GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
טלי פלוסקוב: אני מאוד מכבדת את הוועדה הזאת, אבל אני חושבת שהדיון הזה היה צריך לעבור או להתקיים גם בוועדת החינוך.
אברהם נגוסה: יש מחר.
אברהם נגוסה: נשמח שתבואי.
טלי פלוסקוב: ודאי שאבוא.
טלי פלוסקוב: כל דיון שקשור ליום הזה – אני אהיה שם, כי האנשים שיושבים פה, ויושבים פה נציגים של מה שעברו בלנינגרד, מי שלומד ומכיר מה האנשים האלה עברו בשלוש-ארבע שנים שהיו במצור בתנאים לא אנושיים, אנחנו פשוט צריכים לדעת את זה וללמוד את זה.
טלי פלוסקוב: ואם אנחנו מדברים על האנשים שברחו מהנאצים, ופה אני אוהבת את הגישה של רוברט, שאומר: הם נתנו את התשתית לחיילים לבצע את עבודתם, כי מה שהם עברו בדרך – אני ממליצה לכולם לקרוא ספר שהוציאו מחזית הכבוד, אגב, ספר על האנשים האלה.
טלי פלוסקוב: הענקתי את הספר הזה בשם העמותה גם לשר הרווחה שלנו, כי הוא מסתכל על זה קצת, אומר: מי שעבר את השואה זה אלה שהיו בגטאות ומחנות, ואני אומרת שיש קבוצות אנשים אחרים.
טלי פלוסקוב: למשל, אני אומרת גם על המעגל השני של ניצולי השואה – כך אנחנו קוראים לזה, פליטי שואה, שהאנשים האלה עברו חוויות לא פחות נוראות, ואנחנו צריכים לתת גם יחס לקבוצה הזאת.
טלי פלוסקוב: אני רוצה להתייחס לשני דברים: אחד, לאנשים האלה יש דאגה על כך שעצם ציון יום הניצחון על גרמניה הנאצית יהיה ב-9 מאי.
טלי פלוסקוב: זה נורא חשוב להם, כי מציינים את היום הזה בכל העולם, ולא ייתכן שמדינת ישראל תהיה שונה מהאחרים.
טלי פלוסקוב: אפשר גם, כי אנחנו יהודים וחיים לפי הלוח העברי, אבל 9 במאי זה לא תאריך; זה משהו הרבה יותר גדול מתאריך.
טלי פלוסקוב: לכן אני חושבת שיש פה קונצנזוס גם בין חברי הכנסת על כך שלא ניתן לפגוע לאף אחד ב-9 במאי.
טלי פלוסקוב: אני כאן – לא יהיה הקול שלי נגד 9 במאי, חד משמעית.
טלי פלוסקוב: אני מאמינה שיהיו אנשים שיצטרפו אליי.
טלי פלוסקוב: הרבה מהאנשים האלה, המדינה לא נתנה להם מספיק.
טלי פלוסקוב: למשל, יש אנשים, אלה שדווקא נקראים וטרנים, והם לא היו פליטים – הם לא מקבלים הנחות לתרופות, פטור מרכישת התרופות, כמי שמקבלים קבוצות של פליטי שואה.
טלי פלוסקוב: אגב, זו הצעת חוק שעולה – אני מקווה – לוועדת השרים הקרובה.
טלי פלוסקוב: אני מקווה מאוד להביא לכאן בשורה.
טלי פלוסקוב: יש פה ארגונים שמטפלים באנשים האלה.
טלי פלוסקוב: האנשים האלה, לצערי הרב, לא למדו מספיק את השפה העברית כדי להרגיש חלק מהחברה הישראלית.
טלי פלוסקוב: לכן הם חיים בסוג של עולם משלהם.
טלי פלוסקוב: צריך לתת להם, גם אם הם רוצים כך – לא מתוך בחירה אלא מתוך המציאות, להתקיים שם בכבוד.
טלי פלוסקוב: לכן אנו כמדינה חייבים למצוא דרך לתמוך בארגונים האלה.
טלי פלוסקוב: לא ייתכן, לא ייתכן, לא ייתכן שארגון הווטרנים עושים פעם בשנה התכנסות של מה הם עשו.
טלי פלוסקוב: לא ייתכן שההסעות לדבר הזה – המדינה לא מממנת.
טלי פלוסקוב: לא ייתכן שגם עכשיו, כשמציינים את 9 במאי, הם צריכים לפנות לארגונים, כל מיני תורמים, ולבקש את הכסף הזה.
טלי פלוסקוב: לא ייתכן.
טלי פלוסקוב: אני חושבת שהמדינה צריכה למצוא את הדרך, לתמוך בארגונים, ולתת להם כסף לכל מה שהם מבקשים.
טלי פלוסקוב: ומה הם מבקשים?
טלי פלוסקוב: הם מבקשים נושאים של לספר על הגבורה, מבקשים נושא של לכתוב עוד ספר על מה הם עברו כדי שילדינו ונכדינו יידעו מה הם עברו, הם מבקשים לעשות עוד אנדרטה לזכר הנופלים.
טלי פלוסקוב: זה הדברים שהם רוצים.
טלי פלוסקוב: הם גם מבקשים שיהיו אנשים שיידעו להגיע לאנשים שכבר לא קמים מהמיטה, להביא להם פרח ליום ההולדת שלהם, או גם ליום הניצחון.
טלי פלוסקוב: זה מה שהם מבקשים.
טלי פלוסקוב: אנחנו כמדינה צריכים למצוא את הדרך, ואנחנו עובדים על זה – מקווה מאוד שנצליח.
טלי פלוסקוב: משרדי הממשלה שיש, עושים – אני לא אומרת שלא, אבל זה לא מספיק, כי אתם צריכים להגיע אליהם בגישה של שפה, שהם יבינו מה הם רוצים, בגישה שתוכלו לשבת חצי שעה ולדבר עם האנשים האלה.
טלי פלוסקוב: זה מה שחסר להם.
טלי פלוסקוב: זה מה שאנחנו כחברה צריכים לדעת.
טלי פלוסקוב: לכן אני מאוד אשמח, אם תצטרפו אלינו בכל הנושא של תמיכה בארגונים על-ידי משרד הממשלה.
טלי פלוסקוב: האנשים האלה עוד עשר, עשרים שנה כבר לא יהיו כאן.
טלי פלוסקוב: מחובתנו לתת להם להתקיים בכבוד.
טלי פלוסקוב: אני לא רוצה לגעת בנושא של דיור ציבורי, כי אני יכולה לדבר עוד שעה על זה, ויש עוד נושאים, אבל לפחות את זה.
טלי פלוסקוב: הם לא מבקשים מיליארדים; הם מבקשים קצת, ומחובתנו לתת להם.
טלי פלוסקוב: ומשפט אחרון.
טלי פלוסקוב: (אומרת דברים בשפה הרוסית) בירכתי אותם.
אברהם נגוסה: כולנו מצטרפים.
אברהם נגוסה: חבר הכנסת אלעזר שטרן, בבקשה.
אלעזר שטרן: האמת היא שאני באתי לוועדה הזאת גם בשביל להצדיע וגם לומר תודה.
אלעזר שטרן: אתם רואים שחוץ מהיושב-ראש, שמגיעות לו ברכות, כפי שכבר קיבל, גם כאן על כינוס הוועדה – שנינו לא דוברי רוסית.
טלי פלוסקוב: גם עבדאללה.
אלעזר שטרן: אני לא בטוח שרוברט נהנה מהסיבות שעבדאללה בא לרוסיה...
רוברט אילטוב: גם אתה לא.
אלעזר שטרן: גם אני לא.
אלעזר שטרן: ואם אנחנו מחברים את זה לעניין הזה- - -
קסניה סבטלובה: לא צריך להכניס את זה עכשיו, גזענות.
אלעזר שטרן: זה לא גזענות.
אלעזר שטרן: זאת מפלגה קומוניסטית.
רוברט אילטוב: גם סבא שלי היה קומוניסט.
רוברט אילטוב: את חושבת שאני מרוצה?
טלי פלוסקוב: גם אצלי- - -
אלעזר שטרן: לא כל דבר הוא גזענות.
אלעזר שטרן: מותר לי?
קסניה סבטלובה: מותר לך.
קסניה סבטלובה: גם לי מותר להעיר.
אלעזר שטרן: צריך לומר – באתי לכאן, וזה הוזכר כדרך אגב, במי שחרר את אושוויץ, למשל, סמל לכל התרומה העצומה של הצבא הרוסי לניצחון על גרמניה הנאצית.
אלעזר שטרן: אני מסכים, שלאורך שנים, גם במערכות החינוך במדינת ישראל, לא ניתן המקום הראוי לתרומה הזאת לניצחון.
אלעזר שטרן: אגב, אני חושב שחלק מהתירוצים – לא הסיבות – זה מה שקרה ברוסיה או במדינות חבר העמים, שסבלתם מזה בעיניי לא פחות ממדינת ישראל, אחרי המלחמה.
אלעזר שטרן: אני חושב שלעתים אנו נופלים בסוג של מלכודת, בתחרות בין ניצולי שואה ממעגל ראשון לבין ניצולי שואה ממעגל שני, וממילא עצם הדיון הזה, הוא לוקח אותנו לוויכוח שאנחנו לא צריכים להיות בו.
אלעזר שטרן: כלומר יש ההפרדה הזאת.
אלעזר שטרן: בעיניי היא נכונה, אבל היא לא הפרדה שיש לה בהכרח קשר ישיר לזכויות בין מי שהיה בתוך המחנות לבין מי שהיה במקום אחר.
אלעזר שטרן: אני חושב שגם אני וגם חברת הכנסת טלי פלוסקוב ציינה פה – אנחנו לוחמים על הזכויות, גם ובוודאי שלכם.
אלעזר שטרן: כחלק מהדברים האלה אני חושב שאתגר שצריך להרים פה זה השלמת המוזיאון בלטרון.
אלעזר שטרן: אני חושב שעצם החיבור של המוזיאון בלטרון לאתר שקשור לגבורה, למלחמת העצמאות בלטרון – גם לחיל השריון, אך אני חושב שחובתה של מדינת ישראל, אחרי שאמרתי את מה שאמרתי גם על הפערים במערכות החינוך לאורך שנים, על התרומה לניצחון על הנאצים, אני חושב שאנחנו לא צריכים שפוטין יבוא לנתניה לחנוך אנדרטה – שבעיניי זה יפה – שמדגישה את הגבורה הזאת, כשיש מוזיאון לא גמור, שאני מלווה אותו – הייתי בו כבר הרבה מאוד פעמים לאורך כל השלבים שלו.
אלעזר שטרן: אני חושב שהמקום שלו בדרך לירושלים, בצמידות לאתר השריון, על אתר של מלחמת השחרור, הוא חשוב מאוד, ואני מקווה שהיום הזה, מעבר לזכויות החברתיות, אם אתם רוצים, שנושאים אותן כאן, אני גם חושב שראוי שניקח צעדים, איך אנחנו מבחינה חינוכית, מעלים על נס את התרומה העצומה – צריך לומר את האמת – להפסקת השואה.
אברהם נגוסה: הצטרף אלינו יושב-ראש הכנסת, מכבד אותנו בדיון הזה.
אברהם נגוסה: זו גאווה.
אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לך, אדוני היושב-ראש.
אברהם נגוסה: גם הכנסת מציינת את זה מחר.
אברהם נגוסה: כדי שגם הווטרנים ישתתפו בדיון, ביקשנו מהמזכירות להקדים את הדיון הזה, אז אנחנו מודים לך, אדוני היושב-ראש, שאישרת לנו את זה, וגם הצטרפת לדיון הזה.
אברהם נגוסה: רשות הדיבור לכבודו.
יולי יואל אדלשטיין: תודה, אדוני יושב-ראש הוועדה, חברי הכנסת, נציגי הווטרנים, נציגי הארגונים השונים.
יולי יואל אדלשטיין: כפי שכבר אמרת, שמחר נציין את יום הניצחון במליאת הכנסת בהשתתפות חברי כנסת מהסיעות השונות והשרים, אבל אני עדיין רציתי לבוא, לנצל את הישיבה הזאת על-מנת לברך את המוזמנים ואת כולנו.
יולי יואל אדלשטיין: לא נחזור על הדברים הידועים, למרות שלפעמים אולי גם צריך לחזור על הדברים שלכאורה לנו נראים מובנים מאליהם, אבל לא תמיד ולא לכולם נראו כך, על תרומת הניצחון הזה גם לנו כמדינת ישראל, וגם כפי שאמר עכשיו חבר הכנסת שטרן, להפסקת השואה.
יולי יואל אדלשטיין: אני עוד זוכר את הוויכוחים הסוערים בממשלה לפני כמעט עשרים שנה, כששרים טובים וציוניים אמרו: איך אפשר לקבוע שהיום הזה יהיה חג?
יולי יואל אדלשטיין: איבדנו ששה מיליון איש, ונצעד פה עם תרועות – איך דבר כזה ייתכן?
יולי יואל אדלשטיין: לא יכול להיות במדינה שלנו, וגם מבחינת דעת הקהל – אם פעם – וזוכרים את זה האנשים כאן, שהגיעו ב-90', 91' ארצה, אם פעם היה מופיע מישהו עם המדליות והאותות בחוץ, היו הרבה צחוקים וחיוכים – מה זה עץ האשוח שמסתובב פה?
יולי יואל אדלשטיין: תוך כמה שנים – הודות גם לפעילות של הווטרנים עצמם – התהפך, ואנשים נותנים הרבה כבוד.
יולי יואל אדלשטיין: גם אני, ואני בטוח שגם רבים אחרים, ראינו לא פעם סצנות מאוד מרגשות של אנשים באופן ספונטני, שנותנים פרח, נותנים סוכריה, ומביאים את הערכתם כלפי האנשים האלה, שצועדים.
יולי יואל אדלשטיין: לצערי הרב, פעם האירוע הזה בכנסת – ואני אומר את זה לחברי הכנסת פחות ותיקים בבניין; הוותיקים זוכרים שהאירוע הזה בכנסת היה אירוע המוני שהכנסת נערכה, כי מאות וטרנים היו מגיעים.
יולי יואל אדלשטיין: היום, לצערי הרב, זה כבר לא המצב, אבל אנחנו ודאי – אל"ף, נמשיך לציין, ובי"ת, כפי שגם הגדרת, אדוני, את מטרת הישיבה – זה גם ברכות וציון יום, אבל גם לבדוק מה הכנסת יכולה לעשות כדי שהטיפול יהיה יותר נכון, הרווחה תהיה יותר מתקבלת על הדעת.
יולי יואל אדלשטיין: אני מברך על כך, כי מטבע הדברים, במליאה זה יהיה יותר ציון יום; ועדה זה מקום טוב להעלות את הסוגיות, לדון בהן ולראות מה עוד אנחנו לא עשינו ולו במשהו כדי להחזיר את החוב לאנשים האלה.
יולי יואל אדלשטיין: תודה לכל המשתתפים.
יולי יואל אדלשטיין: אני מתנצל – יום פתיחת הכנס, אז מייד אחזור לעניינים הקשורים לפתיחת הכנס.
יולי יואל אדלשטיין: נתראה גם עם לפחות מחלק מהנוכחים מחר במליאת הכנסת בסביבות 17:30.
יולי יואל אדלשטיין: תודה לכם ויום ניצחון שמח.
אברהם נגוסה: לפני שאני נותן לגיבורים שלנו לשתף אותנו בניסיון, אני רוצה שנציג משרד הקליטה, ד"ר ולדימיר – הוא צריך לצאת, ולכן – עלו שאלות פה לגבי סיוע לארגונים לווטרנים.
אברהם נגוסה: חברת הכנסת טלי פלוסקוב – נשמח מאוד להתייחסות שלך כמשרד הקליטה בנושא הזה, ומה אתם עושים, מה אתם יכולים לשפר בעניין זה.
אברהם נגוסה: אני יודע, רשות לניצולי שואה נמצאים פה, אבל לפני שאתה יוצא אני רוצה את חלקו של משרד הקליטה.
<ולדימיר שקלאר: צהריים טובים לכולם.
<ולדימיר שקלאר: ראשית, אני מצטרף לברכות לווטרנים, לכל עם ישראל, כי זה חג של כולנו.
<ולדימיר שקלאר: הווטרנים לא שייכים לשום משרד.
<ולדימיר שקלאר: ניצולי שואה – אמרת – יש רשות לניצולי שואה.
<ולדימיר שקלאר: אין רשות לווטרנים, אבל דה פקטו הבית שלהם הוא משרד הקליטה, כי אנחנו מעריכים את תרומתם, ואנחנו עוזרים להם לאורך כל הדרך, ולא משנה אם הגיעו בעשר השנים האחרונות, ב-15 השנים האחרונות – שזה רוב האוכלוסייה שאנחנו תומכים – או לפני 30 או 40 שנה.
<ולדימיר שקלאר: לא יודע אם כולם יודעים – משרד הקליטה תומך ביותר מ-50 חדרי הנצחה ומוזיאונים לגבורה ברחבי הארץ.
<ולדימיר שקלאר: משנה לשנה אנחנו מאפשרים תקציב להפעלת המוזיאונים.
<ולדימיר שקלאר: אנחנו מתקצבים רשויות מקומיות בסכומים של עשרות-מיליוני שקלים.
<ולדימיר שקלאר: רוב הפרויקטים זה לציבור של מבוגרים, ורוב המבוגרים בפרויקטים זה וטרנים וניצולי שואה.
<ולדימיר שקלאר: חוץ מזה, אנחנו תומכים באירועים.
<ולדימיר שקלאר: האירוע המרכזי מחר, צעדת הווטרנים בירושלים.
<ולדימיר שקלאר: גם יתקיימו צעדות ברחבי הארץ.
<ולדימיר שקלאר: לא כולם יודעים שרוב התקציב הוא של משרד הקליטה.
<ולדימיר שקלאר: לא מזמן, לפני כחודש, פרסמנו נוהל חדש לתמיכה בעמותות.
<ולדימיר שקלאר: הרחבנו תחומים, ואחד מתחומי התמיכה, שלא היה בעבר, זה תמיכה בקשישים.
<ולדימיר שקלאר: גם מדובר בווטרנים ומדובר במיליוני שקלים.
<ולדימיר שקלאר: ודאי שיש הרבה לעשות לטובת האוכלוסייה הזאת, אין ספק, אבל חשוב לציין – והווטרנים יכולים להעיד על כך – שמשרד הקליטה הוא בית אמתי של הווטרנים.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע מאברהם גרינזייד, יושב-ראש הווטרנים הארצי.
<אברהם מיכאל גרינזייד: כבוד יושב-ראש הוועדה, חברי הכנסת הנחמדים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: תודה לכם שבאתם לדיון הזה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו התרגלנו, כל הזמן אנחנו סופרים, כמה חברי כנסת יהיו מחר במליאה, ומספרים אחד לשני שהיו עשרים, שלושים והלאה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: היום עשיתם כבוד גדול בשבילנו – הגעתם לוועדה הזאת.
<אברהם מיכאל גרינזייד: שנית, הייתי כותב בתוכנית היום: תרומת הווטרנים לניצחון על גרמניה הנאצית, מציאת פתרון למצוקתם הכלכלית והרוחנית.
<אברהם מיכאל גרינזייד: בשבילנו היום העניין הכלכלי כל כך חשוב.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני אענה: עליתי ארצה ב-90'.
<אברהם מיכאל גרינזייד: במשפחה כולה נפלו 136 איש – אבי ז"ל, הדוד שלי, בני דודים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אשתי היא ניצולת שואה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: מה עוד יכול להיות במשפחה, זכר למלחמת העולם השנייה?
<אברהם מיכאל גרינזייד: עלינו ארצה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: היינו כמעט 24,000 איש.
<אברהם מיכאל גרינזייד: נשארנו היום, יחד עם ניצולי לנינגרד, כמעט 4,000, הארגון ה-11.
<אברהם מיכאל גרינזייד: חברי כנסת יקרים, עברו ארבעים שנה מאז הקמנו את הארגון.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו בנינו לבד.
<אברהם מיכאל גרינזייד: על מה אתם מדברים – מוזיאונים אנדרטות – זאת עבודה שלנו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: דיבר סנמכ"ל משרד הקליטה עכשיו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: תאמינו, מחר – מיליון ו-682 יהודים לחמו נגד הנאצים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: נפלו 257,000 יהודים במלחמה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: זאת היסטוריה, אבל אנחנו מדברים על היום, מה קורה היום.
<אברהם מיכאל גרינזייד: מחר יום הניצחון.
<אברהם מיכאל גרינזייד: בשבילי, בשביל חבריי יום הניצחון הוא יום הולדת.
<אברהם מיכאל גרינזייד: יש שני חגים: מתי שנולדתי – הקב"ה הביא אותי לעולם, והיום השני הוא יום הניצחון.
<אברהם מיכאל גרינזייד: עד היום יש לי מכתב לאמי ז"ל: אמא, אני חי.
<אברהם מיכאל גרינזייד: כתבתי ב-13 במאי בפראג.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני יכול להביא לכאן.
<אברהם מיכאל גרינזייד: לפני כמה שנים היסטוריונים שאלו כאן בחדר הזה אותי: בשם מי לחמתם?
<אברהם מיכאל גרינזייד: סטאלין?
<אברהם מיכאל גרינזייד: בולשביקים?
<אברהם מיכאל גרינזייד: בשם החיים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: להציל את עצמי ואת בני משפחתי.
<אברהם מיכאל גרינזייד: הייתי בגיל 17.5, ולא ידעתי רוסית.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני נולדתי ברומניה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: על מה מדברים היום?
<אברהם מיכאל גרינזייד: על המצב הכלכלי.
<אברהם מיכאל גרינזייד: זה בושה וחרפה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני מעולם לא דיברתי על זה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: ב-2000 הוציאו חוד של וטרנים, ונתנו לנו מתנה – אלף שקל בשנה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: זה היה מספיק לקנות כרטיס- - - בעיר, כל חודש.
<אברהם מיכאל גרינזייד: היינו בזמן ההוא 13,000 ותיקי המלחמה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אחרי שבע שנים – כבר הייתי יושב-ראש הארגון – נשארנו 7,000, ולקחו את הכסף ההוא, וחילקו – נתנו 2,000 שקל.
<אברהם מיכאל גרינזייד: עוד שבע שנים עוד מתנה – רעש, דיבורים – נתנו לנו עוד אלף שקל.
<אברהם מיכאל גרינזייד: סך הכול מענק ותיקי מלחמת העולם השנייה היום 3,400 שקל.
<אברהם מיכאל גרינזייד: זה כלכלי?
<אברהם מיכאל גרינזייד: אין לנו טענות.
<אברהם מיכאל גרינזייד: הגיל הממוצע שלנו – 92.5.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני ילד צעיר.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני בן 91.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני רוקד עוד, רוקנרול.
<אברהם מיכאל גרינזייד: ואומרים לי ותיקי – טוב, אנחנו בנינו את המצב שלנו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: בנינו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו הקמנו את המוזיאונים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו עשינו הכול שיהיו אנדרטות.
<אברהם מיכאל גרינזייד: עכשיו מה קורה?
<אברהם מיכאל גרינזייד: מדברים על יום הניצחון.
<אברהם מיכאל גרינזייד: ב-11,650 – לא רק ותיקים – ותיקים באו כמו שאני באתי, עם המקל – זה אלמנות, ילדים שלנו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: נבוא למצעד.
<אברהם מיכאל גרינזייד: זה 13 אוטובוסים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: הודות למשרד הקליטה, קיבלנו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אחר כך יש קבלת פנים אצל שר הקליטה, והיום ידוע לי שגם אצל ראש הממשלה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: בשעה 16:00 ביד ושם – זה טקס – אני מכבד אותו – לזיכרון.
<אברהם מיכאל גרינזייד: עוד 600 איש.
<אברהם מיכאל גרינזייד: ב-17:30 מליאת הכנסת.
<אברהם מיכאל גרינזייד: ב-17:00 הנוער העובד והלומד, הקונגרס שלו שעושים כל שנה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: תגידו לי, איך אדם בגיל 91 יכול להספיק שם ושם?
<אברהם מיכאל גרינזייד: תגידו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: המדליות, הן קשות.
<אברהם מיכאל גרינזייד: 6 קילו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: איך?
<אברהם מיכאל גרינזייד: אין לי אוטו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: יש לי רגליים ומקל.
<אברהם מיכאל גרינזייד: על איזו כלכלה, על איזו עזרה רוחנית?
<אברהם מיכאל גרינזייד: דיבורים, דיבורים ושוב דיבורים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: הלאה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אף אחד לא חושב שהגיע הזמן לאלה שלחמו עם הרובה בידיים, לידי יושב אלוף.
<אברהם מיכאל גרינזייד: לחמו נגד הנאצים, לא לתת להם פנסיית נכות.
<אברהם מיכאל גרינזייד: לא ברור שאנחנו מתים?
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני לא נגד.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני גאה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: זה המקור היחידי, ממה אני חי.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אשתי, ניצולת שואה, היתה בת 9 – קיבלה פנסיית נכות.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני, גיבור גדול, מקבל מהמדינה 870 שקל, וזה שלקחו השלמת הכנסה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: תחשבו, חברי הכנסת.
<אברהם מיכאל גרינזייד: הרעש, זה יפה מאוד.
<אברהם מיכאל גרינזייד: חוץ מזה, כבר שנתיים הולכת מלחמה עם יום הניצחון.
<אברהם מיכאל גרינזייד: תעצרו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אל תיקחו מאתנו מה שקדוש בשבילנו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני יהודי.
<אברהם מיכאל גרינזייד: יהודי אמתי הייתי שם וכאן.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני אומר פתוח, לא מתבייש.
<אברהם מיכאל גרינזייד: ומה אני היום צריך לחשוב?
<אברהם מיכאל גרינזייד: מתי יהיה 9 במאי.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו סיימנו את המלחמה ב-9 במאי.
<אברהם מיכאל גרינזייד: לא לחמנו לבד, כל אחד בצד אחר; לחמנו אותה מלחמה בין לאומית נגד האויב הפשיסטי, עם הרוסים, האוקראינים, כל מי שלחם.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני לא הרגשתי שם שאני יהודי.
<אברהם מיכאל גרינזייד: לא היה זמן להרגשה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו התרגלנו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: הילדים שלנו התרגלו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: הנכדים שלנו התרגלו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: הנינים שלנו כבר התרגלו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אל תעשו טעויות.
<אברהם מיכאל גרינזייד: ההיסטוריה לא סולחת על טעויות.
<אברהם מיכאל גרינזייד: לי לא ברור.
<אברהם מיכאל גרינזייד: חוץ מזה, אני עומד על זה שאנחנו זקוקים למנהל, מי שינהל אותנו, למי לפנות.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני לא מתבייש לומר שוב, שאמרתי בוועידה ה-15 לכבוד 40 שנה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו בונים ציונות, הכול אנחנו, אבל הכסף, להעביר את כל מה שאנחנו עושים – נותנים לנו הנוצרים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: תסבירו לי, חברי הכנסת, איך זה יוצא?
<אברהם מיכאל גרינזייד: מאיזה צד להיכנס?
<אברהם מיכאל גרינזייד: אומרים לנו: אוטובוסים – לא נותנים, מדוע?
<אברהם מיכאל גרינזייד: כי זה לא הפעולה שלנו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: קבלת פנים, 600 איש.
<אברהם מיכאל גרינזייד: רק יבואו לשם 100 ותיקי מלחמת העולם.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אולי בפעם האחרונה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: ואני יודע טוב, מי שלא יבוא.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני לא אלוהים, אבל יודע מה קורה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: המון ארגונים ציבוריים, וכולם עומדים על כלכלה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו עומדים על השכל, על הרעיון, על – לא יודע אילו מילים למצוא, רוחני.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו רוצים לעזוב את העולם הזה בכבוד.
אברהם נגוסה: אני רוצה להזכיר שאני לא רוצה להפסיק אתכם באמצע, אבל הדוברים הבאים – כדאי שתעשו את זה בתמצית.
אברהם נגוסה: בבקשה, איבגני.
<ייבגני לבנגרד: (אומר דברים בשפה הרוסית.
<ייבגני לבנגרד: להלן התרגום החופשי) בשבילנו יום ה-9 במאי הוא יום הניצחון, חשוב מאוד.
<ייבגני לבנגרד: כשהמנכ"לים של צבאות כל העמים רצו ב-8 במאי, החליטו ב-9 במאי.
טלי פלוסקוב: הוא האיש שמארגן את המצעדים כל שנה ליום הניצחון, והוא בחיפה.
טלי פלוסקוב: זה כבר 14 שנים שהוא עושה את זה, והוא אומר שכשהתחיל, השתתפו במצעד כ-400 אנשים.
טלי פלוסקוב: אמרו שבשנה הבאה אף אחד כבר לא יגיע.
טלי פלוסקוב: השנה ארגנו את המצעד ב-5 במאי, והשתתפו בו רק בחיפה 15,000 איש.
טלי פלוסקוב: 15,000 איש השתתפו במצעד בחיפה.
טלי פלוסקוב: אנשים מאוד שמחו, והגיעו עם הפרחים, ולבושים יפה, והיו מבינים שזה יום מאוד-מאוד חשוב, אם לא החשוב ביותר.
טלי פלוסקוב: מה שחשוב לנו, כמובן – לגרום לכך שלא ישכחו את מה שאנחנו עשינו ואת תרומתנו לניצחון למלחמה הזאת.
טלי פלוסקוב: המשפט הקודם – הוא אמר משהו מאוד חשוב לכל הקבוצה, אני פשוט מכירה את זה מקרוב – הם מבקשים שלא ישנו את התאריך 9 במאי.
טלי פלוסקוב: התאריך הזה הוא קדוש עבורם.
טלי פלוסקוב: מעבר לזה אני יודעת שאין להם בעיה שמי שרוצה לציין את זה ב-26 באייר, אין בעיה, אבל שתהיה אפשרות ב-9 במאי לציין את זה, ושאנחנו נדע לשמור את התאריך הזה עבורם.
טלי פלוסקוב: לתאריך הזה יש עבר ויש עתיד.
טלי פלוסקוב: בואו נשמור על 9 במאי ב-9 במאי.
אברהם נגוסה: אמיליה לרין, בבקשה.
<אמיליה לרין: תודה רבה שהזמנתם אותנו להשתתף בישיבה זו.
<אמיליה לרין: אני מדברת בשם ארגון אנשים שהיו במלחמת העולם השנייה, במצור בעיר, גיבור של לנינגרד.
<אמיליה לרין: זה היה מצור, 900 ימים שאנשים חיו בעיר הזו בלי אוכל בכלל, 125 גרם של לחם, אבל זה לא היה לחם.
<אמיליה לרין: היה קור מינוס ארבעים, לא היה מים, ולא היו חיים שאנחנו הילדים – אני אומרת בשם האנשים שהיו בזמן הזה בעיר הזאת – ילדים שמצבם היה מאוד-מאוד קשה, כי המוות היה מסביב – גם הורים, גם קרובי משפחה, גם ברחוב, גם בעבודה.
<אמיליה לרין: ילדים בגיל 10 כבר עבדו במפעלים כדי לעזור לצבא הרוסי, ועכשיו בארץ חיים כמעט מיליון אנשים שהיו במצור, ו-700 איש שהיו פעילים, שנתנו הגנה לעיר הזאת.
<אמיליה לרין: הגיל הממוצע של האנשים האלה – כמעט 80.
<אמיליה לרין: מאוד קשה, שאמרו עכשיו שעוד עשרים שנה אנחנו יכולים להשתתף פה באיזו ישיבה?
<אמיליה לרין: זה בדיוק הזמן לעזור לאנשים האלה, כי אנחנו הגענו לארץ, רובנו, בשנות ה-90', ורוב האנשים עבדו בארץ כל השנים האלה, 25-20 שנה, יצאו לפנסיה, ואין לנו פנסיה בכלל.
<אמיליה לרין: הפנסיה פחות מאלף שקל – זאת פנסיה טובה.
<אמיליה לרין: אנשים מקבלים רק ביטוח לאומי, ואין לנו תוספות לחיים.
<אמיליה לרין: זה מאוד קשה לאנשים האלה.
<אמיליה לרין: אבל בכל זאת אנחנו רוצים – בשם כולם אני רוצה לומר – שיום 9 במאי הוא יום מיוחד.
<אמיליה לרין: זה לא יום; זה חג שחי אתנו כל חיינו, גם ברוסיה.
<אמיליה לרין: אנחנו המדינה היחידה בעולם שחוגגת את החג הזה יחד עם רוסיה ב-9 במאי, כי כל העולם חוגג ב-8 במאי.
<אמיליה לרין: מאוד חשוב לנו, לאנשים שהיו במצור – יש שני חגים: אחד, 27 בינואר 44' – נגמר המצור, ו-9 במאי, כי ביום זה חזרו ממלחמת העולם השנייה מי שחי – גם בני דודים, גם אבא וגם אחים של אמא ואחים של אבא, וכל המשפחה שלי בגיל מסוים השתתפו במלחמת העולם השנייה, וסבא וסבתא, וכל מי שנשאר בערים בבלרוס, קברו כשהם חיו, הנאצים האלה.
<אמיליה לרין: מלחמת העולם השנייה עשתה את לנינגרד גטו, ואנשים לא יכלו לקבל שום דבר בזמן הזה – לא אוכל, שום דבר.
<אמיליה לרין: אלה היו חיים מאוד-מאוד קשים, אבל עדיין אנחנו חוגגים את כל החגים האלה ב-9 במאי.
<אמיליה לרין: זה חג שחי אתנו היום.
<אמיליה לרין: אני חושבת שכל זמן שאנחנו חיים, זה חג לכולם.
<אמיליה לרין: אני חושבת שבמדינה שלנו הילדים שלנו והנכדים שלנו צריכים לדעת מה זה החג הזה ומה זה מלחמת העולם השנייה.
<אמיליה לרין: אם לא נעשה מזה חג באמת, הם ישכחו את זה בזמן הקרוב.
<אמיליה לרין: אנחנו מאוד מבקשים בשם האנשים שהיו במצור בסן פטרסבורג, במצור של לנינגרד – היום זה סן פטרסבורג – מאוד חשוב לנו שחג זה יהיה לכל המדינה שלנו.
<אמיליה לרין: אני מאוד מודה על הסבלנות.
אברהם נגוסה: אני שוב רוצה להזכיר שתתמצתו – זמננו רץ, ויש רשימת דוברים.
אברהם נגוסה: אני רוצה לתת לכל מי שרוצה לדבר, אבל בואו נתמצת כדי שנספיק לכולם.
אברהם נגוסה: מיכאל אלשנסקי.
אברהם נגוסה: אני מראש מתנצל על הגיית השמות שלי – אתם סולחים לי, נכון?
<מיכאל אלשנסקי: בוקר טוב, חברי הכנסת, מכובדים.
<מיכאל אלשנסקי: אני פה יושב לא כיו"ר ארגון אלא כבן של אדם שהקים ארגון לוחמים בנאצים.
<מיכאל אלשנסקי: אבא שלי, סגן אלוף אלשנסקי, הוא היה הראשון ב-77' שהקים את הארגון הזה, וכששמעתי שרוצים להוסיף עוד חג, ל-9 במאי – 26 באייר – גם התקוממתי.
<מיכאל אלשנסקי: תארו לעצמכם לשנייה אחת, אם הנאצים והפאשיסטים, היטלר היה מנצח למלחמה ב-45', מי היה יושב פה?
<מיכאל אלשנסקי: היתה המדינה הזאת?
<מיכאל אלשנסקי: קשה לתאר, אבל אם היטלר הגיע עד אחרי מוסקבה, והיה מנצח במלחמה, מה היה עם היהודים?
<מיכאל אלשנסקי: ה-6 מיליון שהוא הרג אותם באירופה – הוא וכל המכונה שלו – מה באירופה הם קיבלו?
<מיכאל אלשנסקי: 20 מיליון מוסלמים במקום.
<מיכאל אלשנסקי: עוד כמה שנים נראה מה יקרה עם אירופה המתקדמת, המודרנית, שמקבלים אותם.
<מיכאל אלשנסקי: מתוכם יש גם חמאסניקים, גם טרוריסטים.
<מיכאל אלשנסקי: יש שם הכול.
<מיכאל אלשנסקי: עוד יהיה פיצוץ באירופה.
<מיכאל אלשנסקי: ברוך השם, שניצחנו.
<מיכאל אלשנסקי: ברוך השם, שהצבא האדום ב-45' ניצחה את הנאצים, כולל אמריקאים, עם החזית השנייה וכל זה, עזרו, אבל 9 במאי – גרינזייד אמר שזה יום הולדת.
<מיכאל אלשנסקי: אני רוצה לדעת פה, מי חוגג יום הולדת לפי תאריך עברי?
<מיכאל אלשנסקי: אני לא יודע מי ירים יד.
<מיכאל אלשנסקי: אתה.
<מיכאל אלשנסקי: אבל אני והמשפחה וכולם – 9 במאי זה בדיוק כמו יום הולדת.
<מיכאל אלשנסקי: אמר את זה גרינזייד, ואני זוכר את אבי, פעם בשנה היה לובש מדים עם כל העיטורים, והתכונן לחגיגה הזאת, ליום הזה.
<מיכאל אלשנסקי: זה היה יותר מיום ההולדת שלו, שנולד.
<מיכאל אלשנסקי: בתור הבן של האדם שהקים את הארגון, לא חושב שתיתנו יד או תתמכו באלה שרוצים להוסיף עוד 9 במאי במדינה שלנו בלוח שלנו.
<מיכאל אלשנסקי: תודה.
אברהם נגוסה: הצטרף אלינו חבר הכנסת פרופ' מנואל טרכטנברג.
אברהם נגוסה: אנחנו ממשיכים לשמוע את הגיבורים שלנו.
אברהם נגוסה: ולאד קרוסטין, בבקשה.
<ולד קפוסקין: בוקר טוב.
<ולד קפוסקין: אנחנו התכנסנו פה בעקבות הניצחון הגדול, אז אני רוצה לבקש בראש ובראשונה מכל המשתתפים, לכבד את אלה שנתנו את חייהם למען חיינו בדקת דומייה.
<ולד קפוסקין: אבקש לקום.
קסניה סבטלובה: בהחלטת היושב-ראש אפשר לעשות את זה.
אברהם נגוסה: מכבדים את הבקשה שלך.
<ולד קפוסקין: תודה.
<ולד קפוסקין: הזכיר פה אברהם גרינזייד את עניין היחס.
<ולד קפוסקין: הוא תיאר את זה במושגים אחרים, אבל בסופו של דבר הגיע לעניין הכלכלי, וגם דיבר פה כבוד יושב-ראש הכנסת אדלשטיין על רווחה וכלכלה, גם נציג הקליטה כך.
<ולד קפוסקין: בסופו של דבר כולם נכנסים לעניין הכלכלי.
<ולד קפוסקין: אני נעניתי להזמנת חברת הכנסת קסניה סבטלובה, ובאתי לפה לדבר על עניין של יחס כלפי אותם וטרנים, כלפי אותם אנשים מבוגרים, שבהם גם ניצולי שואה, אלה שעברו את המלחמה, פליטי מלחמה, ילדים.
<ולד קפוסקין: היחס שהם חווים מול כל מיני משרדים, ובעיקר, כפי שאני מקבל פניות – אני חבר ועדת קליטה עירונית וגם עורך עיתון, ראשון, אני מקבל אין ספור פניות על יחס משפיל ומזלזל מפני נציגויות של משרדי הקליטה – זה אחד.
<ולד קפוסקין: כלומר קשה לפנות אליהם.
<ולד קפוסקין: אף אחד לא מפוקח.
<ולד קפוסקין: אנשים לא יודעים לאן להתלונן – ואני יכול להראות לך אין ספור פניות מתועדות בכתב על כך שפשוט מזלזלים בהם.
<ולד קפוסקין: הם לא יודעים לאן לפנות.
אברהם נגוסה: אני מבין שאתה חבר ועדת הקליטה של עיריית ראשון לציון.
אברהם נגוסה: ככזה, מה אתם עושים לאנשים האלו בעירייה?