GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ישעיהו יחיאלי: הילד מסביר להורה מה כתוב שם, כי הכל בעברית כמובן.
<ישעיהו יחיאלי: המעבר היותר חד, הוא מ-י"ב לחיים האזרחיים.
<ישעיהו יחיאלי: כל ילד שנולד בארץ, אבא שלו, אח שלו, כבר עבר את הדבר הזה.
<ישעיהו יחיאלי: ילד עולה חדש בא הביתה, מקבל צו ראשון, ההורה לא יודע על מה מדובר בכלל.
<ישעיהו יחיאלי: ילד נעל"ה שמתחיל את כל התהליך הזה בכיתה י"ב, כמובן שצריך לשים לב כי יש המון חרדה סביב מעברים.
<ישעיהו יחיאלי: הפחד הזה לצאת מהפנימייה לכיוון החיים האזרחיים, זו תחנה שאנחנו עוזרים בה הרבה מאוד.
<ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר משהו למאיה בהזדמנות הזאת, נחזור על זה עוד פעם בעוד שבועיים, ההבחנה בין עולים טריים לעולים עשר שנים היא הבחנה חשובה, אם מבחני הבגרות הם אותם מבחנים, יש פה משהו - - -
<מאיה שריר: לא, הם לא.
<ישעיהו יחיאלי: אוקיי.
<ישעיהו יחיאלי: נגיע לזה.
<מאיה שריר: אני רק חייבת תיקון טעות, תלמידי נעל"ה הם בנוסף לעולים.
<מאיה שריר: הנתונים שלי התייחסו לעולים שקיבלו תעודת עולה, ותלמידי נעל"ה, ה-1,700, הם בנוסף.
<מאיה שריר: גם ההתאמות לבחינות הבגרות לוקחות בחשבון את כל טווח הזמן, יש שם רמה א', רמה ב', רמה ג'.
<מאיה שריר: החדשים ביותר יש להם אפשרות להבחן בבחינות בעל פה ולהבחן בבחינות בשאלונים דו לשוניים, זאת אומרת הם נבחנים, מקבלים שאלון גם בעברית וגם בשפת האם, הכל נלקח בחשבון.
<ישעיהו יחיאלי: תודה מאיה על ההערה החשובה.
<ישעיהו יחיאלי: לגבי התיקון, ירדנו משליש לרבע.
<ישעיהו יחיאלי: אנחנו עדיין מסה בתוך התלמידים העולים ולכבוד הוא לנו.
<ישעיהו יחיאלי: הדבר האחרון שאני רוצה לומר, תכנית נעל"ה מתנהלת ב-26 בתי ספר בארץ והרבה פעמים מצרפים ילדים עולים שבאו עם ההורים לכיתת נעל"ה ואז בעצם את כל התמיכה הזאת שתיארתי, הם מקבלים בכיתה שלהם.
<ישעיהו יחיאלי: וזה דבר שאנחנו מזמינים אפילו לכלול את זה בהחלטות של הועדה, כהמלצה, שבמקומות בארץ שבהם קיימות כיתות נעל"ה בשפות מסוימות, מוזמנים תלמידים עולים להצטרף.
<מאיה שריר: זה קורה.
<מאיה שריר: זה אצלנו בהתיישבותי.
<ישעיהו יחיאלי: אני אומר שזה גם בהתיישבותי, למשל בהדסים באים ילדים מנתניה, שהם לא התיישבותי.
<ישעיהו יחיאלי: ולכן זה פתח שאנחנו יכולים להציע עזרה לתלמידים העולים ונעשה את זה בשמחה.
<ישעיהו יחיאלי: שוב תודה, וברכת הצלחה לאורי בהמשך.
<אורי מורד: ליאורה בבקשה.
<ליאורה זנו: שלום, קוראים לי ליאורה ואני באה מצרפת, זו השנה השלישית בארץ.
<ליאורה זנו: אני לומדת בכיתה י"ב בכפר הנוער ימין אורד ועליתי בלי ההורים שלי, בתכנית נעל"ה.
<ליאורה זנו: בזכות העלייה לבד אני חושבת שעכשיו אני יותר בוגרת, יותר אחראית ויותר עצמאית והכפר ממש עוזר לי מבחינת הלימודים, מבחינת השפה, בכפר למדתי את השפה, למדתי עברית.
<ליאורה זנו: אני מצליחה יותר לדבר עם אנשים ואני גם חושבת שזה יהיה יותר טוב שיהיו אפשרויות לארגן ימים פתוחים באוניברסיטאות בשביל תלמידים בכיתה י"ב, כי אני חושבת שהם צריכים לראות מה זה אוניברסיטה ואם הם רוצים ללכת לאוניברסיטה אחרי הצבא, אני חושבת שהם צריכים לגלות כל מה שאפשר לעשות אחרי הצבא, כי זה קשה לתלמידים הצרפתים שהם בלי ההורים שלהם, הם לא יכולים לדבר ולהגיד כל מה שהם חושבים בעברית, וזה קשה ללכת לבד לאוניברסיטה ולדעת כל מה שצריך לדעת בשביל העתיד שלהם, להכין את העתיד שלהם.
<ליאורה זנו: אני חושבת שזה ממש חשוב לתלמידים שיש אפשרות לארגן את זה הבחירה אחר כך תהיה יותר פשוטה.
<אורי מורד: תודה ליאורה.
<אורי מורד: חבר הכנסת יואל רזבוזוב.
יואל רזבוזוב: תודה כבוד היושב ראש, כבוד יושבת הראש.
יואל רזבוזוב: אורחים נכבדים.
יואל רזבוזוב: הדיון הוא חגיגי אבל הוא חשוב, שמעתי אותך עכשיו מעלים סוגיות, מדברים פה על דברים גלובליים וכשמדברים פה על המצוקות הקטנות האלה אפשר להבין אותן ובאמת אנחנו צריכים לפעול בשביל - - - את הדברים הקטנים, יחסית בשבילנו זה פשוט לפתור זאת, כמובן שיש כאן גם את ישעיהו מנעל"ה, גם את מאיה ממשרד החינוך, משרד הקליטה, כל הגופים והאנשים שאנחנו עובדים איתם כבר שנים, אנחנו רואים אנשי מקצוע שבאמת מבינים איך עובדים עם אותם העולים, העולים שנקלטים בתיכונים.
יואל רזבוזוב: הרבה פעמים אני מדבר עם אותם בני הנוער העולים, ואומר, גם אני בעצמי אתם שומעים שאני גם עולה, עליתי אמנם בגיל צעיר יותר.
יואל רזבוזוב: אני חושב שאתם נמצאים מצד אחד במצב שהוא קשה, לעלות לארץ בגיל יחסית מבוגר ולעשות בגרות בשפה שונה ולחשוב על העתיד, על האוניברסיטאות ועל הצבא וכולי, ומצד שני זה נותן לכם איזו שהיא העדפה כי אתם נלחמים.
יואל רזבוזוב: ברגע שאתם נלחמים, יש פה מלא מלא דוגמאות של תלמידי נעל"ה שהצליחו מאוד כאן במדינת ישראל, וגם עולים שעלו בגיל מבוגר יותר עם ההורים, בגלל שאתה מגיע למצב שאתה צריך להילחם ולהצליח, אז אתה יותר מוכן לחיים הבאים שאחרי הלימודים, אחרי הצבא.
יואל רזבוזוב: אני חושב שאנחנו מצד הוועדה צריכים לתת כמה שיותר כלים ועזרה, ואנחנו תמיד פתוחים לשירותכם, כל מי שצריך, כל פניה, כבר אמרנו את זה לא פעם ואנחנו עושים לא מעט דיונים בנושאים האלה, גם בנושא של הרגישות התרבותית, ואם צריך להקל במבחנים ושעות אולפן, יש לא מעט סוגיות.
יואל רזבוזוב: תדעו שיש לכם כתובת ואנחנו מבינים כי גם אנחנו עולים, אנחנו מבינים את המצוקות ואני בטוח שאתם תצליחו.
יואל רזבוזוב: אתם תראו גם שאתם תצליחו, כי אנחנו כבר פוגשים הרבה בני נוער כמו שאמרתי, שעלו, ואנחנו רואים את ההצלחות וזה משמח את הלב.
יואל רזבוזוב: אתם גם בדרך לשם אז לא לדאוג, אז פשוט להילחם, אין מה לעשות, עליה זה לא דבר פשוט.
<אורי מורד: עכשיו נחזור למעיין.
<מעיין מימון: שלום קוראים לי מעיין מימון אני בת 19, עליתי לארץ לפני שנתיים וחצי, בשנת 2014.
<מעיין מימון: עליתי כי לא הרגשתי בטוחה בגלל האנטישמיות שהייתה שם, ואני חושבת שפה אני ארגיש יותר בטוחה בגלל שזו המדינה היהודית שלנו.
<מעיין מימון: כשעשיתי את העלייה הגעתי ישר לכפר הנוער ימין אורד.
<מעיין מימון: הכפר נותן הרבה עזרה מבחינה לימודית, וגם מבחינת השתלבות בחברה הישראלית, להתאקלם בארץ.
<מעיין מימון: הייתי רוצה שיעשו קצת הכנות לעולים החדשים בשביל הבגרות, מי שרוצה לעשות בגרות ישראלית, כי זה ממש שונה ממה שהיה לנו בצרפת, מבחינת הבגרויות, יחידות במתמטיקה ודברים כאלה.
<מעיין מימון: חשבתי שזה טוב לעשות בגרות ישראלית מכיוון שאנחנו יוצאים לחיים אחרי בית הספר, אז אנחנו צריכים לדעת וזה יותר קל לנו אחרי זה עם השפה העברית, אז אני חושבת שזה טוב ויעזור לנו.
<אורי מורד: דוד ווקי בבקשה.
<דוד ווקי: תודה רבה.
<דוד ווקי: אני רכז של שלושים תלמידים.
<דוד ווקי: כידוע ימין אורד הוא כפר נוער - - - לפני ארבע שנים גם היה צורך לקהל דוברי הצרפתית - - - בהתחלה כן במערכת החינוכית בארץ, - - - אבל לצערנו המעבר - - לפעמים לא קל, והם נמצאים ב- - - כולו עברית, כמו שציין ישעיהו זה באמת לא קל.
<דוד ווקי: לכן היתה איזו שהיא אפשרות להתאים - - - לדוברי צרפתית בכפר הנוער ימין אורד שבעצם המיומנות של הכפר הוא כידוע לקליטת עליה.
<דוד ווקי: אנחנו רואים היום שיש פה מאה תלמידים עולים, שמשובצים - - - כבר מסיימים השנה - - - הראשון שלנו - - - אחרי י"ב.
<דוד ווקי: וזו באמת הנקודה - - - שלנו כי - - - אלא באמת מלווים כל תלמיד גם במסגרת הצבאית, גם במסגרת - - - זה באמת הנושא של קליטת עלייה ממש.
<דוד ווקי: לכן אנחנו רוצים - - - מה שאני יכול לציין בנושא ה- - - עולי צרפת, שאצלנו בכפר ימין אורד אנחנו באמת היה לנו פה גם תלמידים שאפילו נשרו מ- - - ואנחנו היום רואים השתלבות מלאה שלהם, כי באמת הכפר נותן מערכת חינוכית גדולה, הן לימודית, הן חברתית, גם בחיזוק של ה- - - כי כידוע כפר הנוער ימין אורד הוא שייך ל- - - הממלכתי דתי, ולכן הזיקה היהודית, הזיקה הישראלית היא חשובה מאוד ואנחנו באמת מתעסקים בזה, - - - והקהל דווקא של מגזר דוברי הצרפתית מאוד מסורתי במובן שחשוב להם שיעורי תורה, חשוב להם תפילה ואנחנו באמת מתעסקים בזה יום יומי.
<דוד ווקי: אנחנו באמת רואים השתלבות של תלמידים שגם בתוך ה-106 תלמידים עולים מצרפת, זה כולל כמובן גם שליש שהגיעו במסגרת נעל"ה, ואותם אנשים שהגיעו ללא עורף משפחתי באמת משתלבים בצורה מאוד טובה בכפר.
<דוד ווקי: השנה הראשונה היא תמיד שנה קשה, ואני חושב שבכל בתי הספר, מעבר דירה הוא קשה, ואחת מהסיבות שיש את הנשירה הזאת כביכול הסמויה, כי ההורים לא מודעים לזה.
<דוד ווקי: מי שבאמת נמצא בקהילה, בדרך כלל קורים מצבים שבתי הספר לא ממש מתקשרים עם ההורים וזה גורם לאחרי מחצית שלא ידעו שחלק מהמחצית הוא לא היה בשיעורים.
<דוד ווקי: אנחנו באמת רצינו להתעסק בזה גם כן, בנושא הזה, כדי שהם יוכלו לקבל את המעטפת הטובה ביותר.
<דוד ווקי: הנקודה שהייתי רוצה לציין, אנחנו מדברים על סוגיות, זה באמת גם להתאים את הצרכים של המגזר, של עולי צרפת.
<דוד ווקי: כלומר, בשנה הראשונה נדמה לי שחשוב שבאמת יהיה פה גם מסגרת בית הספר, ומסגרת כפר הנוער, צוות יותר גדול של דוברי השפה.
<דוד ווקי: ברור שזה חשוב לקליטה וזו המטרה שלנו, אבל בשנה הראשונה צריך באמת איזו שהיא התאמה עם צוות של מורים, גם - - - של צוות מדריכים שהם דוברי השפה.
<דוד ווקי: זה חשוב מאוד כדי שיוכלו באמת להיכנס לקליטה קלה ולא להתעסק בכור היתוך כי אני חושב שכור היתוך היום הוא לא נכון.
<דוד ווקי: זה עולה כסוגיה של לאפשר במערכת החינוכית גם לדוברי השפה הצרפתית - - -
אברהם נגוסה: אני רוצה להודיע שיושב ראש הכנסת מאוד רצה להגיע לדיון הזה, אך לצערו הוא נקרא בדחיפות לפגוש את יושב ראש הפרלמנט של בריטניה שנמצא בארץ, והוא מבקש להתנצל בפני כל המשתתפים.
אברהם נגוסה: אנחנו נמשיך את הדיון.
אברהם נגוסה: תזמיני את הדובר הבא.
<אורי מורד: הסטודנטית שלי שלו.
<שלי שלו: שלום.
<שלי שלו: אני סטודנטית למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה הפתוחה.
<שלי שלו: קליטה מיטבית של נוער עולה בתיכונים היא סוגייה חשובה ובעייתית.
<שלי שלו: בתור חברה אנחנו קולטים את ילדי התפוצות אלינו למערכת החינוך לשם קבלה והיטמעות מוחלטת, אבל האם יש לנו את כל הכלים כדי לתת להם את כל מה שהם צריכים?
<שלי שלו: תחילה עליהם לדעת ולהכיר את השפה העברית, אך עלינו לעזור להם בשפתם ולהעסיק גורמי חינוך אשר דוברים את שפתם ויוכלו לעזור.
<שלי שלו: מבחינת האסימילציה, ילדי תיכון הם מרוחקים מכאלה שלא משתייכים לתבנית מסוימת מבחינה טבעית, ועלינו לעזור להם להשתלב בתחומי עניין וחברה ועל כך להעביר פעילויות מחברות בין העולים החדשים לבין שאר התלמידים.
<שלי שלו: על מדינת ישראל ומערכת החינוך לנקוט פעילויות מגבשות ומעשירות לתלמידים מדי שבוע, שירגישו שייכים ומוערכים, טיולים שנתיים וכולי.
<שלי שלו: לשם קליטה מיטבית, אנחנו צריכים להיות במיטבנו וכך נרוויח הרבה יותר.
<שלי שלו: תודה.
<אורי מורד: חנה אמרה בבקשה.
<חנה אמרה: אני רוצה להציג את הבעיה שאני חושבת בתור ילדה שהיא עולה חדשה.
<חנה אמרה: אני חושבת שברגע שמעלים כמות עולים מסוימת ומכניסים אותם לתוך כיתות, אני לא חושבת שצריך להכניס אותם כאילו תשעה עולים לתוך כיתה של 30 בנות.
<חנה אמרה: אני נמצאת בכיתה של תשע עולות, ויש לנו קבוצות, וזה מתחלק כך שהבנות בכיתה מחולקות לקבוצה של עולות בלבד, כי יש להם מכנה משותף, ברור, מובן מאליו שזה מה שהם יבחרו, הם לא יבחרו להתמודד עכשיו עם אלה שלא עולות.
<חנה אמרה: אני חושבת שיש פה בעיה שברגע שמכניסים כמות עולים לכיתה, לא משנה הכמות אפילו, נוצר נתק וזה מתחלק לקבוצות שאין איך ליצור קשר בין אלה שלא עולים לבין אלה שהם עולים.
<חנה אמרה: הבעיה מתחילה בזה שיותר קשה לתקשר בתוך כיתה כזאת, יותר קשה להביע את עצמך, אתה מפחד ממה שיגידו.
<חנה אמרה: בדרך כלל הנוער העולה נמצא בבעיה, הוא אומר "יש לי את החבר'ה שלי, יש את האנשים שחושבים כמוני, יש אנשים שהם חושבים כמוני ועושים הכל כמוני, אז למה אני צריך להביע את הדעה שלי, ולהביע את מה שאני חושב, לשאוף".
<חנה אמרה: אתה נמצא במסגרת שאתה יודע שיש לך תנאים מסוימים שאתה מקבל, נגיד שאתה מקבל עזרה בתיגבורים והכל, ואתה אומר "סבבה, אני מקבל דברים כאלה והם לא".
<חנה אמרה: אני חושבת שיש דרך לעשות את זה, ואני לא חושבת שצריך להכניס כמות מסוימת של עולים, כל כך הרבה עולים לתוך כיתה של לא-עולים.
<חנה אמרה: צריך לחלק אותם כדי שתהיה השתלבות יותר טובה.
<חנה אמרה: כך שגם אם הם מקבלים עזרה כי זו זכותם וזה מגיע להם, מקבלים עזרה בתיגבורים ושיעורים והכל, אני חושבת שיש דרך למיין את זה ולא צריך לעשות את זה שיהיו חבורות בתוך כיתה, שלא ייווצרו החבורות האלה.
<חנה אמרה: כך זה קורה אצלנו וזה הורס את ההתפתחות.
<חנה אמרה: קשה להביע את עצמך ולהביע את מה שאתה חושב.
<חנה אמרה: אתה לא יודע מה לעשות כי אתה נמצא בתוך כיתה שהרוב הוא לא עולה.
<חנה אמרה: יש לך קבוצה משלך, אתה יכול להגיד את דעתך בקבוצה שלך, אתה יכול לדבר אצלנו בשפה שלך, אבל אתה לא תגיד מה שאתה חושב מול כל הכיתה.
<חנה אמרה: אני חושבת שלא צריך להכניס את העולים בתור קבוצות.
<חנה אמרה: נכון שזה מרגיש קצת בודד ולבד כשמכניסים שניים-שלושה ילדים, אבל זה מחשל אותך.
<חנה אמרה: אתה מסתגל ואתה לומד איך לשתף ולהבין שזה שאתה עולה זו לא בעיה, זה לא נזק, זה בסדר, אתה עולה, אתה לומד ומקבל את התגבורים, אתה מקבל עזרה, את מה שאתה צריך.
<חנה אמרה: זה לא אומר שאתה צריך להרגיש לא שייך, לא בסדר.
<חנה אמרה: אני חושבת שבגלל זה צריך לא להכניס לתוך כיתות קבוצות של עולים.
<אורי מורד: עכשיו התלמיד דוד אקופיאן.
<דוד אקופיאן: תודה רבה.
<דוד אקופיאן: אני רוצה קודם להציג שאני לא עליתי לארץ, נולדתי פה.
<דוד אקופיאן: ההורים שלי עלו לפה בשנת 1995 אבל עדיין היו לי את הקשיים של אותם עולים שגם עלו מברית המועצות בשנות ה-2000.
<דוד אקופיאן: אחת מהבעיות שבעצם שההורים שלי עלו לפה, היתה להם בעיה עם השפה, הם למדו באולפן והאולפן לא נתן להם מספיק כלים כדי שהם יוכלו להעביר את המידע הזה בבית, ובעצם כשאני נולדתי הם לא יכלו לדבר איתי בשפה עברית נכונה, הם לא יכלו לדבר איתי בכלל עברית שוטפת, הם לא יכלו בכלל לדבר איתי דקה עברית, הם היו צריכים לדבר איתי ברוסית, ובסופו של דבר זה מה שהעברתי לחברים שלי, לאנשים שסביבי.
<דוד אקופיאן: תמיד היו לי בעיות בגן, בבית הספר, שהייתי צריך להסתגל לחברה שכל פעם צועקת עלי "למה אתה מדבר ברוסית, זה ישראל, תדבר בעברית", ותמיד הייתי צריך לשים לב שעדיף לי להיות בשקט כי אם אני אגיד משהו ברוסית אז יצאו עליי.
<דוד אקופיאן: ותמיד הייתי חי בסביבה שאמרתי לעצמי "למה אני חייב לחיות בחברה שרק בגלל שאני יהודי אבל מדבר בשפה אחרת, אני לא נחשב יהודי".
<דוד אקופיאן: אחרי כמה שנים התחברתי לקבוצות רוסיות ולאט לאט התגבשתי והתבגרתי.
<דוד אקופיאן: התחלתי להסתובב בחברה יותר ישראלית והכרתי הרבה אנשים שעזרו לי ועברתי את המצב הזה.
<דוד אקופיאן: אחד מהדברים שחשבתי על פתרון בעצם, שנוער שנולד להורים עולים, בעצם סובל משפה ומחוסר חברה נכונה.
<דוד אקופיאן: אני למשל הייתי בין היחידים בכיתה, אני ועוד שני חברים שידעו את השפה הרוסית, וכשרציתי לדבר איתם הייתי צריך ב-שושו להתלחש איתם או אפילו לשלוח להם הודעה או אפילו לחכות עד סוף השיעור בשביל לבוא ובביטחון להגיד להם משהו.
<דוד אקופיאן: אחד מהדברים גם שראיתי, שהנוער שעולה לפה עולה בתור יהודים, גם ברית המועצות, עלה לפה עם כל מיני תרבויות שונות.
<דוד אקופיאן: אף על פי שאנשים לא רואים את המנהגים שלנו כיהודיים, אצלנו זה כמו מסורת, זה כמו חג הסיגד, שזה בעצם חג ליהודי אתיופיה שקיבלו אותו לאחרונה ומקבלים אותו בצורה מאוד טובה.
<דוד אקופיאן: ראיתי בנובי גוד נגיד, שהרבה מתנגדים אליו מסיבות כאלה ואחרות והרבה דעות קדומות לגביו, אף על פי שזה לא חג שקשור לדת באף כיוון כלשהוא, זה חג יותר לאומי שקשור לעם מסוים שאנחנו חוגגים להנאה ולציון תאריך כל שהוא.
<דוד אקופיאן: אחד מהדברים שאני יכול לחשוב על שילוב בני נוער, זה שילוב בני נוער בתנועות נוער.
<דוד אקופיאן: בני נוער שנמצאים בתנועות הנוער הם בני נוער שבעצם רוצים להשתלב בחברה ורואים בהשתייכות לקבוצה בתור משהו חשוב.
<דוד אקופיאן: רוב הפעמים מצאתי את ההשתייכות לתנועות נוער, בגלל זה אני חושב שאם נשלב בני נוער בתנועות נוער כמו מש"צים, הצופים, כנפיים של קרמבו ותנועות נוער עירוניות, זה יכול לשלב אותם כי זה יכול לתת להם איזו שהיא דוגמה טובה לבני הנוער שנמצאים בישראל.
<דוד אקופיאן: בנוסף, אם נכריח אותם ללכת לתנועות נוער זה לא יעזור, כי אנחנו סתם נכריח אותם להיכנס לקבוצה שהם לא ירצו.
<דוד אקופיאן: צריך לתת להם את האפשרות להצטרף לתנועות נוער, גם בלי מחויבות כלשהיא, פשוט להראות להם שיש חברה שיש לה אידיאולוגיה שונה טיפה, או יש לה איזו שהיא התנהגות שונה שיכולה להטיב איתם.
<דוד אקופיאן: אחד מהדברים שגם היה קשה מאוד ליישם היתה השפה, שבעצם כשאני למדתי בבית הספר והייתי מגיע הביתה, לא היה לי איפה לדבר, כי ידעתי מעט את השפה אז לא ידעתי עם מי לדבר את זה.
<דוד אקופיאן: כשאני בא הביתה אני מדבר רוסית, ואז השפה שלי לאט לאט נאבדת כך, ובמקום שאני מרוויח, אני פשוט מאבד עוד יותר גם שפה עברית וגם שפה רוסית.
<דוד אקופיאן: כמובן שעכשיו אני בן 18 ולמדתי את השפה בצורה מאוד טובה, גם עברית וגם רוסית, אבל עדיין, יש לי כמה בעיות פה ושם, אבל זה כבר דבר אחר.
<דוד אקופיאן: אחד מהדברים הוא שאין פתרון אחד, כי בסופו של דבר כולם באים מכל מיני מקומות, בין אם זה ברית המועצות לשעבר ובין אם זה צרפת או אתיופיה, וצריך למצוא כמה פתרונות לכמה דברים.
<דוד אקופיאן: צריך למצוא מיפוי צרכים לנוער עולה כי כל נוער הוא שונה.
<דוד אקופיאן: יש נוער שיעדיף להיות בכיתה שיש בה יותר נוער עולה כדי שיוכל להתחבר ואז הוא יכול להתחבר גם לחברה הישראלית, אבל יש נוער שיגיד שיהיה לו סבבה אם יהיה לו מלווה, בוגר, שיהיה איתו.
<דוד אקופיאן: בסך הכל צריך לעשות מיפוי צרכים לנוער העולה כדי להבין מה כל אחד רוצה.
<דוד אקופיאן: אפשר לקחת 100 בני נוער וכל בן נוער יגיד דרך אחרת שהוא יכול להתחבר איתה לחברה.
<דוד אקופיאן: תודה.
<אורי מורד: עכשיו הסטודנטית רונית הופמן.
<רונית הופמן: שלום לכולם.
<רונית הופמן: תודה רבה על ההזדמנות לדבר כאן בוועדה.
<רונית הופמן: אני רונית הופמן, סטודנטית לתואר שני באוניברסיטה העברית, אני רוצה לפתוח במשהו קצת אחר.
<רונית הופמן: אנחנו נמצאים במשכן הכנסת וישנו מקום נוסף שנקרא המשכן, שזאת ירושלים, שגם בתפילה לשלום המדינה בחלק שעוסק בקיבוץ גלויות שכל כך מתפללים, שיהודים יחזרו לארץ ישראל, אנחנו מתפללים ואומרים "את אחינו כל בית ישראל - - - בכל ארצות פזוריהם, ותוליכם - - - קוממיות לציון עירך וירושלים משכן שמך", זאת אומרת גם ירושלים נקראת משכן.
<רונית הופמן: אנחנו רוצים שכולם יחזרו לכאן וישכנו, ירושלים זה כמובן מדבר על כל ארץ ישראל.
<רונית הופמן: יוצא לי להדריך במנהרות הכותל, בפרויקט שנקרא "המסע לירושלים", שזה פרויקט שמגיעים אנשים מכל מיני מדינות ופשוט מתחקים אחרי המסע של אותה משפחה שלהם במשך 2,000 שנה מהיציאה מירושלים לפני 2,000 שנה בגלות ועד היום שאנחנו כאן חזרה בירושלים.
<רונית הופמן: אנשים באמת מאוד מאוד מתרגשים מזה, ואני אומרת, אנחנו כל כך מתפללים ורוצים שאנשים יחזרו ויעלו, ואני חושבת שאנחנו צריכים באמת כחברה וכמדינה לעשות כמה שיותר כדי שהעולים לא רק יעלו לארץ אלא שבאמת יישארו כאן וירגישו חלק ושייכים.
<רונית הופמן: יצא לי קצת לעבוד עם נוער שגם כן עלה, במסגרת של מחנה הכנה לחידון התנ"ך שהדרכתי שם, ועד היום אני בקשרים בעצם עם אנשים שעלו מהמחנה הזה.
<רונית הופמן: אני חושבת שמתוך שיחות שהיו לי איתם, מה שבאמת גרם להם לעלות בסופו של דבר זה כמובן גם המחנה הזה שהיה טריגר, עצם זה שהם חוו כאן הרבה מאוד חוויות חיוביות של טיולים, מפגש עם כל מיני אנשים כמו ראש הממשלה, הנשיא, וזה כמובן הדבר שהוא יותר בגדול, אבל בסופו של דבר הפרט רוצה לדעת שהוא מגיע למקום שיקבל אותו, שיתמוך בו, שתהיה לו באמת כתף תומכת וסביבה שהוא יוכל להשתלב בה.
<רונית הופמן: אני עצמי לא עולה, ההורים שלי גם לא עולים, אבל נראה לי שרוב החברה הישראלית באיזה שהוא שלב בשנים האחרונות, כן מישהו מהמשפחה עשה עלייה.
<רונית הופמן: מבחינת מה שנראה לי שכדאי לעשות, זה בהמשך באמת למה שכאן התלמידים אמרו, זה קודם כל לתת כיתות של אולפן עברית, כי אמרנו שהשפה זה דבר מאוד מאוד חשוב.
<רונית הופמן: דבר נוסף זה לשלב את התלמידים, כמו שחנה אמרה, לא לשים אותם בקבוצות של כיתות עולים – ושוב, אני אומרת את זה רק מנקודת המבט שלי, אבל יכול להיות שכמו שדוד אמר שיש מקום למפות כל עולה בהתאם לצרכים שלו – אבל באמת, לשלב אותם בכיתות ישראליות כמה שיותר ובאמת להצמיד לכל תלמיד איזה שהוא חונך מבוגר שיוכל להיות לצידו בכל מיני דברים.
<רונית הופמן: אני חושבת שכדאי מאוד לתת הרבה מאוד שעות העשרה כמו שכבר משרד החינוך עושה, ושהמדריכים שמדריכים את כל הפרויקטים האלה יהיו אנשים שבעצמם עשו עליה ויהוו דוגמה לאנשים שהשתלבו כאן בחברה בצורה טובה.
<רונית הופמן: עוד כמה דברים שחשבתי עליה, זה באמת כמובן לתת ייעוץ פסיכולוגיה, כל מיני, באמת כל מיני יועצים ופסיכולוגים שילוו את הנוער, ודבר נוסף שמאוד חשוב, זה לתת הכנה כמו שצריך לצבא, כי בהרבה מאוד מדינות אנשים לא מתגייסים לצבא וכאן בארץ שלנו זה חלק בסיסי וחשוב.
<רונית הופמן: אני חושבת שאם באמת יתנו לנוער הזה תכניות מיוחדות של הכשרה לצבא, שבאמת הצבא זה כור ההיתוך של החברה הישראלית וזה יוכל מאוד לעזור להם בהמשך.
<רונית הופמן: תודה רבה.
<אורי מורד: התלמידה מלנה דובצקי.
<מלנה דובצקי: תודה רבה, אני בכיתה י"ב, אני לומדת בכפר הנוער עתיד רזיאל בהרצליה.
<מלנה דובצקי: בית הספר שלי קולט עלייה, אנחנו קולטים עליה לרוב מרוסיה, מברית המועצות לשעבר.
<מלנה דובצקי: אני לא עולה אבל אמא שלי עלתה ב-1989, מזמן כבר, היא כבר הספיקה לספוג את התרבות הישראלית פה.
<מלנה דובצקי: אצלי בבית הספר יש הרבה תלמידי נעל"ה, מכיתה ט' מצטרפת כיתת נעל"ה לשכבה והיא איתנו עד י"ב.
<מלנה דובצקי: יש ריחוק.
<מלנה דובצקי: גם פיזי, גם חברתי, של תלמידי נעל"ה משאר השכבה, אם זה במיקום הכיתה בבית הספר, אם זה בהסעות לטיפולים, אם זה בפעילויות, כי אפילו בבית הספר אם למשל יש פעילות חנוכה אז יש סטנד אפ, אבל תלמידי נעל"ה לא יבינו אותו, אז לנעל"ה יש פעילות נפרדת באולם הספורט או במגרש, משהו שלא נראה הגיוני לבית ספר שאמור לקלוט עלייה ולגרום לעולים לרצות להיות חלק מזה.
<מלנה דובצקי: הבעיה במה שקורה זה שזה שיוצר ריחוק וקושי בהשתלבות של שאר תלמידי נעל"ה כי הם נכנסים לאיזו שהיא בועה בין עצמם, והם לא רוצים לצאת ממנה כי הם לא מרגישים שיש להם לאן.
<מלנה דובצקי: הם מרגישים שנוח להם בתוך הבועה שלהם כי גם ככה הם ישארו בה כי לא רוצים לשתף אותם בדברים אחרים.
<מלנה דובצקי: ממש דוחפים אותם לקרן הזווית והם נשארים שם.
<מלנה דובצקי: חלק מהדברים שכן טובים במערכת הזאת של נעל"ה אצלי בבית הספר זה שהם מקבלים עזרה בתהליך הצבאי, הם מקבלים עזרה בקבלת האזרחות, הם איתנו בבניין בפנימיה, אנחנו באותו בנין, יש לנו את אותו לו"ז, אותה מערכת שעות, הם נכנסים למערכת השעות שלנו חוץ מהשעות שיש להם אולפן.
<מלנה דובצקי: יש להם כיתה משלהם אבל אנגלית הם לומדים בהקבצות רגילות ומתמטיקה הם לומדים איתנו בהקבצות, כך גם במגמות.
<מלנה דובצקי: בגלל שאצלנו בבית הספר יש צוות שהוא רוסי, אז הם מקבלים הרבה תמיכה נפשית מהם, יש יועצות שיכולות לדבר איתם, מדריכים בפנימיה יכולים לדבר איתם, עובדות סוציאליות יכולות לדבר איתם.
<מלנה דובצקי: זה כן קצת בעיה בגלל שיש כל כך הרבה מורים יוצאי ברית המועצות, יוצא שהם באזור הנוחות שלהם לדבר עם המורים ברוסית ואז השפה שלהם מסתכמת באולפן שהם לומדים בכיתה ואם הם נתקלים בעוד ילד בשביל כשהם הולכים בבית הספר.
<מלנה דובצקי: מה שכן אפשר לעשות עם זה, אפשר להוציא יותר פעילויות לגיבוש, כי למשל במסע הישראלי שיצאנו אליו, הקבוצות היו ממש מעורבות, לא היו שתי קבוצות של כיתה י"א ועוד כיתת נעל"ה.
<מלנה דובצקי: היינו ממש מעורבבים, כל כיתה היתה מעורבבת עם כמה אנשים מכיתה אחרת ואז יצא שהכרנו את תלמידי נעל"ה, אבל הכרנו רק אותם כי לא היתה לנו אפשרות להכיר את השאר.
<מלנה דובצקי: אני איתם בבניין בפנימיה ואני לא מכירה חלק מהם.
<מלנה דובצקי: אז פעילויות גיבוש זה ממש משהו שצריך לעשות.
<מלנה דובצקי: לקרב את הכיתה גם פיזית אלינו כי הכיתה ממש רחוקה, ולעשות יותר פעילויות איתם גם בזמן הלימודים, אם זה שיעורים משותפים, שיעורי חינוך ביחד, עם המורים שלהם, לצאת לטיולים ביחד, שהפעילויות יהיו ביחד.
<אורי מורד: נציגת הסוכנות היהודית ורד אחיהון.
<ורד אחיהון: תודה ליושב הראש על ההזדמנות לדבר.
<ורד אחיהון: כמו שאתם יודעים, הסוכנות היהודית מאוד מעורבת בקליטת עולים גם בעידוד, אבל בעיקר באמת בקליטה החשובה, אנחנו נמצאים כאן עכשיו בקליטה מיטבית של נוער, ומי כמוני יודעת שנוער, ולא משנה מאיזו ארץ הוא בא, הוא בא באמת עם הרבה רגישות ועם הרבה, מקום שהוא לא יודע, הוא עוזב את החברים המאוד משמעותיים שלו שהיו לו, הוא עוזב את בית הספר, הוא עוזב את הסביבה, את השפה, ובא למקום שהוא חדש ואנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם משרד החינוך, ונכון, התחום הפורמלי ו- - - של משרד החינוך אנחנו יוצרים אבל במרכזי הקליטה אצלנו אנחנו משתדלים לתת מעטפת מאוד חשובה בחינוך הבלתי פורמלי שמה קורה איתו אחר הצהריים, ולנסות לעזור לו באמת להשתלב מעבר לשעות שהוא נמצא בבתי הספר או בפנימיות וכדומה, והכל נעשה באמת בקטע של - - - תרבות, לדעת מאיפה העולה, מה הקשיים שלו, מה הצורך שלו, ואיפה הנקודה שהוא נמצא כדי שבאמת יהיה לו קל להתחבר ולחיות במדינת ישראל ולסייע לו.
<ורד אחיהון: יש לנו תכניות לצמצום פערים, שאנחנו, הסוכנות היהודית מגייסת תרומות בשביל לעזור לצעיר הזה, אם זה במקצועות שהוא מתקשה, אם זה בעברית, אם זה במתמטיקה, אם זה באנגלית, כדי שיהיה לו קרש קפיצה ויוכל להשתלב בכיתת האם שלו, לאחר תקופה מסוימת שהוא נמצא עם חברים כי הוא משתלב.
<ורד אחיהון: יש לנו את כל הנושא של מעורבות חינוך בהורים.
<ורד אחיהון: מאוד חשוב לנו עוד כשהם במרכזי הקליטה לערב את ההורים ולא שהם יישארו אחורה, כי אנחנו יודעים שבסופו של דבר זה העוגן שיחזיק את הנוער ביציאה לדיור מעבר שלו ואם אנחנו ניתן כלים מאוד חזקים להורים, גם אם הוא לא יודע לקרוא את התעודה, אבל אנחנו נדאג ונבקש שהוא יהיה בקשר רציף עם מערכת החינוך, אם זה המגשרים ואם זה עם המורה ואם זה עם היועצת, ואם זה בית הספר, ושבאמת אנחנו נסייע לו וניתן לו כלים כדי שבאמת יוכל עדיין להיות הורה אחראי ומחויב כלפי הילד שלו ולא יהיה לו את הקושי, כפי שחלק מהנוער פה הציג, שהרבה פעמים ההורים לא יודעים את השפה ובבית הם מדברים בשפה כזאת ובבית הספר הם מדברים בשפה כזאת ואז הם נופלים בין הכיסאות ולנו מאוד חשוב לערב את ההורים, כשיש הורים, וכשאין הורים אנחנו דואגים שתהיה דמות שיכולה להחליף את ההורים, אם זה על ידי מתנדבים ואם זה על ידי חונך ותיק שעבר את התהליך, כדי שיוכל לסייע לו.
<ורד אחיהון: אבל העבודה הכי קשה והכי משמעותית בעצם של הנוער עצמו, עד כמה הוא מבין שיש לו את המעטפת שמסייעת לו, גם משרד החינוך, גם החברה הישראלית, אבל הוא עצמו צריך לבוא ולהבין שהוא חייב לתת קצת מעצמו יותר כדי שיהיה לו קל.
<ורד אחיהון: אם זה לחשוף אותו לתנועות הנוער למיניהן ולעזור לו, ולסייע לו, אבל בסופו של דבר העבודה הכי חשובה ומשמעותית זה של הנוער עצמו, שיעשה אקט באמת כדי שיוכל להיות ולהיקלט בחברה הישראלית.
<ורד אחיהון: תודה.
<אורי מורד: מר ישעיהו יחיאלי.
אברהם נגוסה: תתייחס בבקשה למה שנאמר פה.
<ישעיהו יחיאלי: אני כמובן לא אתייחס לנעשה בבית ספר מסוים, באופן טבעי הכתובת שלך למה שקורה בבית הספר שלך נמצאת בבית הספר.
<ישעיהו יחיאלי: אני מדבר על ההערה שלך לגבי הבועה, קראת לזה, הבועה היא גם דבר שמגן.
<ישעיהו יחיאלי: היא לא בהכרח דבר שלילי.
<ישעיהו יחיאלי: המציאות שאני תיארתי, לגבי תלמידי נעל"ה בוודאי, ולהערכתי גם לגבי תלמידים עולים, שאגב, אני אומר למאיה, שמענו מדוד הערה מאוד מעניינת לגבי הגדרה האם ילד שנולד בארץ להורים שהם יחסית עולים טריים, האם הוא תלמיד עולה.
<ישעיהו יחיאלי: באופן טבעי הוא לא, הוא ישראלי, הוא נולד פה.
<ישעיהו יחיאלי: אבל אני חושב שהוא תיאר בצורה מאוד מאוד יפה, מוחשית, מה עובר על ילד שנולד פה להורים עולים.
<ישעיהו יחיאלי: לגבי כיתות נעל"ה, היות והם לומדים בתכנית לימודים נפרדת, והיות והצרכים שלהם הם מיוחדים, וכפי שאמרתי, הלוואי והיו כיתות עולים כאלה בכל הארץ על בסיס שפת אם.
<ישעיהו יחיאלי: לקחת ילדים עולים מארבע תפוצות שונות עם ארבע שפות שונות ולשים אותם ביחד, לא פתרנו בזה שום בעיה.
<ישעיהו יחיאלי: אולי האולפן יהיה יותר טוב, אבל בזה לא פתרנו שום בעיה כי הקליטה היא לא רק לימודית, היא גם חברתית.
<ישעיהו יחיאלי: למשל במוסינזון, שדנה פה מחייכת, יושבים ילדים שהשפה המשותפת השניה שלהם היא אנגלית.