GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ליאונרה סירוטה: ברוך השם, יש לי.
צבי הנדל: לקחת אותם.
צבי הנדל: מה אתם עכשיו8?
ליאונרה סירוטה: שלושת הראשונים היו בנות, שכל אחת ברחה בתור שלה.
ליאונרה סירוטה: כולן מאותו מוסד.
ליאונרה סירוטה: סלבה שלחה אותן אלינו לשבת כמשפחה מארחת.
ליאונרה סירוטה: השתיים הראשונות שהגיעו היו רעבות, התנפלו על האוכל.
ליאונרה סירוטה: בהתחלה לא הבנתי מה יש פה.
ליאונרה סירוטה: אמרתי לבעלי: אם כך הן תאכלנה, לא יהיה לנו לשבת.
ליאונרה סירוטה: בבוקר הן יצאו עם עיניים אדומות לגמרי, עד כדי כך שחשבתי שיש להן דלקת ריאות.
ליאונרה סירוטה: התברר שהן בכו כל הלילה.
ליאונרה סירוטה: ואז הן סיפרו את כל הסיפור, שהן רעבות, אין תנאים, אין כלום.
תמר גוז'נסקי: מתי זה קרה?
ליאונרה סירוטה: זה היה בשמחת תורה לפני שנה.
ליאונרה סירוטה: הן באו לחג אלינו.
תמר גוז'נסקי: הן לא רצו לחזור הביתה?
תמר גוז'נסקי: היה להן כרטיס חזור, נכון?
ליאונרה סירוטה: כרטיס חזור היה אצל סלבה.
ליאונרה סירוטה: להן לא היתה שום גישה לא לכרטיס חזור, לא לתעודות, כלום.
ליאונרה סירוטה: כשהילדים הגיעו הם מסרו את כל התעודות למנהלת.
תמר גוז'נסקי: גם את כרטיס הטיסה?
ליאונרה סירוטה: הכל.
ליאונרה סירוטה: סאשה מבקש כבר ארבעה חודשים שיחזירו אותו הביתה, כי הוא החזיק את כרטיס הטיסה ביד, וסלבה אמרה: אתה חלמת.
ליאונרה סירוטה: - - זה לא היה.
ליאונרה סירוטה: אין ואני לא אחזיר.
ליאונרה סירוטה: אחר-כך אמרה: מכרתי אותו, תשכח מזה.
תמר גוז'נסקי: כשזה נודע לך בשמחת תורה, מה עשית?
ליאונרה סירוטה: קודם-כל ניסינו לעזור מהצד, ובאמת כמה משפחות התארגנו, הביאו להם שמיכות, הביאו בגדים, כי היה קר.
ליאונרה סירוטה: ראינו שהיא הורסת הכל, אין עם מי לדבר.
תמר גוז'נסקי: אז למי הלכתם?
ליאונרה סירוטה: כתבנו פאקסים לחברי כנסת, דיברנו עם משרד החינוך.
תמר גוז'נסקי: מתי דיברת עם משרד החינוך?
ליאונרה סירוטה: בחורף, ושלחתי פאקסים.
ליאונרה סירוטה: בהתחלה אמרו לי: תשלחי פאקס.
ליאונרה סירוטה: אחר-כך קיבלנו פאקס, וחוץ מזה כלום.
יהודית שלוי: ממי במשרד החינוך קיבלתם פאקס?
ליאונרה סירוטה: אני שלחתי פאקס לכל מי שיכולנו.
צבי הנדל: את זוכרת אולי במקרה למי שלחת?
תמר גוז'נסקי: למנכ"ל, לשר?
ליאונרה סירוטה: העתקים אין לי.
ליאונרה סירוטה: דיברתי עם הרבה אנשים.
ליאונרה סירוטה: שלחנו כך, לכל המתעניין.
תמר גוז'נסקי: מסתבר שמשרד החינוך ידע.
תמר גוז'נסקי: לא רק ידע, ידע גם שמתעללים בילדים.
צבי הנדל: מי הגברת שיושבת לידך?
מרים בן עטר: מרים בן עטר, פקידת סעד עירונית לחוק הנוער, עיריית ירושלים.
מרים בן עטר: אני מטפלת בסאשה, איליה ובחברים שלו.
צבי הנדל: מתי את הגעת לסיפור הזה?
מרים בן-עטר: לפני כשבועיים – שלושה שבועות קיבלנו דיווח באמצעות מרים פבר עם העתק של מכתבים שסאשה והחברים שלו כתבו וליאונרה תרגמה והעבירה למועצה לשלום הילד, ואנחנו נכנסנו לתמונה.
מרים בן-עטר: הגשנו תלונה במשטרה על התעללות בקטינים.
צבי הנדל: את יודעת עכשיו, מסך כל הרישום, איפה כל הילדים האלה?
מרים בן עטר: לא, אנחנו לא יודעים.
מרים בן עטר: אנחנו עובדים בשיתוף עם המשטרה כדי לנסות לאתר את כל הילדים.
מרים בן עטר: כרגע ידוע על 11 ילדים, אני חושבת.
מרים בן עטר: יש 56 ילדים שרשומים בבית-הספר, חלקם גרו בפנימייה.
מרים בן עטר: יש כ-26 ילדים – המספר המדויק אצלי ברשומים – שהיו בפנימייה, חלק בבית של הבנים וחלק בבית של הבנות.
מרים בן עטר: זה שבוע שאנחנו מנסים לאתר את כל הקטינים האלה.
צבי הנדל: היום במוסד אין אף ילד?
מרים בן עטר: למיטב ידיעתנו אין אף ילד.
צבי הנדל: מישהו יודע משהו אחר?
צבי הנדל: - אין.
מרים בן עטר: אנחנו מנסים לאתר את הקטינים ואת הבגירים.
מרים בן עטר: זאת אומרת, יש בני 18 שאנחנו עדיין דואגים להם, כי אנחנו יודעים שהם תיירים ללא אשרת שהייה בארץ.
מרים בן עטר: אין להם כספים, לחלק מהם אולי אין מסמכים.
מרים בן עטר: אין להם הורים.
מרים בן עטר: לחלק מהם יש בעיות בריאותיות.
מרים בן עטר: אנחנו יודעים על ילד חולה סרטן אפילו.
צבי הנדל: בשביל ההשכלה הכללית האנושית שלנו אני רוצה לדעת, למרות שזה לא פתרון לטווח הארוך.
צבי הנדל: הילדים שכן איתרתם, איך הם מטופלים כרגע?
מרים בן עטר: אנחנו עובדים בשיתוף גם עם הסוכנות היהודית, עם המועצה לשלום הילד, עם מנח"י, עם כל גורם שרק יכול לתרום.
מרים בן עטר: עם ליאונרה, בוודאי, כדי לתרגם, לחשוב, לאתר מקומות.
מרים בן עטר: אנחנו הולכים עכשיו, בתום הדיון הזה, כדי לקלוט את הילדים, לדבר על תוכניות המשך, על קשר עם המשפחה – חזרה לשם, חזרה לפה.
מרים בן עטר: הסדר המעמד שלהם גם כן.
צבי הנדל: כמה לפי הרישומים שלכם בלתי-מאותרים כרגע?
מרים בן עטר: קרוב ל-18 לא מאותרים.
צבי הנדל: נציג המשטרה, בבקשה.
רב-פקד שמעון הרוש: אנחנו קיבלנו את הדיווח מלשכת הרווחה ירושלים ב-9 ביולי.
רב-פקד שמעון הרוש: ביצענו הערכת מצב.
רב-פקד שמעון הרוש: ב-10 ביולי התקיימה ישיבת תיאום עם מנהלת מנח"י ירושלים ושם כבר קבענו מה אנחנו עושים כמשטרה בשיתוף משרד העבודה, מח' הרווחה.
רב-פקד שמעון הרוש: ניגשנו מיד למקום, צילמנו את המקום.
רב-פקד שמעון הרוש: יש לי גם את הקלטת, אם אתה מעוניין לראות.
רב-פקד שמעון הרוש: המקום נראה מוזנח לגמרי.
רב-פקד שמעון הרוש: זה כולל את בית-הספר וגם את שתי הפנימיות.
רב-פקד שמעון הרוש: פנימייה אחת נמצאת בשכונת רמות והשנייה, פנימיית הבאות נמצאת בשכונת מקור ברוך.
רב-פקד שמעון הרוש: הכל נראה מוזנח בצורה שמצדיקה פתיחה וחקירה פלילית.
רב-פקד שמעון הרוש: מיד ביצענו מעצר של בני הזוג.
רב-פקד שמעון הרוש: אחרי שעצרנו אותם עשינו חיפושים ומצאנו שני דרכונים.
רב-פקד שמעון הרוש: אחד כבר החזרנו.
רב-פקד שמעון הרוש: לגבי הדרכון השני, אנחנו מחפשים את הנער.
רב-פקד שמעון הרוש: נכון להיום, מתוך רשימה של 56 תלמידים אתמול הצלחנו לאתר חלק גדול.
צבי הנדל: שאלה למשרד הפנים.
צבי הנדל: מתוך ה-56, יש כאלה שהם כבר עולים?
בן הרוש: יש לנו כאן בעיה.
בן הרוש: השבוע באנו לבית המשפט ובית המשפט שחרר את בני הזוג שיפרין.
בן הרוש: השופט שחרר את מר שיפרין יום לאחר מעצרו.
בן הרוש: הוא שהה בבית-חולים בגלל בעיות רפואיות ואנחנו היינו צריכים לשמור עליו.
בן הרוש: למחרת הוא היתנה את מעצרה של הגברת עד שעה אחת, אחר-כך אמר לנו לחזור בחמש, ונתן את הארכת המעצר ביום ששי וביום ששי הוא שוחררה למעצר בית שלושה ימים.
בן הרוש: שלושת הימים עברו והיא כנראה גם הפרה את הצו בשלושת הימים האלה.
בן הרוש: על-כל-פנים, אנחנו יודעים על אותם ילדים שכרגע לא נמצאים ברשימות העיקולים.
בן הרוש: אנחנו נעקל אותם.
מרים בן עטר: אני רוצה להדגיש נקודה שהיא מאד חשובה בעבודה עם המשטרה ועם בתי המשפט.
מרים בן עטר: בני הזוג לא משתפים פעולה באיתור הילדים ואנחנו נאלצים –
תמר גוז'נסקי: יכול להיות שמאתרים אותם באופן עצמאי ומפחידים אותם.
ד"ר יצחק קדמן: אני רוצה להוסיף על הדברים שנאמרו פה.
ד"ר יצחק קדמן: כבר היה אפשר להשתכנע עד עכשיו, אבל אני רוצה לשכנע אתכם שמדובר באחת השערוריות הכי גדולות שהכרנו אי-פעם במדינת ישראל.
ד"ר יצחק קדמן: מדובר בשוק פרטי של יבוא ילדים חסרי ישע.
ד"ר יצחק קדמן: כדי להביא בלטות או שיש מאיטליה צריך יותר רשיונות ויש יותר בקרה מאשר להביא ילדים ולשים אותם פה מבלי שאף אחד ידאג לשלומם ומה קורה אתם.
ד"ר יצחק קדמן: לילדים אין ביטוח רפואי.
ד"ר יצחק קדמן: חלק מהם חולה קשה.
ד"ר יצחק קדמן: היו אשפוזים פסיכיאטרים.
ד"ר יצחק קדמן: לחלק מהם יש שיניים רקובות.
ד"ר יצחק קדמן: הם ביקשו לצאת לרופא ולא קיבלו רופא.
ד"ר יצחק קדמן: עד היום הנושא הרפואי שלהם לא הוסדר.
ד"ר יצחק קדמן: הילדים האלה חיו בתנאים-לא-תנאים.
ד"ר יצחק קדמן: אנחנו קיבלנו לראשונה ידיעה באמצעות ליאונורה שפנתה לחנה דשבסקי שמרכזת אצלנו את הטיפול בעולים, על ילדה בשם אולגה ברקוביץ שברחה מהמוסד הזה כשביקשה לקבל את הדרכון כדי שתוכל לחזור הביתה להורים שלה.
ד"ר יצחק קדמן: היא סורבה על-ידי מנהלת המוסד לקבל את הדרכון שלה חזרה.
ד"ר יצחק קדמן: הערה למשטרה.
ד"ר יצחק קדמן: יש לי הערכה עצומה למדור הנוער ומה שהוא משקיע היום בנושא.
ד"ר יצחק קדמן: אני רוצה לומר לכם שבינואר כבר הלכנו עם אולגה ברקוביץ למשטרה, ויש לי פה את כל הרישומים, כדי להגיש תלונה נגד הגברת שמסרבת לתת לה את הדרכון ואת יתר המסמכים שלה.
ד"ר יצחק קדמן: בהתחלה אולגה הלכה לבד והמשטרה סירבה לקבל ממנה את התלונה, בטענה המקורית שאין לה תעודות, והרי על זה היא באה להתלונן.
ד"ר יצחק קדמן: אנחנו הלכנו אתה.
ד"ר יצחק קדמן: עורכת הדין שלנו הגישה את התלונה במשטרה ב-25 בינואר.
ד"ר יצחק קדמן: יש לי פה אישור.
ד"ר יצחק קדמן: המשטרה סגרה בזריזות את התיק בטענה שנסיבות הענין אינן מצדיקות המשך חקירה.
ד"ר יצחק קדמן: גב' כרמון, אני כתבתי גם לממונה עלייך, לראש מנהל האוכלוסין על אולגה, ולא קיבלתי תשובה מניחה את הדעת.
ד"ר יצחק קדמן: בתשובה נכתב: סביר להניח שמישהו טעה שנתן לה ויזה.
ד"ר יצחק קדמן: זאת התשובה שקיבלתי, כי פנינו בעניינה גם למשרד הפנים.
ד"ר יצחק קדמן: פנינו גם למשרד החוץ.
ד"ר יצחק קדמן: יש לי פה שורה ארוכה של התכתבויות.
ד"ר יצחק קדמן: אתה לא שאלת את אנשי משרד הקליטה, אבל למיטב ידיעתי משרד הקליטה, למרות שמדובר בתיירים, תמך במוסד הזה ונתן להם כסף בעד חוגי העשרה.
ד"ר יצחק קדמן: עכשיו כולם מתנערים.
ד"ר יצחק קדמן: משרד החינוך סגר את בית הספר פעמיים.
ד"ר יצחק קדמן: פעם אחת לפני כשנה וחצי ואז הופעלו לחצים, ואמרה את זה מפקחת של משרד החינוך.
ד"ר יצחק קדמן: אנשי ציבור שונים הפעילו לחצים.
צבי הנדל: מי למשל, אתה יודע?
ד"ר יצחק קדמן: אני לא יודע.
ד"ר יצחק קדמן: אבל יש לי פה מכתב מהרב יהושע ניימן, מפקח ארצי של מנהל החינוך הדתי, שכותב: אשתקד, ביום שקיבלתי את דו"ח המפקחת על המתרחש במוסד ביקשתי להוציא צו סגירה למוסד.
ד"ר יצחק קדמן: פניות של אנשי ציבור והמועצה הציונית להחזיר את הפיקוח לא נענו.
ד"ר יצחק קדמן: אני לא יודע למה אנשי ציבור פנו אחרי שסגרו את המוסד, אבל הם פנו והפעילו לחצים וביטלו את צו הסגירה הראשון, ומשרד החינוך העביר גם כסף, למרות שכותבים לי ממשרד החינוך: יד אחת לא יודעת מה יד שנייה עושה.
ד"ר יצחק קדמן: כותבים לי אנשי נעל"ה, ואתה ציינת קודם את התוכנית, שזאת תוכנית של מדינת ישראל, מפוקחת, מבוקרת, עם סטנדרדים, מתנהלת כמו שצריך, ואנשי נעל"ה שיושבים במשרד החינוך כותבים לי: זאת שערורייה.
ד"ר יצחק קדמן: חלק מהנערים שבאו הנה לתוכנית המפוקפקת הזאת עברו מיון בנעל"ה ונכשלו מסיבות שונות.
ד"ר יצחק קדמן: הם לא עברו את המיון בנעל"ה ולא נתנו להם לעלות עם נעל"ה, הלכו בדלת האחורית, ואותו משרד חינוך שנעל"ה בוכה למה הם נותנים לתוכניות הפרטזניות להתקיים, אותו משרד חינוך נותן כסף לתוכנית הזאת, מבטל צווי סגירה שהיו.
ד"ר יצחק קדמן: השערורייה הרבה יותר גדולה ממה שאתם מבינים.
תמר גוז'נסקי: משרד הדתות גם משלם.
ד"ר יצחק קדמן: משרד הדתות וגם משרד הרווחה.
ד"ר יצחק קדמן: אני חושב שהגיע הזמן שישנו את החוק הזה.
ד"ר יצחק קדמן: אני משוכנע שהמשטרה לא תניח לענין הזה עד שימוצה הדין עם האחראים על הפשע הזה שנעשה.
ד"ר יצחק קדמן: אבל השאלה כרגע, לדעתי, היא אחרת – מה קורה עם הנערים והנערות שנפלטו.
ד"ר יצחק קדמן: מה קורה עם סאשה?
ד"ר יצחק קדמן: סאשה אמר לנו שהוא רוצה לחזור הביתה.
ד"ר יצחק קדמן: אין לו כסף.
ד"ר יצחק קדמן: אני שואל: מי במדינת ישראל אחראי שחלק מהילדים שרוצים לחזור, מי אחראי בחדר הזה לקנות להם כרטיס ולאפשר להם לחזור הביתה?
ד"ר יצחק קדמן: אלה שלא רוצים לחזור, מי אחראי על שלומם, על מצבם הבריאותי, על ביטוח רפואי שאתמול כבר היה צריך להסדיר להם?
ד"ר יצחק קדמן: ודבר אחרון.
ד"ר יצחק קדמן: אני פונה למשרד הפנים.
ד"ר יצחק קדמן: עם כל הכבוד לבתיה כרמון, שלפעמים נלחמת לבדה נגד כל העולם, הממונים עשו עבודה קלה כשהם שלחו אותו לכאן.
ד"ר יצחק קדמן: אני חושב שצריכה להיות פנייה לשר הפנים, לא פחות מזה.
ד"ר יצחק קדמן: לא יכול להיות שילדים יבואו ארצה – הם לא תיירים, הם לא באים לנופש באילת, אנחנו יודעים מה הרקע שלהם.
ד"ר יצחק קדמן: כשאת רוצה לנסוע לארצות-הברית, מבקשים מכתב ממקום העבודה שאת חוזרת, רוצים לדעת שיש לך כרטיס חזרה.
ד"ר יצחק קדמן: לא יכול להיות שמשרד הפנים ימשיך לתת אשרות תייר לקטינים מתחת לגיל 18 שבאים בגפם ארצה.
ד"ר יצחק קדמן: אני פונה אליך, אדוני היושב-ראש, בבקשה, ואתה תפנה אותה לכל הכתובות המתאימות.
ד"ר יצחק קדמן: שני דברים: א.
ד"ר יצחק קדמן: לכל הנערים והנערות שנמצאים פה למצוא פתרון מיידי.
ד"ר יצחק קדמן: אלה שרוצים לחזור, לאפשר להם לחזור על-חשבון מדינת ישראל, שעד עכשיו עצמה עין.
ד"ר יצחק קדמן: אלה שרוצים להישאר, למצוא להם מסגרת מתאימה.
ד"ר יצחק קדמן: ב.
ד"ר יצחק קדמן: בקשה שנייה לטווח ארוך, לתאם בין משרד הפנים, משרד החוץ, הסוכנות היהודית, כל מי שקשור בכניסת ילדים לישראל, מערכת כזאת שתמנע אפשרות שמצבים כאלה ימשיכו להתקיים.
ד"ר יצחק קדמן: ואני אומר לך אדוני היושב-ראש, "צפונות" היא לא המסגרת היחידה שמביאה ארצה ילדים באופן פרטיזני ללא ידיעת הגורמים המוסמכים.
ד"ר יצחק קדמן: מאז שהתפוצצה הפרשה הזאת הגיעו אלינו כבר ספורים על נערים ונערות, כולם קטינים שמצויים במסגרות פרטיזניות פרטיות אחרות.
ד"ר יצחק קדמן: להערכתי יש בארץ מאות נערים ונערות כאלה, אם לא אלפים, והגיע הזמן לעצור את זה.
ד"ר יצחק קדמן: תודה רבה.
ליאונרה סירוטה: הילדים האלה הם לא היחידים.
ליאונרה סירוטה: הגיעו ילדים גם ממסגרות לא דתיות וגם ממסגרות מאד גדולות.
ליאונרה סירוטה: לילדים אין גישה קלה לעובדת סוציאלית.
ליאונרה סירוטה: צריך להקל עליהם, הם לא יכולים לפתוח ספר טלפונים ולמצוא את השירות למען הילד.
ליאונרה סירוטה: הם בכלל לא יודעים שיש דבר כזה.
ליאונרה סירוטה: לכל ילד שנכנס לארץ צריך להגיד לו: אלה מספרי הטלפונים, אם תהיה בעיה, תתקשר ויצילו אותך.
בתיה כרמון: אני רוצה להגיד עוד משהו שאני חושבת שהוא יוכל לתת פתרון לפחות לחלק גדול מהבעיה.
בתיה כרמון: הנושא של מתן אשרות כניסה, כמו שאמרתי, נערים, קטינים, בגירים, באים לקונסוליה, הקונסול בודק את הבקשה.
בתיה כרמון: לא יהיה דבר כזה שהוא יגיע בעצמו למטרת לימודים כזאת כשהוא מצהיר מראש.
בתיה כרמון: הוא אמר: צריך לבדוק.
בתיה כרמון: יש לי כאן את התאריך, אפשר לבדוק בקונסוליה ואפשר לראות בדיוק מדוע ולמי ניתנה האשרה.
בתיה כרמון: באופן כללי לא נותנים אשרות.
בתיה כרמון: נותנים אשרות תייר.
בתיה כרמון: נכון, אנשים מגיעים בתור תיירים ויש אנשים שבאים גם בזמן הקיץ ולא בזמן הקיץ לבקר בני משפחה.
בתיה כרמון: גם ילדים שלנו נוסעים לחוץ-לארץ, ולא בליווי הורים, לבקר בכל מיני מקומות בעולם.
בתיה כרמון: זה דבר אחד.
בתיה כרמון: הבעיה היא לא זאת.
בתיה כרמון: ד"ר קדמן, ילדים שלי נסעו לחוץ-לארץ.
ד"ר יצחק קדמן: זה אותו דבר?
בתיה כרמון: ילדים בערים הנידחות באוקראינה אמרו לי שיש פה כאלה שיש להם קרובי משפחה וידידים.
בתיה כרמון: הבעיה היא איך קטינים שיושבים בארץ באופן בלתי-חוקי, ואני מתארת לעצמי שחלקם גם לא זכאים לעלות לארץ לפי חוק השבות, מפני שאם הם היו זכאים לעלות לארץ לפי חוק השבות, היו דואגים כבר להביא אותם למשרד הפנים ולתת להם איזה שהוא מעמד.
ציפי לפלר: אני רוצה לחלק את דבריי לשני חלקים.
ציפי לפלר: חלק אחד הוא העתיד.
ציפי לפלר: הילדים האלה נמצאים בארץ וזה קצה הקרחון.
ציפי לפלר: כמו שד"ר קדמן אמר, בימים האחרונים אני מקבלת דיווחים על מסגרות נוספות שאנחנו נצטרך להיכנס לבדוק אותם.
ציפי לפלר: זה קצה הקרחון.
ציפי לפלר: אני מקבלת דיווחים על אזור ירושלים, אבל אין לי ספק שזה קיים בכל רחבי הארץ.
ציפי לפלר: צריך לעבור את התהליך בארץ המוצא.
ציפי לפלר: אני לא נגד עלייה, אני בעד עלייה, גם של בני נוער, אבל הילדים האלה צריכים לעלות בצורה מסודרת, למסגרות מסודרות ולא למסגרות שמנצלות אותם.
ציפי לפלר: הילדים האלה כרגע נמצאים בסכנה.
ציפי לפלר: אנחנו יודעים על אחד הילדים שהוא חולה סרטן ואין לנו דרך להגיע אליו.
ציפי לפלר: המשטרה מנסה לאתר אותם.
ציפי לפלר: משרד החינוך ידע על כל המערכת הזאת.
ציפי לפלר: ברגע שהוחלט על סגירת המסגרת על-ידי משרד הדתות ומשרד החינוך, היה צריך לדווח על כך לשירותי הרווחה.
ציפי לפלר: אף אחד לא דיווח.
ציפי לפלר: מרגע שדווח נכנסנו לתמונה.
ציפי לפלר: אני מקווה שאנחנו נצליח לאתר את כל הילדים ולטפל בהם.
תמר גוז'נסקי: אדוני היושב-ראש, אני חושבת שבדיון הזה קיבלנו הרבה מאד תשובות של משרדים - - -
צבי הנדל: להיפך, קיבלנו הרבה שאלות פתוחות.
תמר גוז'נסקי: לא, קיבלנו תשובות שהם לא יודעים.
תמר גוז'נסקי: הם לא הספיקו לברר.
תמר גוז'נסקי: משרד הקליטה לא שמע על קיום המוסד, ואני תוהה.
תמר גוז'נסקי: לא שילמתם גרוש למוסד הזה?
תמר גוז'נסקי: אתם לא יודעים שום דבר על קיומו?
תמר גוז'נסקי: – שום דבר.
תמר גוז'נסקי: ממשרד החינוך קיבלנו תשובה שהוא לא יודע על קיום המוסד הזה, כי הוא עוד לא הספיק לברר.
תמר גוז'נסקי: וכן הלאה וכן הלאה.
תמר גוז'נסקי: מה שאני רוצה לומר לך, שמעבר לשאלה איך הגיעו הילדים לכל הנושא הזה, ואיך זה יכול להיות שבמדינת ישראל פועל מוסד כזה בתנאים כאלה, ולא רואים ולא שומעים.
תמר גוז'נסקי: איך זה יכול להיות שבינואר הגברת הנכבדה הזאת, שעושה את המעשה הנדיב הזה שהיא עושה, מדווחת לאן שהיא מדווחת, פונה לכולם, פונה ושולחת למשרד החינוך, לאישה האחראית בנושא הזה את הפאקס, כפי שהיא התבקשה, ומשרד החינוך חצי שנה לא יודע מה לעשות.
תמר גוז'נסקי: עכשיו אני שואלת: האם זה בגלל שהם באו משם מותר לתת להם הכל?
תמר גוז'נסקי: כל זבל מגיע להם, כי הם משם?
תמר גוז'נסקי: כי הם לא שלנו?
תמר גוז'נסקי: כי אם הם היו שלנו, היינו מסכימים שילדים שלנו ילמדו כך בתנאים כאלה ויתעללו בהם?
תמר גוז'נסקי: לא, הם זרים .
תמר גוז'נסקי: לכן אני רוצה לומר לך, יש פה מערכת שלמה.
תמר גוז'נסקי: הזוג הזה לא היה מחזיק את הילדים אם הוא לא היה מרוויח כסף, וכל הגורמים פה שילמו.
תמר גוז'נסקי: לכן צריך לברר מי משלם, למה משלם, ואיך הוא בודק מה קורה לילדים האלה.
תמר גוז'נסקי: אם מישהו הוציא צו סגירה, מה הוא חשב יקרה לילדים האלה?
תמר גוז'נסקי: הוא חשב שהם יפרחו באוויר?
תמר גוז'נסקי: הם יילכו לפנימייה אחרת ויבקשו להתקבל?
תמר גוז'נסקי: מה הם חשבו על הדבר הזה?
צבי הנדל: אני רוצה לומר כמה משפטים לסיכום ביניים.
צבי הנדל: כבר ברור לי שסיכום סופי אי-אפשר לעשות בישיבה הזאת.
צבי הנדל: אני רוצה לומר משפט מקדים.
צבי הנדל: בין הדברים שעלו, ואנחנו הרי לא ועדת חקירה עכשיו ואני גם לא מתחקר כל אחד וגם לא הולך להעניש, וגם לא להכניס לכלא.
צבי הנדל: בין הדברים שמעתי כל מיני נתונים, כמו למשל שחלק מהילדים שנמצאים שם הם בכלל עולים, ולכן גם סביר להניח שמשרד הקליטה כן שילם.
צבי הנדל: זאת אומרת, אם זה רק מה ששמענו לפני-כן בתקשורת, שאלה רק תיירים, אז משרד הקליטה לא שילם.
צבי הנדל: אבל אם זה כמו שאת אמרת, שחלקם עולים, אז הוא כן שילם.
צבי הנדל: לפני שאני מסכם אני רוצה לגעת בנקודה אחת שלא הוועדה הזאת מתעסקת בה, אבל אני רוצה לשמור עליה, והיא יותר שייכת לוועדת החינוך.
צבי הנדל: אני רוצה שתדעו שיש בישראל עשרות מוסדות שעובדים בשיטה של הבאת עולים.
צבי הנדל: אחד המוסדות הכבדים ביותר בענין הזה היא הישיבה של הרב אמיתי, שמחזיקה מספר גדול מאד של תלמידים באשרת תייר.
צבי הנדל: זה מוסד לתפארת והוא מטפל בתלמידים מצוין, והלוואי שכל הילדים בישראל היו מטופלים חצי ממה שהם מטופלים שם.
צבי הנדל: יש שניים – שלושה מוסדות שאני יודע שיש אצלם מאסה של תלמידים והם מוסדות נהדרים.
צבי הנדל: לכן, לפני שאני הולך "לכסח" את כולכם, אני רוצה שנדע שבשיטה הזאת יש גם מוסדות נהדרים שעושים מלאכת קודש.
צבי הנדל: בזה סיימתי את חובי ליושר.
צבי הנדל: עכשיו לעצם הענין.
צבי הנדל: יש פה שתי נקודות שאיתן אני רוצה לצאת מהישיבה הזאת.
צבי הנדל: הנקודה האחת, שאמרו ידידיי מהמועצה לשלום הילד.
צבי הנדל: איך יטופלו הילדים עכשיו, ותכף נעשה דיון קצר כדי שנדע בדיוק מה קורה אתם, והטווח הארוך, כשאני שם דגש דווקא על הקטע בתוך ישראל.
צבי הנדל: אני לא מוריד גרם אחד מהאחריות של בדיקה מדוקדקת של האשרה שנותנים בחוץ-לארץ, יש החלק של משרד הפנים בבדיקה, וכו'.
צבי הנדל: כי באותו מסלול באים גם לרב אמיתי שדיברתי עליו, וזה מוסד מעולה.
צבי הנדל: לכן אני אומר, לא זאת הבעיה העיקרית, אם ההורים חתמו, וכו'.
צבי הנדל: תמיד יש פושעים בדרך.
צבי הנדל: הבעיה המרכזית נמצאת כאן בישראל והשאלה היא איך אפשר להקים מוסד כלשהו, גם פנימייתי, גם חינוכי, בלי שתהיה בקרה מוחלטת, ודאי וודאי כשהילדים נמצאים פה ברמה גבוהה תחת אפוטרופסות לא של ההורים אלא בהחזקה של מוסד, של מורים, מחנכים, אם בית וכו'.
צבי הנדל: יש לי הרבה מאד מה להגיד בענין הזה, אבל זה יהיה אורח לרגע שמנסה לפתור מהאולימפוס איזו בעיה ב"שלוף" ותהיה כותרת יפה בעיתון.
צבי הנדל: הנושא כבד מדי.
צבי הנדל: אנחנו נקיים דיון בפגרה.
צבי הנדל: אני רוצה שמשרדי הממשלה, ואנחנו נדרוש שהמרכז יהיה מנכ"ל משרד ראש הממשלה, ויזמן אליו את כל המשרדים הרלבנטיים, ודאי וודאי את משרד החינוך, משרד העבודה, המשרד לקליטת העלייה, משרד הפנים והמשטרה, כשהדגש המרכזי הוא דווקא מה שנעשה פה.
צבי הנדל: אני אומר שצריך לבקר גם את מסלול ההגעה, ואני רוצה שיהיו מסקנות מהיום ואילך איך מערכת כזאת פועלת, איך נגיע למצב שבזמן אמת, אם יש תקלה, יום-יומיים-שבוע-עשרה ימים כל העולם שצריך לדעת יודע ומטפל.
צבי הנדל: זה הסיכום.
צבי הנדל: אני אוציא מכתבים לכל המשרדים, לכל השרים הרלבנטיים.
צבי הנדל: אני אקבע תאריך לדיון הבא בוועדה, שאליו אני רוצה שיבואו עם תוצאות.
צבי הנדל: עכשיו אני חוזר אחורה לגבי הילדים הקיימים.
מרים בן עטר: היום אנחנו נשב עם אנשי הסוכנות היהודית כדי לקבוע תוכנית לגבי הילדים שאנחנו יודעים עליהם, אחד-אחד.
מרים בן עטר: לגבי הילדים האחרים אנחנו ממשיכים לנסות לאתר אותם.
צבי הנדל: מאחר שהסוכנות היהודית הוא הגוף הדומיננטי ביותר והגדול ביותר שעוסק בנוער יהודי בתפוצות, וחלק גדול מהנוער הזה הם לא תושבי המדינה; מי שתושב המדינה זאת שאלה אחרת לגמרי, קרימינלית כזאת או אחרת, צריך לאתר את ההורים ולחבר אותם, כי אני מבין שיש פה כאלה שרובם תושבי המדינה.
צבי הנדל: אני מדבר על כאלה שאינם תושבי המדינה.
צבי הנדל: אני מבקש שהסוכנות היהודית תיקח על עצמה את ריכוז הפרוייקט יחד עם עיריית ירושלים, משרד העבודה והרווחה וכל מי שרק לא צריך, אבל הריכוז, האחריות – לא בשביל לדעת על מי להטיל אשמה אלא לבוא אחר-כך ולשמוע דיווח ולדעת ממי אני מקבל, נראה לי הכי טבעי והכי נכון שהסוכנות היהודית תיקח על עצמה את הריכוז הזה.
צבי הנדל: אם הסוכנות היהודית לא מוכנה לקחת על עצמה לעשות את הריכוז הזה, תודיע לי על כך עוד היום, כדי שאדאג שהסוכנות כן תיקח את זה על עצמה.
צבי הנדל: אם אתם כן לוקחים את זה על עצמכם, אז לאותה ישיבה שאני מדבר עליה לקבל פרטים מהממשלה איך הם מטפלים בענין הזה מכאן ואילך, אני רוצה לקבל דיווח מה נעשה עם כל הילדים שהיו באותו מוסד-לא-מוסד שעליו דיברנו.
עמוס להט: לאחר שקראתי בעיתון וכולנו שמענו את הספור הזה אני התקשרתי למינהל לחינוך התיישבותי, עליית הנוער, שעוסקת כל-כך הרבה שנים בקליטת בני נוער ושאלתי אם היא מוכנה היום לפתוח את שעריה לילדים האלה.
בתיה כרמון: הילדה נמצאת פה, והסבתא בארץ.
בתיה כרמון: למה שהיא לא תגיע מחר למשרד הפנים לבדוק את הזכאות שלה ולמצוא לה פתרון?
צבי הנדל: חברות וחברים יקרים, דקה אחרי שאנחנו יוצאים פה, עוד שעתיים.
צבי הנדל: אחרי כן יש כתובת אחת – הסוכנות היהודית – כי עשרה גופים יעסקו בזה כדי לפתור את הבעיה המיידית הזאת.
צבי הנדל: אולי בחרתי בגוף לא הכי מתאים, אבל תאמינו לי שאם לא יהיה אחד שיתעסק עם זה, אף אחד לא יעשה את זה.
צבי הנדל: לכן אני מבקש שכולם יתנקזו לכיוון הסוכנות שתרכז אד-הוק את פתרון הבעיה של הילדים האלה.
צבי הנדל: פנה אלי ידידי ורעי אבשלום וילן וסיפר לי על מקרה שהיה עם דרכון שהיה מופקד בבנק עידוד ובמקרה חירום אי-אפשר היה לקבל אותו.
צבי הנדל: הסיפור ידוע למי שנמצא כאן.
צבי הנדל: אני חייב לומר מראש שאמרתי לו שאני לא מייחס חשיבות לפתרון בעיות קטנות כגדולות, אבל התשובה שקיבלתי מבנק עידוד - בקונסטלציה הקיימת כשצריך למצוא איזשהו פתרון לאותו עולה שמקבל הלוואה מותנית ואין לו אפשרויות אחרות – יכול להיות שתפתור את הבעיה.
צבי הנדל: אני לא רוצה שיקרו מקרים כאלה כי לאותו אדם בודד, גם אם המערכת כולה עובדת בצורה מאוד הגיונית ומובנת, עבורו זה מהווה מאה אחוז טעות.
אבשלום וילן: אני נדרשתי לנושא אחרי מקרה פרטי די מזעזע.
אבשלום וילן: עולה חדש כמדומני מארגנטינה או מארץ דרום אמריקאית אחרת, דרכונו היה כבטוחה להלוואה ורצה הגורל ואביו נפטר והוא היה צריך להגיע להלוויה.
אבשלום וילן: את הטלפון על כך הוא קיבל ביום ששי אחר-הצהרים ועד יום ראשון בבוקר לא יכול היה להוציא את דרכונו וזאת כאשר ביום ראשון הייתה ההלוויה.
אבשלום וילן: אני דרשתי דיון בוועדה כי אני חושב שיש פה בעיה עקרונית.
אבשלום וילן: לא יכול להיות מצב כזה שנשללות מאנשים זכויות אדם הכי אלמנטריות במדינת ישראל בסוף המאה ה20- והראיה שאדם לא יכול היה לצאת להלוויית אביו כתוצאה ממקרה שקרה.
אבשלום וילן: אני חושב שצריך למצוא כאן פתרון שירצה את כל הצדדים, אבל שלא יהיה מצב שעולה חדש לא יוכל לקבל מה שכל אדם במדינת חוק זכאי לקבל.
אבשלום וילן: אני חושב שהוועדה צריכה להידרש לנושא ולחפש פתרון.
ראובן שלום: אני בטוח שמקרה מצער כמו שאירע לא יקרה שוב.
ראובן שלום: מדובר בפתרון שאי-אפשר היה לחשוב עליו לפני עשר שנים כשלא היה סידור של שיחות עקוב אחרי ולא היו מוקדי קישור וכולי.
ראובן שלום: אלה ההנחיות שיצאו בעקבות המקרה כי הוא באמת מקרה מצער שקרה.
מיכל שטרית: האפשרויות הן או להביא ערבים, או להביא את המעסיק שלו כערב וכולי.
מיכל שטרית: זה קורה בשלב הראשון וזה קורה כל פעם כשהוא רוצה לצאת.
מיכל שטרית: נניח שאותו אדם פונה לבקש דרכון ישראלי, כי הרי לפי החוק היום בן-אדם שהוא אזרח ישראלי צריך לצאת מהארץ עם דרכון ישראלי למרות שלא כולם מקפידים על זה, הוא פונה לבקש דרכון ואז חברת עידוד פונה אליו ואומרת לו שהיא יודעת שהוא הזמין דרכון ומבקשת שיסור אליה כדי לתת לה איזושהי בטוחה שהוא לא יצא מהארץ.
מיכל שטרית: אז הוא יכול לבוא ולתת איזושהי בטוחה שהוא רוצה.
מיכל שטרית: אם הוא רוצה ומבקש, הוא יכול גם לבקש להפקיד את דרכונו כבטוחה במקום להביא ערבים או במקום לתת כסף.
מיכל שטרית: זו הפרוצדורה ומכאן הגענו לסיטואציה שאתם תיארתם כי הגברת בחרה לתת את דרכונה והדרכון היה מופקד בעידוד.
ראובן שלום: אם זה קורה ביום אנחנו מתקשרים עם משרד הקליטה, אבל בשעות כאלו ובמצבי חירום כאלה, זה מה שמנחה אותנו.
ראובן שלום: אם חס ושלום יגיע אלי מקרה שבמשך חודש יש מאות פניות כאלה במשך הלילה, נדע שיש בעיה ונצטרך למצוא פתרון.
אלכסנדר צינקר: אני רוצה לשאול לגבי עולה חדש שנמצא שנתיים בארץ ויש לו דרכון.
אלכסנדר צינקר: הוא רוצה לצאת לחו"ל ולצורך זה הוא קונה כרטיס אבל לחברה שלכם נודע על כך והיא מבקשת שני ערבים או משהו כזה.
אבשלום וילן: יש כאן בעיה עקרונית.
אבשלום וילן: אומרים לעולה חדש שיביא ערבים, אבל הוא לא מכיר ואין לו את מי להביא, כך שכדי לקבל את ההלוואה, הוא שם את הדרכון שלו.
אבשלום וילן: השאלה כאן היא האם אנחנו יכולים לגזול ממישהו את חופש התנועה בגין בטוחה כלשהי גם כשזה נעשה מרצונו, אבל זה נעשה כי אין לו אלטרנטיבה, ואז מגיעים למקרה מאוד מוזר כמו שקרה כאן ואז החברה הלכה ואמרה שהיא תפעיל שכל ישר – וזה בסדר, ואין לי בעיה עם חברת עידוד – אבל בכל אופן ברמה העקרונית ועדת קליטה צריכה לשאול את עצמה את השאלה הזאת.
אבשלום וילן: השאלה היא האם זה הגיוני שאזרחים ישראלים נותנים את תעודת המסע שלהם כבטוחה להלוואה של כמה אלפי שקלים.
צבי הנדל: מה שקורה הוא שרוצים לבוא לקראת העולה החדש שהמעסיק שלו עוד לא מכיר אותו, אין לו מי שיחתום על ערבות, אין לו חסכונות וכולי, ולכן הוא רוצה להפקיד את הדרכון וכך הוא מראה שהוא לא יברח.
צבי הנדל: זאת עוד לא בטוחה שאותו עולה יחזיר את הכסף, אבל במקרה שלנו מאחר שלאחר זמן מסוים זה הופך למענק, זו כן בטוחה מסוימת.
צבי הנדל: אתה כאילו הופך את היוצרות ואומר מה פתאום לוקחים את הדרכון, אבל זו דרך, מה עוד שיש כאלה שלא מוציאים בכלל דרכון, כך שאין בעיה.
צבי הנדל: אם הוא לא מוציא דרכון, אין חשש, הוא נמצא בארץ ולא יוצא.
צבי הנדל: עבור העולה זה מהווה פתרון.
יורי שטרן: בנק עידוד בסך הכל מעביר לעולים סכומי כסף והלוואות.
ראובן שלום: אני לא רוצה ליצור כותרות, אבל אם היינו יודעים את אחוז העולים שבתקופה הראשונה יוצאים מהארץ ולא חוזרים אליה, וכאן מדובר בעשרות אחוזים מאלה שיוצאים בתקופה הראשונה ולא חוזרים אליה ואני לא מדבר על כלל העולים.
ראובן שלום: אני מדבר על עשרות אחוזים מאלה שיוצאים בתקופה הראשונה.
ראובן שלום: אני חושב שדבר זה פוגע גם בעולים וזה מכמה סיבות.