GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם נגוסה: תוכל לשתף אותנו בכמה דוגמאות?
<ולד קפוסקין: אני יכול לדבר רק על עצמי.
<ולד קפוסקין: הוועדה מתכנסת, עכשיו התחלף שם יושב-ראש, אז היא התחילה להתכנס יותר פעמים מאשר בעבר, אבל הפעילות – אני תמיד אומר שהוועדה לא בהכרח קובעת אלא חברי הוועדה קובעים, אז אני לא רוצה לפרט, מה אני אישית עושה.
אברהם נגוסה: לא ביקשתי אישית.
אברהם נגוסה: בגלל שכתוב לי שאתה חבר ועדת הקליטה בעיריית ראשון לציון – אתה חבר מועצה?
<ולד קפוסקין: לא, אני נציג ציבור, למרות שזאת ועדת חובה.
אברהם נגוסה: רציתי להבין, אם יש פרויקטים, אם יש תוכניות שאתם מפעילים – כדי שתהיו מודל לאחרים.
<ולד קפוסקין: קשה מאוד.
<ולד קפוסקין: ב-9 במאי, למשל, הצלחנו לקדם עניין – וזה היה בעזרתו של אברהם גרינזייד, כאשר פניתי אליו כמה פעמים.
<ולד קפוסקין: פעם ראשונה, לאחר 13 שנה, יהיה מצעד ב-9 במאי.
<ולד קפוסקין: יכול להיות שגם תהיה אווירה חגיגית.
<ולד קפוסקין: אנחנו העיר הראשונה בישראל שבאותו יום משעות הבוקר עד אחר הצהריים תהיה גם מוזיקה באחד המקומות המרכזיים, בשדרות רוטשילד – מוזיקה של שנות המלחמה, כולל בעברית, באנגלית וברוסית.
<ולד קפוסקין: בגדול, קשה מאוד לקדם משהו ענייני דרך אותה ועדה.
<ולד קפוסקין: ברשותך, אבקש לחזור לנושא שממנו התחלתי.
אברהם נגוסה: תשתדלו לקצר.
יוליה מלינובסקי: אם אתה בעיר, ואתה נציג ציבור בוועדה, והנושאים האלה חשובים לך – ואני אומרת את זה מידיעה – לא צריך – תמיד יש השלטון המרכזי והשלטון המקומי, בהרבה דברים, ואתה יכול להעיד על זה – הם בתוך הידיים שלך.
יוליה מלינובסקי: במיוחד עיר כמו ראשון לציון – לא צריך לספר מה הם לא עשו.
יוליה מלינובסקי: ספר מה אתם עשיתם.
יוליה מלינובסקי: מה שיש שם בעיות או אין בעיות או מה קורה שם וכמה המדינה מקציבה, זה מצוין.
יוליה מלינובסקי: מה אתם עשיתם בעיר ראשון לציון עם המיליארדים של התקציב העירוני עם הכוח שיש לך?
יוליה מלינובסקי: אתה לא סתם נציג ציבור.
יוליה מלינובסקי: מישהו מחברי המועצה, שהוא כוח פוליטי, הכניס אותך לשם.
יוליה מלינובסקי: אתה לא סתם יושב לך כי אתה בחור יפה וצעיר.
יוליה מלינובסקי: אתה פועל שם מטעם מישהו.
יוליה מלינובסקי: אז מה אתם עשיתם?
<ולד קפוסקין: אני יכול לפרט לך; פשוט לא נסיים את הישיבה אם אפרט.
<ולד קפוסקין: גם המצעד עצמו ב-9 במאי, זה היה תרומה שלי.
יוליה מלינובסקי: זה משנה, כי השלטון המקומי הוא שלטון שבאמת, העיריות והמועצות וחברי מועצה, אם זה חשוב לאותו ראש עיר, אם זה חשוב לחבר מועצה כזה או אחר, זה קורה.
יוליה מלינובסקי: אם לא, זה לא קורה.
יוליה מלינובסקי: תמיד צריך למצוא שיתופי פעולה, ולא לספר שהכול לא בסדר.
<ולד קפוסקין: זה סיפור בפני עצמו.
<ולד קפוסקין: לא דיברתי על העירייה, שמשהו לא בסדר.
<ולד קפוסקין: כבוד היושב-ראש, משרד הקליטה – אציין פה שני שמות – קיבלתי על זה אישור – זה צ'יסטר ליזר אסיה, אמא שלה עברה מלחמה, היא כבר מתה, בין היתר אחרי עגמת נפש שקיבלה ממשרדי הקליטה.
<ולד קפוסקין: היא לא זכתה לקבל דיור סוציאלי למרות שהציעו לה, ולאחר מכן סירבו.
<ולד קפוסקין: היא עד יומה האחרון לא הבינה למה – זה המקרה האחד.
<ולד קפוסקין: הבת שלה, בשם האם, ביוני צריכה להיות תביעה משפטית נגד משרד הקליטה.
<ולד קפוסקין: זה חשוב.
<ולד קפוסקין: זה אותו יחס של אותם אנשים שיושבים פה – הם פשוט לא מקבלים, ואם כן מקבלים, הם מושפלים ומזלזלים בהם.
<ולד קפוסקין: דקה אחת.
<ולד קפוסקין: עוד שם אחד זה גרטל וו.
<ולד קפוסקין: היתה פה יושב-ראש נציגי אלה שעשו את מצור לנינגרד.
<ולד קפוסקין: היא היתה ילד בת 6 כשזה התחיל, 3.5 שנים.
<ולד קפוסקין: אתאר מה שהיא לא תיארה - בשביל לשמור עליכם, זה לצאת החוצה ולראות את כל המתים שלא מפנים אותם כי אין כוח; זה לאכול אחד את השני, והיו מקרים כאלה; זה 3.5 שנים בלי אוכל, זה היה מאוד קשה.
<ולד קפוסקין: אותו דבר קרה אתה – 16 שנים לאחר כל הסבל היא המתינה פה לדיור סוציאלי, ולאחר מכן קיבלה הודעה בשתי מילים: לא זוכה, וחוות דעת רפואית.
<ולד קפוסקין: מה זה חוות דעת רפואית?
<ולד קפוסקין: עד היום היא לא מבינה.
יוליה מלינובסקי: זה לא פייר, כי אנחנו לא יכולים להתייחס לשמות ולמקרים ספציפיים.
אברהם נגוסה: משרדי הממשלה, המשרד הרלוונטי יתייחס למה שציינת.
<ולד קפוסקין: היתה ועדת הקליטה.
<ולד קפוסקין: בשמחה שתתייחס לאחר מכן או מישהו מחברי הכנסת שירצה להתעניין בזה.
טלי פלוסקוב: לא בדיון של היום, אני מצטערת.
<ולד קפוסקין: יחד כלפי אותם וטרנים.
טלי פלוסקוב: בואו ניתן לווטרנים לדבר.
טלי פלוסקוב: יש להם מה לומר פה.
אברהם נגוסה: חברת הכנסת יוליה, בבקשה, בקיצור.
יוליה מלינובסקי: היה ניסיון פה – סליחה, אדוני.
יוליה מלינובסקי: אתה זרקת פה שמות, של אנשים שלא נוכחים.
יוליה מלינובסקי: אנחנו לא מכירים את המקרים כדי להתייחס.
יוליה מלינובסקי: כולנו יודעים שיש בעיה עם דיור סוציאלי.
יוליה מלינובסקי: אל תזרוק לי את המסמכים שלך.
יוליה מלינובסקי: אנחנו יודעים.
יוליה מלינובסקי: הבעיה הזאת היא רלוונטית גם לגבי וטרנים, גם לגבי אימהות חד-הוריות עם ילדים.
יוליה מלינובסקי: יש לנו בעיה.
יוליה מלינובסקי: היא לא מהיום ולא מאתמול, וזה לא אפליה כלפי וטרנים; זה פשוט המצב במדינה, שאנחנו בבעיה עם זה.
יוליה מלינובסקי: למה זה קרה?
יוליה מלינובסקי: אפשר לחזור עשרים שנה אחורה ולחשוב למה זה קרה.
יוליה מלינובסקי: מנסים לעשות משהו, מנסים להזיז, קיצרו תורים, נתנו לאנשים עם כל מיני פרמטרים עדיפות.
יוליה מלינובסקי: המצב הרפואי – אני מכירה את זה כי טיפלתי בזה כמה פעמים כשהייתי בחולון חברת מועצה – אם אדם מאוד חולה, פרמטרים רפואיים, אסור להכניס אותו להוסטל.
<ולד קפוסקין: למרות שהרופא המשפחתי שלו טוען- - -
יוליה מלינובסקי: סליחה.
יוליה מלינובסקי: יש פרמטרים.
אברהם נגוסה: אדוני.
יוליה מלינובסקי: אני יודעת שיש מערכת שזה עובד כך.
יוליה מלינובסקי: צריך לחשוב.
יוליה מלינובסקי: זה יכול לפגוע במישהו אחר.
יוליה מלינובסקי: כשאדם משנה משהו, תמיד יש הקצוות.
יוליה מלינובסקי: אני לא מדברת על וטרנים, כי הוא לא דיבר על וטרנים.
<ולד קפוסקין: אני דיברתי גם על וטרנים.
<ולד קפוסקין: גם הם קרובים לשם.
<ולד קפוסקין: גם ניצולי שואה.
יוליה מלינובסקי: איך אפשר להתייחס למקרה כזה או אחר, שזורקים שמות?
יוליה מלינובסקי: אני מאמינה שאם נבדוק במשרד הקליטה מה קורה שם, נגלה שזה לא בדיוק כך.
יוליה מלינובסקי: גם אתן דוגמה שלא קשורה לזה.
קריאה: הוא לא אומר אמת?
קריאה: יש לך ספק?
קריאה: שיקר?
יוליה מלינובסקי: אני לא יודעת מה הוא אמר.
יוליה מלינובסקי: צריך לבדוק עובדות.
אברהם נגוסה: הוא אמר שהוא קיבל רשות מהאנשים האלה.
יוליה מלינובסקי: צריך לבדוק את המקרים האלה, כי בלי זה, אתה לא יכול להתייחס.
אברהם נגוסה: יש לנו ראש רשות ניצולי השואה, והיא תתייחס למצב שאתה מתאר.
אברהם נגוסה: בנוסף, אני מבקש ממך – תגיש לנו בכתב את הדוגמאות שציינת, ואנחנו נפנה את זה למשרד הרלוונטי.
אברהם נגוסה: עכשיו אל תתערב בדברי האחרים.
אברהם נגוסה: עשינו עסק?
יוליה מלינובסקי: מתוך ניסיון רב שנים אני יודעת שיש עובדות שניתן לראות אותן מזווית אחרת.
יוליה מלינובסקי: אין ספק שיש בעיה, וכולנו יודעים את זה, ואני לא חיה בחלל, וגם לי יש משפחה, וגם ההורים שלנו באותם גילאים.
יוליה מלינובסקי: זה לא חדש לי.
יוליה מלינובסקי: אל תתנפלו עליי.
יוליה מלינובסקי: הם גרים בשכירויות, ואנחנו לא שונים מאחרים.
יוליה מלינובסקי: זה שהיום אני חברת כנסת, זה לא אומר שנולדתי חברת כנסת, והייתי 13 שנה חברת מועצה בחולון.
יוליה מלינובסקי: אני יודעת בדיוק איך המערכת עובדת ומה הבעיות שלה.
יוליה מלינובסקי: אבל אני גם יודעת שהגברת סירבה, או לא סירבה – תמיד צריך לבדוק, כי מה שאדם מספר לך, ואחר כך אתה בודק עובדות – זה לא תמיד אותו דבר.
יוליה מלינובסקי: תמיד יש – האמת היא לא אבסולוטית.
יוליה מלינובסקי: יש תמיד דעות אחרות, ואני באתי היום לדיון הזה לדבר על דבר אחר, כי אתה ניסית להסיט את הדיון למשהו אחר, לא יודעת מאילו טעמים.
יוליה מלינובסקי: גם סבא שלי נלחם במלחמה, והסבא השני שלי נלחם במלחמה, ולא ברור לי כל השיח הזה עם 9 במאי, כי לצערי הרב, טלי פלוסקוב – יצאה רגע – ניסינו למסד את היום הזה, ניסינו שזה יהיה ברור, שזה יהיה חד-משמעי, שלא נחפש בלוח השנה איזה יום זה, אבל מפלגות אחרות החליטו שזה לא מתאים, כולל ליכוד, כולל כולנו, כולל אחרים.
יוליה מלינובסקי: אז משום מה, זה מפריע.
יוליה מלינובסקי: אני יכולה להבין למה, אבל אני לא מסכימה עם זה.
יוליה מלינובסקי: אני כבר יכולה לומר לך, אדוני היושב-ראש – אם וכאשר יחליטו להגיש חוק שזה לא יהיה בדיוק 9 במאי, איזה 26 באייר – אני לא אצביע על זה, כי אני זוכרת את עצמי כילדה הולכת בעיר באוקראינה עם שני סביי, כולם עם המדליות – לא מדליות שקיבלו אחרי המלחמה אלא מדליות מזמן המלחמה, משהו אמתי ואותנטי, ואחר כך היתה ארוחת צהריים משפחתית, חגיגה שלמה.
יוליה מלינובסקי: גם הסבתות שלי עברו גירוש.
יוליה מלינובסקי: אין ספק שגם את זה אשמור לילדיי.
יוליה מלינובסקי: אני מדליקה לבן ה-9 שלי ערוץ רוסי ביום הניצחון, ומראה לו את המצעד במוסקבה, כי חשוב לי שיידע מה השורשים שלו.
יוליה מלינובסקי: אז כל הניסיון הזה להטות את ההיסטוריה ולהסיט אותה לכיוונים אחרים, לא מקובלים עלינו, וטענות אחרות צריך לבדוק ולדייק בעובדות, אבל זה לא המקום כרגע – לא בדיון ולא בבדיקת מסמכים.
אברהם נגוסה: הצטרפה אלינו חברת הכנסת יעל כהן-פארן.
אברהם נגוסה: בבקשה, חבר הכנסת פרופ' מנואל טרכטנברג.
מנואל טרכטנברג: תודה, אדוני היושב-ראש, שלום לכולכם.
מנואל טרכטנברג: אני אהיה מאוד קצר.
מנואל טרכטנברג: הדברים שהספקתי לשמוע משקפים את העובדה שהחברה הישראלית לא יודעת להכיר תודה ולתת יחס הולם לווטרנים.
מנואל טרכטנברג: נשאלת השאלה, למה?
מנואל טרכטנברג: אני רוצה להציע הסבר – שזה פשוט מתוך חוסר היכרות וחוסר הכרה.
מנואל טרכטנברג: הרי מלחמת העולם השנייה עבור רוב-רובה של החברה הישראלית, שהיא חברה מאוד צעירה – מלחמת העולם השנייה נראית להם אירוע רחוק, פרה היסטוריה.
מנואל טרכטנברג: מה, יש אנשים חיים שנלחמו?
מנואל טרכטנברג: זה נראה להם משהו לא אמתי.
מנואל טרכטנברג: רבותיי, זה אמתי מאוד.
מנואל טרכטנברג: אתם כאן.
מנואל טרכטנברג: לכן צריך להנחיל בחברה הישראלית את המודעות לכך שמדובר לא באירוע היסטורי שכתוב בספרים אלא באנשים בשר ודם, שנלחמו, שהקריבו את עצמם, ושזכינו לקבל את חלקם כאן במדינת ישראל.
מנואל טרכטנברג: זה לא דבר שקורה מעצמו.
מנואל טרכטנברג: צריך לעשות מאמץ.
מנואל טרכטנברג: אומרים: טוב, הסברה.
מנואל טרכטנברג: זה חינוך.
מנואל טרכטנברג: והייתי רוצה לבדוק את האפשרות שבבתי הספר יהיה פרק ברור שנלמד בתיכונים, בחטיבות הביניים לא על מלחמת העולם השנייה שוב כאירוע כמו אירועים היסטוריים אחרים, אלא משהו שהוא מאוד קרוב אלינו, ששוב – יש אנשים חיים, והילדים שלהם והנכדים שלהם, שנמצאים בקרבנו.
מנואל טרכטנברג: לצערי הרב, הרבה מהנרטיבים ההיסטוריים שנתקבעו במדינת ישראל הם נרטיביים של קורבנות.
מנואל טרכטנברג: כן, יש לנו הרבה קורבנות, אבל יש גם הרבה גיבורים, והגיבורים היהודיים הם לא רק נחלת אלה שנלחמו כאן במדינת ישראל.
מנואל טרכטנברג: לא רק הפלמ"חניקים, עם כל הכבוד להם, אלא גם הווטרנים היהודים.
מנואל טרכטנברג: וזה משהו שצריך לשנות את התודעה, כי כל מה שאתם מתארים על היחס הלא הולם, בלשון המעטה, זה פועל יוצא של חוסר מודעות וחוסר הכרה.
מנואל טרכטנברג: העניין של התאריך, מתי לציין – שמעתי את הדברים והבנתי.
מנואל טרכטנברג: אני אתך.
מנואל טרכטנברג: אסור לכופף את העובדות ההיסטוריות בהתאם להלך רוח כזה או אחר.
מנואל טרכטנברג: תבורכו.
מנואל טרכטנברג: יש עדיין כאלה שמכירים תודה.
מנואל טרכטנברג: אנחנו פה בכנסת כדי לבטא זאת.
אברהם נגוסה: ד"ר אברהם שרנופולסקי, חזית הכבוד, בבקשה.
<אברהם שרנופולסקי: אני רוצה להתייחס לשני נושאים.
<אברהם שרנופולסקי: נושא החוק שיזמה מפלגת ש"ס, 26 באייר – כשמדברים על החוק הזה, צריך לקבל תשובה לכמה שאלות:
<אברהם שרנופולסקי: למי החוק מיועד?
<אברהם שרנופולסקי: שנית, מי מעוניין בחוק?
<אברהם שרנופולסקי: ומה מטרתו?
<אברהם שרנופולסקי: אני בטוח שאם נשאל את הווטרנים, את ותיקי מלחמת העולם השנייה, אם הם מוכנים לציין את יום הניצחון ב-26 באייר?
<אברהם שרנופולסקי: לא, חד-משמעית.
<אברהם שרנופולסקי: יום הניצחון – 9 במאי.
<אברהם שרנופולסקי: זה יום קדוש.
<אברהם שרנופולסקי: אנחנו גדלנו וחיכינו 4 שנים לאותו יום ניצחון, ועכשיו אי-אפשר לשנות את הדברים האלה.
<אברהם שרנופולסקי: אני מסכים עם דבריה של חברת הכנסת קסניה סבטלובה.
<אברהם שרנופולסקי: יש חוב למדינת ישראל, לספק רצונם של ניצולי השואה.
<אברהם שרנופולסקי: לא הוגן שפליטים שעלו ארצה עד 53', מקבלים תגמול חודשי ממשרד האוצר, ואלה שעלו אחרי כן, לא מקבלים את התגמול.
<אברהם שרנופולסקי: צריך לקחת בחשבון שרוב האנשים האלה, הם נמצאים מתחת לקו העוני.
<אברהם שרנופולסקי: חיים מתחת לקו העוני, במיוחד אלה ששוכרים דירה בשוק החופשי.
<אברהם שרנופולסקי: מחכים כעשרים שנה לתגמול קבוע, ומשלמים 70%-60% מהקצבאות שהם מקבלים מהביטוח הלאומי.
<אברהם שרנופולסקי: אז אני מבקש מיושב-ראש הוועדה, לדון שוב ושוב בנושא הניצולים שחיים מתחת לקו העוני.
אברהם נגוסה: בבקשה, הגב' לקס, ניצולת שונה.
<יונה לקס: שמי יונה לקס.
<יונה לקס: אני עדה של תאריכים מדויקים על קרות תחילת המלחמה וגמר המלחמה.
<יונה לקס: נולדתי בפולין, בלודג'.
<יונה לקס: הצבא הגרמני פלש לפולין, לודג', ממש בתחילת המלחמה.
<יונה לקס: זה 1 בספטמבר 1939.
<יונה לקס: אני עדה אישית, שהיתה תחת השלטון הנאצי, מאותו יום, 1 בספטמבר 1945 ועד ממש ליום גמר המלחמה, 8 במאי 1945.
<יונה לקס: בקצרה אתאר רק איך זה נגמר עבורי שם.
<יונה לקס: המחנה האחרון שהייתי בו, מלכוב בגרמניה, הגרמנים החליטו להוציא את כל האסירים, להביא אותם לים הבלטי, לטביעה.
<יונה לקס: המדיניות של הגרמנים היתה לא להשאיר ניצול אחד שייפול לידי האויבים שלהם.
<יונה לקס: את זה אני אתאר.
<יונה לקס: יצאתי עם מארש המוות ממלכוב בזמנו לכיוון לא ידוע, ברור.
<יונה לקס: הלכנו ימים ולילות, ופתאום, יום אחד, נהיה שקט.
<יונה לקס: הסתבר, שבאותו יום, ביום 8 במאי, בוקר, מוקדם בבוקר ב-8 במאי, כשהתחלנו בצעדה, פתאום המלווים של השיירה שלנו הורידו את מדיהם, לקחו את נשקם, וזרקו אותם לצדי הדרך.
<יונה לקס: רק אז הבנו, שאנחנו חופשיים.
<יונה לקס: זה באמת היה בדיוק ביום 8 במאי 1945.
<יונה לקס: אני עושה את זה בקיצור כמובן.
<יונה לקס: עברתי את כל השלבים, אבל רציתי לציין שהתאריכים האלה נכונים וזכורים לי, ואני עצמי נוכחתי והייתי שם, ואני פה.
אברהם נגוסה: מר אברהם גוטקוביץ, בבקשה.
<אברהם גוטקוביץ': אני אדבר ברוסית.
אברהם נגוסה: אפשר ברוסית, ויתרגמו לנו.
<אברהם גוטקוביץ': (אומר דברים בשפה הרוסית.
<אברהם גוטקוביץ': להלן התרגום)
מתרגמת: חברי הכנסת הנכבדים, חבריי הווטרנים.
מתרגמת: הגענו לכאן היום כדי לומר עמדתנו לגבי יום 9 במאי.
מתרגמת: להורים שלי היו ארבעה בנים.
מתרגמת: הראשון נפטר בבית חולים, היה אלוף משנה בחיל הים.
מתרגמת: השני נפטר בטנק, היה שריונר.
מתרגמת: השלישי נפטר בקרב על סטלינגרד, ואני הרביעי, ונפצעתי בגרמניה, ואני עומד כאן לפניכם.
מתרגמת: אם הייתם מדמיינים לעצמכם את היום הזה, 9 במאי, שבו היטלר חתם את כתב הכניעה, והבנו שיש ניצחון, ואנחנו היינו הצעירים, וראינו את המבוגרים, החיילים בוכים.
מתרגמת: ממש היתה התרגשות גדולה, שאנחנו חוזרים הביתה בחיים.
מתרגמת: אנחנו נשבענו אחד לשני, שאת היום הזה לעולם לא נשכח; שנעביר לילדים ולנכדים.
מתרגמת: שהילדים והנכדים יעבירו לילדים ולנכדים שלהם.
מתרגמת: שהפאשיזם לא ינצח, ושהעם היהודי ניצל.
מתרגמת: אני רוצה להבין, מי יכול לחשוב להחליף את היום הזה, לשנות אותו?
מתרגמת: זה יום חשוב לכל העולם כולו.
מתרגמת: כל העולם הולך לצחוק עלינו.
מתרגמת: אני פונה אליכם, לא להיכנע לקבוצת אנשים שמנסים לשנות את היום הזה.
מתרגמת: עדיף שהם ילמדו איך להילחם בצבא ולהגן על המדינה, ולא יתעסקו בשינוי היום.
אברהם נגוסה: אני מבין, אדון אברהם גרינזייג – אני רוצה לפנות עכשיו למשרדי הממשלה.
אברהם נגוסה: אתה רצית לומר כמה דברים.
אברהם נגוסה: רוצה להתייחס עכשיו או אחרי?
<אברהם מיכאל גרינזייד: בדיון אנחנו שומעים את כל הצדדים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: חוץ מזה, כולנו מדברים על אותו דבר, במילים שונות.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני רוצה להודות, ואני תקווה שהממשלה, חברי הכנסת יחשבו נכון, ויעשו בצדק, שיום הניצחון יישאר 9 במאי.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו לא נגד שיהיה עוד אחד.
<אברהם מיכאל גרינזייד: חוץ מזה, אנחנו תקווה שמשרד החינוך ינהל את כל הדברים שקשורים ליום הניצחון.
<אברהם מיכאל גרינזייד: זה חשוב.
<אברהם מיכאל גרינזייד: יושבת פה נציגת הנוער העובד והלומד, שוורצמן חגית.
<אברהם מיכאל גרינזייד: היא יודעת טוב איך אנחנו עובדים יחד עם כל המשרדים ומוסדות החינוך.
<אברהם מיכאל גרינזייד: לא מספיק.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו תקווה שיגמרו לבנות את המוזיאון בלטרון – לא משנה באיזו צורה, אבל צריך לגמור.
<אברהם מיכאל גרינזייד: יש לנו 52 מוזיאונים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: חבל.
<אברהם מיכאל גרינזייד: בכל עיר שיעשו.
<אברהם מיכאל גרינזייד: שלישית, אני רוצה להודות לרשויות העיריות, מאילת עד שלומי, ממעלות עד ערד, שהם עוזרים לנו בגדול, לסניפים שלנו, לחיות.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו תקווה שגם המדינה תפנה אלינו כמו בכל מקום, לבד.
<אברהם מיכאל גרינזייד: ושוב, יום הניצחון שמח, יום הניצחון הגדול.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אמרו שהעם היהודי שוכחים.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו לא שכחנו את בר כוכבא, את המצדה.
<אברהם מיכאל גרינזייד: מדוע צריכים לשכוח מה עשו מיליון וחצי יהודים?
<אברהם מיכאל גרינזייד: לא לשכוח ולא לסלוח.
<אברהם מיכאל גרינזייד: אני מאחל לכולכם בריאות והצלחה בוועדה.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע עכשיו את נציגי המשרדים.
אברהם נגוסה: נציג משרד הקליטה דיבר ויצא.
אברהם נגוסה: עכשיו אנו פונים לגב' עפרה רוס, מנהלת הרשות לזכויות ניצולי שואה.
אברהם נגוסה: בבקשה, תתייחסי – אנחנו רוצים לשמוע, איך יעברו לטובת ניצולי השואה הנזקקים, הכספים שיישארו בחברה להשבה לאחר הסגירה בקרוב?
אברהם נגוסה: אנחנו רוצים שתתייחסי לזה, בעיקר כי אנו מבינים שהעולים מברית המועצות לשעבר, הם ניצולי שואה מקבלי הבטחת הכנסה.
אברהם נגוסה: תני לנו את התמונה הכללית, וגם, שמעת שהדברים שעלו פה, גם מווטרנים וגם מחברי הכנסת, בעניין יחס לווטרנים, לניצולי שואה, וגם בעניין של סיוע בהתארגנות ליום המועד 9 במאי, בהתארגנות שלהם לחגיגת הניצחון.
אברהם נגוסה: תודה, אשמח לקבל את הדברים האלה ממך.
<עפרה רוס: תודה.
<עפרה רוס: אנחנו ברשות מודעים מאוד לתרומה הגדולה של הווטרנים, נכי המלחמה, שמיליון וחצי יהודים לחמו, ובזכותם בין היתר, הגיע הניצחון הגדול על גרמניה הנאצית.
<עפרה רוס: אנחנו בהחלט מודעים לתרומתם הגדולה.
<עפרה רוס: אנחנו ברשות מטפלים בנכי המלחמה, שלחמו מול צבאות גרמניה, ומשלמים להם תגמולים, משלמים להם הטבות, משלמים את הטיפול הרפואי.
<עפרה רוס: יש חלק גדול מהקבוצה שאנחנו מטפלים בה, וכאלה שעלו בשנות ה-90' ממדינות חבר העמים – אותם אנחנו מכירים, בהם אנחנו מטפלים.
<עפרה רוס: קבוצה מאוד יקרה.
<עפרה רוס: אגב, מדי פעם אנחנו מגיעים לחגוג אתם את יום הניצחון על גרמניה הנאצית.
<עפרה רוס: לצערי, אנחנו לא מטפלים בווטרנים, ולכן היכולת שלנו לסייע בקטע הזה כרגע היא מצומצמת.
<עפרה רוס: אנחנו מטפלים בקבוצת הווטרנים שהם גם ניצולי שואה.
אברהם נגוסה: אבל וטרנים הם גם חלק מניצולי השואה, כי הם נלחמו.
<עפרה רוס: אני גם מכירה אותם, ולא פעם ולא פעמיים ביקרו אותנו ברשות.
<עפרה רוס: אנחנו בהחלט מטפלים בהם.
<עפרה רוס: זו אותה קבוצה שבשנת 2014 הכרנו בהם, ונתנו להם את המענק השנתי, את כל מה שקשור לתרופות, לשעות הסיעוד שאנחנו נותנים.
<עפרה רוס: מי שמהם צריך טיפול נפשי, הוא גם מקבל.
<עפרה רוס: כלומר זאת הקבוצה, ובזה אנחנו מטפלים.
<עפרה רוס: אגב, גם עמדנו על כך, שמי שביניהם מקבל מענק שנתי של ה-3,900 ממשרד הקליטה, לא יילקח בחשבון שאנחנו משלמים את המענק השנתי.
<עפרה רוס: זו היכולת שלנו לסייע פה בכל הקשור לווטרנים – היא די מוגבלת.
<עפרה רוס: אם זה היה בטיפולנו, היינו יכולים לתת מענים כאלה ואחרים.
<עפרה רוס: באמת תודה רבה לכם על תרומתכם הגדולה.
<עפרה רוס: אני מקווה שהדברים יסתדרו.
יעל כהן-פארן: למה זה לא בטיפולכם?
יעל כהן-פארן: זה עניין של חקיקה?
<עפרה רוס: אני חושבת שמה שקרה – שוב, השערה שלי – שבנכי המלחמה טיפלנו מאז ומתמיד, וכשהגיעו בשנות ה-90', קלטנו כ-10,000 נכי מלחמה, בזמנו, במהלך שנות ה-90', שנכנסו למערכת שלנו.
<עפרה רוס: בקטע שהגיע לווטרנים, משרד הקליטה לקח את האחריות על עצמו.
<עפרה רוס: זה נשאר כך היסטורית.
<עפרה רוס: זה למיטב ידיעתי, אבל אני לא יודעת מעבר לזה.
יעל כהן-פארן: מאחר שהמשאבים אצלכם, אם יש רצון להעביר את הטיפול אליכם?
<עפרה רוס: נעשה את זה בשמחה.
יעל כהן-פארן: מה צריך לעשות כדי שזה יקרה?
<עפרה רוס: צריכה להיות החלטה שאומרת שהם עוברים לטיפולנו.
אברהם נגוסה: החלטה או תיקון בחקיקה?
<עפרה רוס: צריך לבדוק את זה.
<עפרה רוס: אולי צריך לבדוק את זה עם משרד המשפטים.
אברהם נגוסה: תכף נשמע ממשרד המשפטים.
אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע ממשרד המשפטים, עו"ד שרי ורדי, בבקשה.
<שרי ורדי: שלום לוועדה, למכובדים.
<שרי ורדי: אנחנו נותנים סיוע משפטי לנכי מלחמה, לווטרנים שיוכלו להוכיח שהם נכי מלחמה, ואז הם יקבלו מהרשות לזכויות ניצולי שואה את הזכויות שלהם.
אברהם נגוסה: וטרנים – היא אומרת שזה לא אצלה.
<שרי ורדי: רק אם הם וטרנים שיוכיחו שהם נכי מלחמה.
<עפרה רוס: ברשותך, וטרן שלא נפצע, במי אנחנו מטפלים?
<עפרה רוס: בנכה שנפצע במלחמה.
<עפרה רוס: זה הקבוצות.
<עפרה רוס: ואלה שנפצעו במלחמה, אנחנו מטפלים בהם.
<עפרה רוס: זה הסיפור.
<עפרה רוס: זאת האבחנה.
אברהם נגוסה: מי שלא – מי מטפל בו?
<עפרה רוס: משרד הקליטה.
אברהם נגוסה: אבל אני רוצה לשמוע מנציגת משרד המשפטים, מה צריך לעשות כדי לעשות יחד, שהרשות תטפל גם בווטרנים לא פצועים?
<שרי ורדי: אני רק רוצה לציין שאני נציגת הסיוע המשפטי במשרד המשפטים ולא נציגת משרד המשפטים בנושא ייעוץ וחקיקה.
<שרי ורדי: כמובן, אני יכולה להעביר ולהציע ולהעביר את דבר הוועדה, אם רוצים לשנות את החוק.
<שרי ורדי: זה לא מתפקידי; ההתרכזות שלי זה בנושא הסיוע המשפטי – מה אנחנו יכולים לעשות עבור נכי מלחמה.
<שרי ורדי: אני יכולה לומר מה אנחנו עושים.
<שרי ורדי: אנחנו עוזרים בהכרה לנכי מלחמה, אנחנו עוזרים בהכרה וב- - - שלהם בזה שהם נפגעו.
<שרי ורדי: אנחנו עוזרים לניצולי שואה להכיר בזכויות שלהם, אם זה על-ידי עזרה במסמכים, אם זה בפנייה ליד ושם, אם זה בחוות דעת – כל זה מאוד עוזר.
<שרי ורדי: רק לאחרונה היתה אצלנו ניצולת שואה, שסיפרה שהיתה בגטו, ולא היו לה מסמכים, עולה מרוסיה.
<שרי ורדי: אנחנו עזרנו לה, היא עלתה הרבה אחרי 53', אבל הצלחנו לסייע לה, שיכירו בה.
<שרי ורדי: הרשות לניצולי שואה רושמת בהחלטות שלהם, שלניצולים ולנכי מלחמה יש הזכות לפנות לסיוע משפטי, וסיוע משפטי אכן מסייע במציאת מסמכים והוכחות הנדרשים כדי לקבל קצבאות לפי החוקים הקיימים.
<שרי ורדי: מה שעשינו כדי להקל על הניצולים דוברי הרוסית – יש לנו עלון ברוסית.
<שרי ורדי: יש לנו עורכת דין שמתראיינת בתוכנית ברדיו רקע לדוברי רוסית, וכך אנחנו עוזרים לקהל הזה להגיע.
אברהם נגוסה: בתוך הלשכה יש להם עורך דין דובר רוסית שיכול לתקשר אתם?
<שרי ורדי: כן, יש לנו שתי עורכות דין דוברות רוסית – בתל-אביב ובבאר-שבע.
אברהם נגוסה: הגב' גליה מהרשות לניצולי שואה, בבקשה.
<גליה מאיר אריכא: בקשר לנקודה של המשרד המטפל, חוק הווטרנים, חוק מעמד ותיקי מלחמת העולם השנייה, הוא בסמכות משרד הקליטה, וכדי שזה יהיה בטיפול הרשות צריך להעביר את הסמכות לסמכותו של שר האוצר.
<גליה מאיר אריכא: לצורך כך נדרשת החלטת ממשלה – זה קשור בהעברת סמכויות.
אברהם נגוסה: נציג משרד הקליטה דיבר והלך, אז אנחנו צריכים לברר עם משרד הקליטה, אם הם רואים את זה נכון, וגם כמובן בהתייעצות אתכם – אם צריך לעשות תיקון, נעשה תיקון.
אברהם נגוסה: אבל מה יותר טוב לכם – אתם צריכים לומר לנו.
אברהם נגוסה: אולי משרד הקליטה יותר טוב, נותן שירות טוב.
אברהם נגוסה: אי-אפשר לדעת, כי אנחנו לא יכולים לדעת – הנציג לא נמצא כרגע, אבל אנחנו בהמשך נעשה מפגש, ונתייעץ אתכם, מה לעשות.
אברהם נגוסה: בבקשה, כן לזקן.
אברהם נגוסה: עו"ד יפעת.
<יפעת סולל: עו"ד יפעת סולל.
<יפעת סולל: קודם כל, זו ישיבה מרגשת.
<יפעת סולל: אני מרגישה שפעם אחר פעם אחר פעם הבעיה המרכזית היא שיש אפליה כלפי מי שעלה אחרי 53', וצריך להביא לה קץ, וצריך להביא לה קץ עכשיו, ולא לחזור פעם אחר פעם ולהוסיף עוד קבוצה קטנה כזאת, ועוד קבוצה קטנה אחת.
<יפעת סולל: צריך להשוות בין כל מי שהיה במלחמת העולם השנייה.
<יפעת סולל: מבחינה זו אני חושבת שחשוב לומר – מדינת ישראל הכירה בנכי המלחמה בנאצים לפני כולם, ב-1954.
<יפעת סולל: נכי רדיפות הנאצים – קצת מאוחר יותר.
<יפעת סולל: בעצם מה שאתם מכנים חוק הווטרנים הוא גלגול הרבה יותר מאוחר, שהמשמעויות שלו הן מעט מאוד כלכליות, ובעיקר ברמת המעמד.
<יפעת סולל: אני חושבת שהגיע הזמן לעשות סדר בכל ההגדרות השונות האלה.
<יפעת סולל: אני חושבת שהגיע הזמן להכיר באמת באופן מלא בנכי המלחמה בנאצים, ומי שנלחם בנאצים, לא רק בהגדרות המאוד-מאוד קשיחות של נכות – אנחנו יודעים שלגבי ניצולי שואה הגדרות של נכות הן הגדרות מאוד רחבות, ובעניין הזה ההגדרות הן הרבה יותר מצומצמות.
<יפעת סולל: כל ההבחנה הזאת בין משרדי ממשלה שונים, שמטפלים, רק יוצרת את האפשרות לומר: הנה, נתנו פה, והנה, נתנו פה, ובסופו של דבר זה קצת ועוד קצת, וזה לא נותן קיום הוגן.
<יפעת סולל: זה לא מספיק.
<יפעת סולל: החוק מ-2014 בכלל מדבר על אחריות משרד הביטחון, ואיכשהו הפכו את זה לאחריות משרד העלייה והקליטה, בעיקר מסיבות פוליטיות – בואו נגיד את זה.
<יפעת סולל: אנחנו לא משרדי ממשלה, אני יכולה לומר את הדברים, נכון?
<יפעת סולל: סיבות פוליטיות, כי תמיד שר העלייה והקליטה רוצה להראות שהוא נותן כמה שיותר לציבור שהוא, שהוא ציבור יוצאי מדינות חבר העמים, אבל זה לא נותן מענה אמתי; זה נותן מעט מדי.
<יפעת סולל: אני חושבת שהגיע הזמן להפסיק את ההפרדה הזאת, לטפל בכולם תחת גג אחד, ואני חייבת לומר שהרשות לזכויות ניצולי שואה עברה מהפך בשנים האחרונות, ואני יודעת היום לתת שירות שהוא שירות מצוין.
<יפעת סולל: צריך להרחיב את ההגדרות של החוק המקורי, של חוק נכי המלחמה בנאצים, ולהפסיק את ההגדרות האלה של בואו ניתן קצת כבוד ושיעזבו אותנו בשקט.
<יפעת סולל: אנחנו צריכים לקבל הכרה שהיא מהותית ואמתית במדינת ישראל, כל כך הרבה שנים אחרי המלחמה.
קריאה: צריך להזדרז עם זה.
אברהם נגוסה: אני חושב שפה הנקודה, מה טוב לווטרנים.
אברהם נגוסה: איפה הם מקבלים – אם במשרד הקליטה הם מקבלים יחס טוב וטיפול טוב, אם הם רוצים שימשיך במשרד הקליטה, אני חושב שזה מה שצריך להסתכל – לא עניין פוליטי.
אברהם נגוסה: צריך רק להסתכל, מה טוב לווטרנים האלה.
אברהם נגוסה: לכן אמרתי שעדיף לעשות את זה בהתייעצות אתם.
אברהם נגוסה: הם יודעים מה טוב להם.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע בעניין המועד, 9 במאי, מד"ר גבריאלה ברזין, מרצה במרכז בין-תחומי הרצליה.
אברהם נגוסה: בבקשה, בקיצור תעדכנו אותנו.
<גבריאלה ברזין: שלום לכולם.
<גבריאלה ברזין: אני מוכרחה לומר שאני פעם ראשונה נמצאת בוועדת כנסת בכלל.
<גבריאלה ברזין: באתי למקום הזה מתוך רצון להצדיע ללוחמים.
<גבריאלה ברזין: אני באה ממשפחה יוצאי מרוקו, בעלי הוא ממשפחה יוצאת רוסים, ודודים ובני דודים רבים מצד אביו לחמו במלחמה הזאת, ואפילו לא זכו לקבר ישראל.
<גבריאלה ברזין: בתור מרצה אני פוגשת סטודנטים, אחרי שהם גמרו מערכת חינוך בישראל.
<גבריאלה ברזין: לצערי, הבורות היא עצומה בהמון תחומים, גם בתחום הזה, וחוץ מהממד הטקסי של הזיכרון, החינוך והלימוד המעמיק של הקרבות של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה וחלקם של היהודים שם, הוא משמעותי.
<גבריאלה ברזין: לגבי התאריך, צר לי לשמוע – למרות שאני משייכת את עצמי לליכוד, שהנושא הזה הוא בכלל, יש התעקשות על הנושא הזה של 26 באייר.
<גבריאלה ברזין: גם אני חוגגת את יום הולדתי העברי, אבל כמו שאנחנו מכירים במקרים – אנחנו חייבים לתת הכרה לחלק היהודי בתרבות ההיסטוריה הכללית, וכמו שיש לנו כ"ט בנובמבר – זה שילוב – כ"ט זה עברי, אך זה בנובמבר, כי כך היתה ההכרזה על מדינת ישראל, ולא משנים את התאריך הזה – אפשר לעשות אולי פשרה, ולעשות שזה לא יהיה קואליציה ואופוזיציה, ולקרוא לזה ט' במאי, ואז כולם יהיו מרוצים – ט' זה יהודי, זה 9, ומאי זה מאי.
<גבריאלה ברזין: זה 9 במאי, כמו שאנשים רוצים שיזכרו אותם.