשות, תמיד.
<עודד מייזליש: לא פעם ולא פעמיים תלמידה עולה, שעלתה לפני שנה או שנתיים, היא זאת שתעמוד ותדבר ותקבל בברכה את העולות החדשות.
<עודד מייזליש: וזה מאוד מאוד מרגיע, כי בת שעולה לארץ היא פתאום רואה שיש בת שעלתה שנה לפניה והיא כבר מדברת עברית והיא כבר קולטת את כולם.
<עודד מייזליש: וכל הבנות באולפנה אצלנו מקבלות אותן בצורה מדהימה ומרשימה וזה דבר שמקרין על כולם, על כולנו, על ההנהלה, על הצוות, על המורים, על התלמידות שלנו, שכולנו ערוכים לעניין הזה.
<עודד מייזליש: אני לא כל כך יודע כמה לפרט.
<עודד מייזליש: יש לנו מודל קליטה באולפנה שבעצם מחולק לשני שלבים.
<עודד מייזליש: זה מודל שמבוסס על התמודדות עם מצבי משבר כי באיזשהו מקום אנחנו רואים עלייה לארץ ישראל כאירוע משברי, לא תמיד הבנות עצמן היו שותפות להחלטה אם כן לעלות או לא לעלות, וגם אם היו שותפות וגם אם רצו לעלות, לא תמיד הן שמחות בעלייה הזאת.
<עודד מייזליש: אנחנו ראינו שכדי שזה יצליח אז יש את השלב הראשון ואחר כך את שלב הליווי בהמשך, כאשר בשלב הראשון, ממש בשבועיים הראשונים, כל המערכת ואני יכול לפרט, אני לא יודע כמה, אבל בשלושה מישורים, במישור הרגשי, החברתי וכמובן הלימודי, לתת לכל תלמידה שמגיעה מן ההתחלה את הביטחון המוחלט שהיא הגיעה למקום שבו רואים אותה, דואגים לה.
<עודד מייזליש: כל המערכת כולה נרתמת לעניין הזה.
<עודד מייזליש: אני יכול לתת כמה דוגמאות.
<עודד מייזליש: דברים מאוד פשוטים, כמו למשל, כשהן מגיעות לאולפנה, דבר ראשון היועצת תקבל אותן ותכנס את כל הבנות העולות.
<עודד מייזליש: זה כבר עושה איזו קבוצת תמיכה, כבר איזו הרגשה ש'אתן לא לבד, רואים אתכן, שומעים אתכן, אתן חשובות לנו'.
<עודד מייזליש: סיור בכל האולפנה, מפגשים אישיים עם כל בעלי התפקידים.
<עודד מייזליש: לכל תלמידה שמגיעה למקום גדול, זה מאוד מאיים, מקום חדש, מקום גדול אבל תלמידה שהיא גם עולה, השפה חדשה והכל חדש, פתאום זה מאוד מאוד מרגיע.
<עודד מייזליש: היא פוגשת את האנשים, אנשים מדברים איתה.
<עודד מייזליש: זה במובן הרגשי.
<עודד מייזליש: אני יכול לומר שיש לנו בנות שהיועצת, על בסיס לא רק יומיומי, לפעמים אפילו שלוש פעמים ביום, כי היא יודעת שתלמידה מסוימת בוכה כל הזמן, אז היא תיגש אליה שלוש פעמים ביום והתלמידה יודעת שמישהו רואה אותה כל הזמן.
<עודד מייזליש: אנחנו ראינו שהדבר הזה ממש בסיסי, זה מאוד מאוד חשוב, המפגש, גם עם בנות שכבר עלו.
אברהם נגוסה: אם יש לך עוד כלים שאתם מתמודדים איתו, אז אנחנו נשמע לשמוע.
<עודד מייזליש: אמרתי, אנחנו מערכת שלמה שמגויסת לטובת העניין, אנחנו מאוד נשמח - - -
אברהם נגוסה: מה שאמרת זה ברור.
<עודד מייזליש: אנחנו מאוד נשמח, אמרתי, זה דורש הרבה מאוד משאבים, חלקם אנחנו מגייסים מתוכנו, יש משאבים, כמו שאמרה ללי, באופן בירוקרטי זה איכשהו נופל, מסיבות שונות, זה לא המקום לפרט אותן, אבל חבל, חבל.
<עודד מייזליש: למשל בשנה שעברה פגשנו, קיבלנו מורה מגשרת, שמחנו לקראתה וזה פשוט לא עבד בגלל איזו בירוקרטיה שקשורה למעמד של אולפנת "חורב".
<עודד מייזליש: כמובן שהנושא התקציבי, הזכיר קודם יצחק את הנושא של רכז קליטה, זה דבר מבורך מאין כמוהו, מישהו אחד שיכול לרכז את הכול אצלו, זה דבר שהוא יכול להיות לברכה גדולה.
אברהם נגוסה: מה שאתה אומר הוא שאם המוסד מתגייס והוא רואה את זה כמשימה לאומית, תמיד אפשר למצוא את הדרכים כדי להתמודד עם הבעיה.
<עודד מייזליש: אני אדייק יותר - - -
אברהם נגוסה: רגע, אני הבנתי את זה, 'יש לנו כלים אבל אנחנו גם מוגבלים מבחינת התקציב', זה מה שאתם אומרים לי.
אברהם נגוסה: זה מה שאתם אומרים פה לוועדה.
אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע אם יש מישהו, לפני שאני פונה לסוכנות, ל"אופק", למשרדי הממשלה, מישהו שרואה את זה בעייתי, כי בכתבה זה הופיע "אנחנו מרימים ידיים, אין לנו פתרון, תיקחו אותם".
אברהם נגוסה: יש משהו כזה בכתבה, אני קראתי, אם הבנתי נכון, כלומר, שמתקשים להתמודד.
אברהם נגוסה: ממה שעד עכשיו שמענו, לפחות משני מנהלים, נכון, אף אחד לא אומר שאין בעיות, יש קשיים, אבל 'יש דרך להתמודד ואנחנו אפילו מתמודדים.
אברהם נגוסה: יחד עם זאת, אנחנו רוצים תמיכה כספית, כלכלית, כדי שנחזק את העולים במערכת החינוך'.
אברהם נגוסה: זה לא משהו שיצא משליטה, יש את העניין.
אברהם נגוסה: אז אני רוצה לשמוע, כפי שנאמר בכתבה, שיש בתי ספר או מנהלים שאומרים: 'אין לנו מה לעשות איתם, זה מעל ליכולתנו'.
<צביקה קליין: כן, אם אפשר רק משפט.
<צביקה קליין: אתה אומר שזה לא יצא משליטה ובאמת השאלה היא איך מסתכלים על זה, אבל בהרבה נקודות, מקומות או ערים מסוימות, זה כן יצא משליטה.
<צביקה קליין: אם מדברים על נערים ונערות שמסתובבים ברחובות נתניה ללא מעש, אז אני חושב שזה יצא משליטה.
אברהם נגוסה: זה מה שאני ביקשתי, אם יש מישהו - - -
<אריאל קנדל: אבל, אברהם, אם תרשה לי להוסיף - - -
אברהם נגוסה: רק רגע, אם יש מישהו שהוא רואה בבית הספר שלו או במוסד שלו, שזה מאוד בעייתי וקשה להתמודד עם הבעיה הזו, אם יש מישהו שיכול לתת, בניגוד למה ששני המנהלים נתנו.
<קריאה: אחר הצהריים.
אברהם נגוסה: מה שאתה טוען זה על חינוך לא פורמלי, זה משרד הקליטה ואנחנו נשאל על זה.
אברהם נגוסה: שני המנהלים דיברו על חינוך פורמלי.
<צביקה קליין: אני מדבר על חינוך פורמלי של ילדים שלא נמצאים במסגרות חינוך פורמליות, בעקבות נשירה.
<צביקה קליין: על זה אני מדבר.
<אריאל קנדל: אולי ברשותך, כבוד היושב ראש, אני אוסיף, אני חושב שזה בדיוק מה שאמרתי בהתחלה.
<אריאל קנדל: יש הבדל בין מיקרו למאקרו.
<אריאל קנדל: יושבים פה איתנו שני מנהלים של בתי ספר, בירושלים, שזה גם אומר משהו, גם "מקור חיים" וגם "חורב", שניים, ואגב, 20% מן העולים מצרפת מגיעים לירושלים.
<אריאל קנדל: כמובן מי שמכיר טוב את הקהילה מצרפת, מי שמגיע לירושלים זה אנשים, ואני בכלל לא נותן ציונים לעולים, פחות אידיאולוגים או יותר אידיאולוגים, אבל מי שמגיע לירושלים מטבע הדברים רוצה להתמודד קצת יותר טוב עם הבעיות.
<אריאל קנדל: אנחנו גם פוגשים את המנהלים, המנהל של "חורב" אמר את זה, מדינת ישראל רוצה עלייה, השאלה היא האם מדינת ישראל רוצה עולים.
<אריאל קנדל: ויש בתי ספר שאולי רוצים עלייה אבל לא רוצים עולים.
<אריאל קנדל: אני מבין ששני בתי הספר האלה גם רוצים עולים וזה בדיוק הסיפור.
<אריאל קנדל: במאקרו, וכנראה שהכּנֵסת קצת יותר מדי רחוקה מערים אחרות בישראל, אבל היה מאוד מעניין אם היינו שומעים פה מנהלים מאשדוד או מנתניה.
<אריאל קנדל: הילדים האלה שמסתובבים בכיכר בנתניה, בי"א באשדוד, אפילו בירושלים בהר חומה, כל הסיפור הזה שבשורה התחתונה הכתובת היא על הקיר.
<אריאל קנדל: הכתובת היא על הקיר, אנחנו יודעים את זה, דיברתי על "מניפה", דיברתי על "עלם", יושבת פה אביגיל מבני עקיבא, היא יכולה לספר לנו על מה שקורה בנתניה בכיכר שם, אבל זה הסיפור, איך בונים תכנית מאקרו שכל עולה בכלל וכל עולה מצרפת בפרט, אחת, מקבל את זה בתוך בית הספר, ושתיים, מחוץ לשעות של בית הספר, מה קורה עם האנשים האלה, זה בדיוק הסיפור.
אברהם נגוסה: בסדר, אנחנו ממשיכים את הדיון.
אברהם נגוסה: אנחנו לא אומרים שאין בעיות, אנחנו מנסים למצוא איפה אפשר לזהות וגם איפה אפשר להשקיע כדי לתקן את הבעיות.
אברהם נגוסה: אנחנו הבנו משני המנהלים את האתגרים הקיימים בבית הספר, מה הם צריכים כדי לחזק את מה שהם עושים.
אברהם נגוסה: אני הבנתי את זה ואנחנו נפנה למשרדים הרלבנטיים.
אברהם נגוסה: עכשיו אני רוצה להבין בעניין הלא פורמלי ואני רוצה לפנות לתנועת בני עקיבא, אביגיל וובו, בבקשה, תשתפי אותנו.
אברהם נגוסה: חשוב מאוד שתכניסי אותנו לבעיה של הילדים הנושרים ממערכת החינוך הפורמלית ומסתובבים ברחוב, וגם האם יש מסגרות חינוכיות לא פורמליות אחרי צהריים.
אברהם נגוסה: מה אתם עושים ואיזה אתגרים יש לכם?
<אביגיל וובו: שמי אביגיל וובו, אני הרכזת הארצית של תכנית "עמישב", שזו תכנית שמשלבת עולים חדשים בתוך התנועה.
<אביגיל וובו: היום אנחנו עובדים עם דוברי אנגלית ודוברי צרפתית.
<אביגיל וובו: איך שאנחנו פועלים בפועל, בכל סניף שתכנית "עמישב" פועלת בו יש רכז או רכזת שהם דוברי השפה, שהם בעצם המגשרים.
<אביגיל וובו: בדומה למגשר בבית הספר הם מגשרים את כל מה שקורה בפעילות הלא פורמלית בסניף, להורים, אם זה בשפה ואם זה לגשר גם תרבות.
<אביגיל וובו: אם עכשיו סיימנו "חודש ארגון" אז להסביר להורים שזה בסדר שהילד חוזר הביתה מלא צבע וכל הניואנסים הקטנים שנותנים להורה המון ידע והמון כוח.
<אביגיל וובו: החלק השני זה להכשיר את המדריכים בתוך הסניף לקלוט את העולים.
<אביגיל וובו: כמו שנאמר פה מקודם, אנחנו מאוד מאוד מאמינים שכדי שתהיה קליטה טובה חייבים לעבוד גם על החברה הקולטת וגם על החברה הנקלטת.
<אביגיל וובו: אנחנו רוצים שהמדריכים בסניף לא ירגישו שהם עושים איזשהו חסד או איזושהי טובה והם לא מצילים פה את החניך העולה אלא להיפך, שזו זכות שהם עלו לארץ ואנחנו מתוך מחויבות ומתוך איזשהו צדק חברתי אנחנו באים ומגייסים אותם לסניף.
<אביגיל וובו: כמה אתגרים שאנחנו חווים בשטח הם גם מה שנאמר פה מול ההורים, שאם הורים הרבה פעמים לא מבינים כל כך את התרבות בבית הספר, אז כשזה מגיע ללא פורמלי זה עוד יותר.
<אביגיל וובו: אנחנו מרגישים שהרבה פעמים הורים לא תמיד מבינים את החשיבות של תנועת הנוער ובגלל זה הילד גם הרבה פעמים לא יגיע.
<אביגיל וובו: זה משהו שאנחנו לא מצליחים עדיין לפרוץ.
<אביגיל וובו: הנקודה השנייה זה באמת החברה הקולטת.
<אביגיל וובו: אני בתכנית "עמישב" כבר כמעט שש שנים וככל שעובר הזמן אני מבינה שצריך להשקיע המון המון משאבים דווקא בחברה הקולטת בנוסף לחברה הנקלטת.
<אביגיל וובו: אני מרגישה שהחברה הקולטת, לא תמיד, דווקא בגלל שהם עולים מצרפת ושכביכול הכול נראה טוב ויפה, אז המדריך הצבר כביכול אומר, 'בסדר, עלית לארץ, כל הכבוד, תגיע'.
<אביגיל וובו: אנחנו מרגישים ששם זה באמת לפצח, זה לעבוד עם החברה הקולטת, איך מקבלים מישהו שמגיע מתרבות שונה ואיך זה מגיע מתוך מקום של הערכה.
<אביגיל וובו: נקודה שלישית היא שאני מרגישה שחייב חייב להיות קשר יותר צמוד בין הבלתי פורמלי לפורמלי.
<אביגיל וובו: בכל מקום שאנחנו עובדים, אם זה בנתניה או בירושלים, אנחנו מאוד מאוד משתדלים לעבוד בצמוד לבתי הספר.
<אביגיל וובו: אני בתור תנועת הנוער הייתי רוצה קשר רציף יותר עם בית הספר - - -
אברהם נגוסה: מה הבעיה לעשות?
<אביגיל וובו: אני לא מרגישה שזו בעיה.
<אביגיל וובו: בסוף, כשאנחנו פונים לבית הספר תמיד יש איזשהו רצון.
<אביגיל וובו: אני חושבת שזה עניין של זמן וזה עניין של סדר עדיפויות.
<אביגיל וובו: אני מבינה שבסוף בית הספר יש לו המון המון - - -
אברהם נגוסה: תלוי במי, בתנועה שלכם או בבית הספר?
<אביגיל וובו: אני חושבת שזה גם וגם.
<אביגיל וובו: אני חושבת שמה שצריך זה שתהיה איזושהי הנחיה מלמעלה, שחשוב שבתי הספר ידחפו את הילד גם לתנועת הנוער, כי בסוף, ההורה, הרבה פעמים אני מרגישה שהוא לא רוצה לפתוח עוד חזית מול הילד.
<אביגיל וובו: הוא צריך להכריח את הילד לצאת לטיול שנתי, ללכת לערב כיתה ולהגיע לבית הספר, אם הוא לא רוצה להגיע לתנועת הנוער אז בסדר, לא נורא.
<אביגיל וובו: ואנחנו רואים שחניכים שאנחנו כן מצליחים לקלוט, אנחנו רואים שזה משפיע גם על הביטחון העצמי, על הרמה של העברית וזה משפיע בסוף גם על התפקוד בבית הספר.
אברהם נגוסה: האם ילדים שנושרים מהמערכת הפורמלית, האם הם מגיעים אליכם?
<אביגיל וובו: זו שאלה טובה.
<אביגיל וובו: אני חושבת שכיום לא.
<אביגיל וובו: היום הדרך היחידה שאנחנו מגיעים אל העולים זה דרך בית הספר.
<אביגיל וובו: אני כן חושבת שיש מספר מועט של חניכים שכן נפלטו מהמסגרות והם אצלנו, אבל זה הרבה יותר קשה לנו להגיע אליהם, כי כיום הדרך היחידה שאנחנו מגיעים לחניכים זה דרך בית הספר ובגלל זה, לדעתי, צריך שיהיה שיתוף פעולה הרבה יותר גדול בין הפורמלי לבלתי פורמלי.
אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע מכי"ח ישראל, ג'רמי קורשיה, בבקשה.
אברהם נגוסה: האם יש לכם מידע, למשל, על הילדים הנושרים מהמערכת הפורמלית ואם כן, מה הסיבות?
אברהם נגוסה: האם אתם יכולים להסביר לנו?
<ג'רמי קורשיה: שלום לכולם.
<ג'רמי קורשיה: ג'רמי קורשייה, אני מרכז תכנית של כי"ח, תכנית שהקמנו יחד עם עיריית נתניה ומשרד החינוך לפני שנתיים בשני בתי ספר שקולטים עלייה בנתניה.
<ג'רמי קורשיה: אני אענה על השאלה שלך, אני אנסה, כי אין לנו מספרים למרות שאני רואה בעיניים שלי ילדים שנושרים מן המערכת, לפעמים זה מסיבות, פספסו אותם, פשוט פספסו אותם.
<ג'רמי קורשיה: הם לא למדו, הגיעו מאוחר לארץ, הגיעו בכיתה י', לא הצליחו ללמוד עברית כי לא תמיד יש אולפן בכיתות האלו, לא היה מישהו שהחזיק אותם בזמן הזה והתדרדרו.
<ג'רמי קורשיה: לא הגיעו לבית הספר, לא צלצלו אליהם, לא דיברו איתם ומגיעים לסוף השנה, מגיעות בגרויות, פער גדול בין מה שהם יכולים לעשות לבין מה שדורשים מהם.
<ג'רמי קורשיה: בי"א בכלל, אז באמצע י"ב, סוף י"א, הם מבקשים לעזוב את בית הספר.
<ג'רמי קורשיה: וזה עצוב.
<ג'רמי קורשיה: אנחנו מנסים לעבוד על זה.
<ג'רמי קורשיה: איך אנחנו עושים את זה?
<ג'רמי קורשיה: אנחנו עובדים עם הורים, עם תלמידים ועם המערכת הבית ספרית.
<ג'רמי קורשיה: אמרנו פה, ההורים הם אחד המפתחות של הפתרון כדי לעזור לתלמיד.
<ג'רמי קורשיה: אנחנו עושים סדנאות הורים, הדרכות הורים, כי הצלחה של תלמיד היא דרך ההורים, הם צריכים להיות מגויסים לדבר הזה.
<ג'רמי קורשיה: אם בצרפת, שמענו וקראנו על זה, ההורים שמים את הילד בכניסה לבית הספר, לוקחים אותו בחמש בסוף השיעורים, לא כל כך מעורבים בתהליך הבית ספרי, אז בארץ זה לא כך, מתקשרים.
<ג'רמי קורשיה: לפעמים ההורים לא מבינים למה הם מתקשרים, חושבים שהילד עשה משהו לא טוב, אבל לא, רוצים לדבר איתם, רוצים להזמין אותם.
<ג'רמי קורשיה: יש לי הורים שאני פוגש פעם בשבוע לפחות וקשה להם, צריך שזה יהיה ביום ראשון כי בראשון הם לא עובדים, כי הרבה עובדים עדיין עם צרפת ובצרפת ביום ראשון לא עובדים.
<ג'רמי קורשיה: בקיצור, הדרכת הורים שעוזרת להורים להכיר את המערכת, להכיר את הקושי, להיות מודע לקושי.
<ג'רמי קורשיה: הרבה הורים חושבים, הכול בסדר, יסתדר עם הזמן, אני סומך עליכם – לא, אתה צריך להיות אקטיבי, אתה צריך להיות מעורב בבית הספר.
<ג'רמי קורשיה: אחד הדברים שגם עשינו, כמו שיש אצלך בבית הספר, יצחק, זה מורה בוועד הורים.
<ג'רמי קורשיה: לקחנו הורה בבית ספר "שפירא", שהוא המתווך בין המנהלת של בית הספר והגורמים והמחנכים וכולם לבין ההורים.
<ג'רמי קורשיה: ברור, אנחנו לא רוצים להחליף אף אחד בבית הספר, בגלל זה אנחנו גם מאוד רוצים לעזור ולתמוך ולכוון, כי אם אני יוצא מחר מבית הספר אז מי יעשה את העבודה?
<ג'רמי קורשיה: זו אחת הסיבות שלוקחים מישהו מבית הספר וזה מאוד חשוב לעבוד עם אנשים בתוך בית הספר.
<ג'רמי קורשיה: אני כמובן גם יושב כמה שיותר עם הורים שמגיעים לבית הספר, כי לפעמים יש את הפער התרבותי שחוסם את ההבנה.
<ג'רמי קורשיה: משהו שאנחנו גם עושים עם התלמידים זה תגבור לימודי.
<ג'רמי קורשיה: אנחנו לקחנו סטודנטים שבעבר היו גם עולים, שעכשיו לומדים במכללת נתניה, לדוגמה, הם מקבלים מלגה וחוזרים עכשיו לבית הספר ועושים שיעורי בית עם התלמידים.
<ג'רמי קורשיה: אני פה מרוויח שני דברים.
<ג'רמי קורשיה: אחד, התלמיד לומד, ושניים, יש לו דוגמה.
<ג'רמי קורשיה: מישהו שגם עלה וגם הצליח והתבגר ועשה צבא ועכשיו נכנס למכללה והוא חוזר.
<ג'רמי קורשיה: יש לי השנה תלמידה שהייתה בבית ספר "שפירא" בי"ב, היא עשתה שנת שירות, עכשיו היא לומדת וחוזרת עכשיו לבית הספר כדי ללמד את העולים, סגירת מעגל.
<ג'רמי קורשיה: -
אברהם נגוסה: יש לכם נתונים כמה ילדים נושרים מהמערכת הפורמלית?
<ג'רמי קורשיה: אני חושב שמשרד החינוך יכול יותר להגיד - - -
אברהם נגוסה: אני אשאל את משרד החינוך, אבל יש לכם, לארגונים?
<ג'רמי קורשיה: לא, אין לי, אבל אני יכול להגיד - - -
<אריאל קנדל: מגבשים את זה עכשיו.
<אריאל קנדל: זה במהלכי גיבוש מה שנקרא, תקבל את זה בקרוב.
אברהם נגוסה: אתם מגבשים, אוקיי, כרגע אין, אז נשמע ממשרד החינוך.
<ג'רמי קורשיה: תודה רבה.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע - - -
<ג'רמי קורשיה: סליחה, רציתי רק להגיד עוד שני דברים שהם חשובים.
<ג'רמי קורשיה: אחד הדברים שאני חושב שבית ספר צריך לעשות זה לבדוק כל הזמן את רמת העברית.
<ג'רמי קורשיה: אמרנו שצריך עוד שנת אולפן, אבל לפעמים הילד נופל בין הכיסאות.
<ג'רמי קורשיה: הילדים בריכוז, שם, בבית הספר, מדברים הרבה בצרפתית ביניהם ולא לומדים מספיק את השפה.
<ג'רמי קורשיה: כשילד מגיע בכיתה ט' צריך לבדוק את הרמה שלו, גם כשהוא נכנס אחרי זה לכיתה י', לעבוד איתם לפי רמות העברית וכל הזמן לבדוק אותם.
<ג'רמי קורשיה: גם משהו שמאוד חשוב לפי דעתי לעשות זה לבדוק את התלמידים כשהם מגיעים לבית הספר, מאיזה רקע הם מגיעים.
<ג'רמי קורשיה: יש לנו פסיכולוגית שעובדת עם הילדים, אבל יש ילדים שמגיעים מרקע שבית הספר לא מכיר אותו מצרפת.
<ג'רמי קורשיה: שם בצרפת אין ריטלין וכיתות קטנות כאלו, זה קצת שונה.
<ג'רמי קורשיה: פה ברגע שילד קצת שונה ולא מצליחים לעבוד איתו, ישר חושבים על אבחונים ודברים כאלה.
<ג'רמי קורשיה: זה לא תמיד הפתרון.
<ג'רמי קורשיה: צריך לדעת מאיפה הילד בא, מי המשפחה, באיזה בית ספר הוא היה.
<ג'רמי קורשיה: לפי בית הספר איפה שהוא היה, בית ספר יהודי או לא יהודי, אנחנו יכולים יותר לעבוד איתו יותר או איך לעבוד איתו.
<ג'רמי קורשיה: מאוד חשוב שהרשויות ובית הספר יידעו מי הילד שנכנס לבית הספר, למה הוא פה, באיזה טיימינג הוא הגיע וכמובן להוסיף, לפי דעתי, עוד שעות אולפן, מאוד חשוב.
אברהם נגוסה: דבריך מובילים אותנו ל"אופק ישראלי" ולסוכנות היהודית, שמטפלים קדם עלייה או בהכנה לעלייה.
אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לשמוע מ"אופק ישראלי", יגאל שאלתיאל, אתה שומע שאחת הבעיות היא שהעולים החדשים, הם מגיעים במועד לא נכון, לאחר פתיחת שנת הלימודים והמערכת מפספסת אותם.
אברהם נגוסה: דבר שני, המערכת לא מקבלת מידע על הרקע של התלמידים האלה.
אברהם נגוסה: אתם, כמי שעושים הסברה בקהילות יהודיות, נניח שאנחנו מתמקדים בקהילה היהודית מצרפת, האם אתם מסבירים להם על מה שקורה פה במדינת ישראל והאם אתם גם מעבירים את זה למערכת פה בישראל, את הרקע של העולים האלה?
אברהם נגוסה: וגם האם יש אפשרות לרכז את עלייתם בקיץ כדי שהם יתחילו את שנת הלימודים ביחד עם ילדי ישראל?
אברהם נגוסה: אנחנו רוצים לשמוע ממך, בבקשה.
<יגאל שאלתיאל: בוקר טוב, תודה רבה, אדוני היושב ראש.
<יגאל שאלתיאל: אני יגאל שאלתיאל מחברת "אופק ישראלי", החברה הלאומית לעידוד העלייה.
<יגאל שאלתיאל: אנחנו עובדים, כאמור, כפי שנאמר פה, גם בצרפת.
<יגאל שאלתיאל: לשאלותיך, אנחנו לא מכוונים עלייה למועד מסוים מכיוון שהשיקולים של המשפחות לעלייה, אף שהשיקול של בית הספר, התלמידים, ילדי העולים, הוא שיקול שצריך לקחת אותו בחשבון, יש להן שיקולים כאלה ואחרים שאנחנו לא מתערבים בהם ואני חושב שגם אסור לנו להתערב בהם.
<יגאל שאלתיאל: יחד עם זאת אנחנו, כמובן, באמצעות הנציגים, לרוב של הסוכנות אבל לא רק, מעבירים במסגרות השונות של הפעילויות שלנו ואגב, יש ממש כרגע, משלחת מאוד גדולה של עידוד עלייה שנדדה החל מיום ראשון בפריז, אתמול היא הייתה בליון והיום היא תהיה במרסיי, יחד עם שרת העלייה והקליטה, הגברת לנדבר, אנחנו מעבירים את הנתונים שאנחנו מקבלים ממשרד החינוך.
<יגאל שאלתיאל: באותה משלחת שנמצאת כיום בצרפת נמצאים שני נציגים של משרד החינוך, אחד מטעמה של מאיה שריר ואחד נוסף שעניינו יותר חינוך במסגרות של בתי ספר, מסגרות סגורות, כמו כפרי חינוך או כפרי נוער או דברים כאלה ואחרים.
<יגאל שאלתיאל: המידע מצוי אצלם והם מעבירים אותו לכל דורש.
<יגאל שאלתיאל: לא בכדי הוצאנו שני אנשים, זה לא דבר שגרתי, אנחנו מבינים שהנושא הזה הוא מאוד חשוב.
<יגאל שאלתיאל: לגבי עניין האולפנים שהעלית כאן, אנחנו, כידוע או שלא כידוע, נמצא מנהל היחידה בהסתדרות הציונית העולמית שעוסק בין היתר באולפנים במערב, יש לנו בצרפת, אם אני לא טועה, 150 או קצת פחות אולפנים אבל האולפנים שלנו, על פי החלטת ממשלה, הם אך ורק לבני גיל 18 ומעלה, מכיוון שמה שמתחת לגיל 18 זה לא באחריות משרד העלייה והקליטה אלא משרד החינוך, לכן אנחנו מנועים בחוק מלאפשר השתתפותם של צעירים עד גיל 18 באולפנים הרבים מאוד שיש לנו ברחבי צרפת.
<יגאל שאלתיאל: אם החוק ישונה אנחנו יותר מנשמח להיעתר ולפתוח אולפנים, אבל זה עניין שהוא הרבה מעבר למידות שלנו.
<יגאל שאלתיאל: כל המידע שיש וזמין מועבר על ידינו בצורה המלאה הזמינה והנגישה, כאשר, במענה לאחת השאלות הנוספות שלך, האם יש רצף שבו אנחנו מעבירים נתונים על משפחה, ספציפית לגבי עניינו של הדיון היום, לגבי הילדים שהם תלמידים, הנושא הזה, אני חייב להגיד שהוא קצת, הוא לא מתבצע בצורה הכי טובה.
<יגאל שאלתיאל: אנחנו כרגע מצויים בעיצומה של תכנית שבסופה אנחנו נְפַתח, כמובן באמצעות חברה חיצונית, איזושהי תוכנת מחשב שבאמצעותה אנחנו נוכל לעקוב באופן רציף אחרי כל מועמד עלייה מרגע שהוא נכנס לשערי מי מהגופים של המוסדות הלאומיים בחו"ל ובאמצעותנו, ברגע שהוא נכנס למה שאנחנו קוראים משפך העלייה, אנחנו נעקוב אחריו.
<יגאל שאלתיאל: לכן ברגע שהוא יעלה לארץ נוכל להעביר בצורה מקוונת את כל הנתונים לידיהם של גורמי הקליטה בארץ.
<יגאל שאלתיאל: זה לא שזה לא קורה עכשיו, אבל זה לא מקוון, זה בעייתי כאשר זה לא מקוון.
<יגאל שאלתיאל: אלה הדברים.
<יגאל שאלתיאל: אם יש לכם עוד שאלות אני יותר מאשמח לענות.
אברהם נגוסה: אני חושב שנסת
אברהם נגוסה: פק בהסברים שלך בעניין ההכנה והרקע וההסברה.
אברהם נגוסה: הסוכנות, יש לכם מה להוסיף?
<ענת אוזן: כן, בבקשה.
<ענת אוזן: שלום, אני ענת אוזן מהסוכנות היהודית.
<ענת אוזן: אני רוצה להצטרף ליגאל בנושא ההכנה ורגע אחד לתת תמונה למי שלא לגמרי מכיר את הלפני העלייה, על הלך הרוח של משפחות העולים לפני שהם עולים.
<ענת אוזן: כשהתחיל להתרומם גל העלייה של לפני חמש שנים, זה לא היה עולים שכבר מתכננים את עלייתם במשך הרבה מאוד שנים, אלו היו החלטות די אד הוק של המשפחות, שהם רוצים לעזוב את המצב הביטחוני האישי שנוצר בצרפת, או את המצב הכלכלי שנוצר בצרפת ולעלות כמה שיותר מהר.
<ענת אוזן: ואז הגיעו מועמדים במאות ובאלפים, להכנות לעלייה שהיה צריך להיערך לקראתן.
<ענת אוזן: בתקופה הזאת של כמה חודשים לפני עלייתם, המשפחות, ההורים, היו צריכים להתמודד במקביל עם זה שהם ממשיכים להתפרנס בצרפת, ממשיכים ללכת לבית הספר, אבל גם נערכים להחליט איפה הם יגורו בארץ, איפה תהיה הדירה שלהם, יישוב, עיר, צפון, דרום, במה הם יעסקו, איך הם יתמודדו עם השפה שלהם כהורים, לאיזו מסגרת חינוך שזה מה שנוגע לדיון של עכשיו, הם רוצים להכניס את הילדים שלהם, וכל זה על רקע שהם אולי מכירים את ישראל מהחופשות שלהם ומהביקורים שלהם בעבר, אבל הם לא מכירים את המציאות הישראלית ותוך כמה חודשים - - -
אברהם נגוסה: השאלה היא האם אתם מסבירים להם מה זה חינוך חרדי, מה זה חינוך ממלכתי דתי, את ההבדלים, האם אתם מסבירים להם?
<ענת אוזן: לתוך זה, לתוך הכמה חודשים המועטים האלה שיש להם לקראת העלייה, ואני חייבת לציין שרוב משפחות העולים כן עולות במהלך יולי אוגוסט, יש גם עלייה לאורך שנת הלימודים, אבל זה לא הרוב, הרוב מתמקד בסיום שנת לימודים סדירה בצרפת ובתחילת שנת לימודים כמתוכנן בארץ, לתוך הכמה חודשים האלה אנחנו נכנסים.
<ענת אוזן: הסוכנות היהודית, בשיתוף פעולה עם משרדי הממשלה, משרד החינוך, משרד הקליטה, הרשויות המקומיות, "אופק ישראלי", נכנסים עם מערך מיידי.
<ענת אוזן: מגיבים מיידית עם מערך של תגבור שליחים, תגבור ערבי אינפורמציה, חמישה ימים בשבוע כמעט, ערב ערב, ערבי מידע לעולים - - -
<אריאל קנדל: זה היה פעם.
<ענת אוזן: אני מדברת על גל העלייה הגדול, כי אנחנו - - -
אברהם נגוסה: הבנתי בעניין זמן ההגעה, אבל בעניין של ההבדלים בין הזרמים השונים במערכת החינוך פה בישראל.
אברהם נגוסה: האם אתם מסבירים להם?
<ענת אוזן: בהחלט.
<ענת אוזן: חלק מערבְי המידע שניתנו בצרפת, למי שהגיע אליהם, עסקו בנושאים ממוקדים.
<ענת אוזן: כאשר הנושא היה מערכת החינוך בהחלט הרעיון היה להנגיש מידע לגבי ההבדלים, אבל אני חייבת להגיד, חבר הכנסת נגוסה, כדי להפנים את ההבדלים האלה צריך להתגבר על שנים של הבדלים תרבותיים בין המערכת הצרפתית למערכת הישראלית.
<ענת אוזן: זה לא מספיק לשמוע את זה בהרצאה, זה אפילו לא מספיק לשבת עם הנציג שמגיע לירידים.
<ענת אוזן: אני רוצה לומר משהו על הירידים, הירידים שהסוכנות היהודית מארגנת בשיתוף פעולה עם משרדי הממשלה, הרשויות המקומיות, "אופק ישראלי", הם ירידים שפתוחים, אחת, לכל הגורמים הממלכתיים כדי להופיע בצד אחד של היריד, ומצד שני, באותו יריד אבל במתחם נפרד, לכל הגורמים הפרטיים, שזה בתי ספר, שאלו יהיו תכניות כמו נעל"ה, שיושב לידי ישעיהו - - -
<ישעיהו יחיאלי: זו לא תכנית פרטית.
<ענת אוזן: זו לא תכנית פרטית, אני מתכוונת לסידור של המוסדות הפרטניים שהם מגיעים לייצג את התכנית של עצמם.
<ענת אוזן: מהרגע שההורים מגיעים למפגש אישי עם מנהל בית ספר או עם רכז קליטה ברשות הם הופכים להיות לקוחות אישיים, VIP, של אותו מנהל בית ספר או של אותו רכז במערכת החינוך או במערכת הקליטה.