GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אריה אטקצ'ו גיטרון: כמו שנאמר פה, מדברים על הנעדרים ועל הנספים, זה שני נושאים שהולכים במקביל בד בבד בעיני.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני רוצה לספר לכם, אם אנחנו מדברים על הנעדרים כרגע – אשר ציין את שמו של מולו גטהון, שזה אחיו של אבי.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני עליתי בגיל שמונה לפה ויש לי חוויות מהדוד הזה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני רוצה להגיד לכם, לאבא שלי יש, ברוך-השם, משפחה ענפה – אנחנו לא יכולים לדבר על האדם הזה בפורום המשפחתי היות והדבר הזה מציף אותנו ללא סוף.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: קשה לנו לדבר על זה, קשה לנו להביע את הרגשות, קשה לנו לזכור את האדם, מי הוא היה ומה הוא.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: עושים את כל הדברים, כמו שזיוה ציינה קודם, הולכים לאתיופיה, לסודן, כמו שאשר ציין, ואחרים נוספים גם הלכו ועשו את כל המהלכים האלה, זה דברים שאני מתבייש שבמדינת ישראל, כמדינה שבאמת יש לה את כל היכולות האפשריות – ואני מכיר אותה מתחום צבא ההגנה לישראל, ששירתי בו ומשרת בו עדיין במילואים – ואני פשוט כל פעם מתפלא איך אנחנו כל כך זונחים את הדבר הזה שנקרא נעדרים.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אפשר לעשות מעשה, שהמדינה תיקח אחריות ותעשה את זה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: בנושא הנספים.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: תראו, אני עליתי בגיל שמונה, כמו שציינתי קודם.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: עליתי לארץ, מה שהיה חשוב לי – אני רק אגיד לכם בכנות – עד לפני כמה שנים זה להשתלב, נקודה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: זה הדבר שעניין כל הזמן, להשתלב, להשתלב, לא עניין אותי שום דבר.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: רצינו להשתלב וזה מה שהשרישו בנו.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אמי, עליה השלום, נפטרה לפני שנתיים וחצי, היא קברה את שני ההורים שלה, את אח שלה, את אחי הקטן, קברה את כולם שם והגיעה לפה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: היא עשתה בחירה שאני לא יודע אם אדם נורמטיבי במדינה זאת יידע לעשות אותה, היא עשתה את הבחירה לשמור את הכול אצלה עמוק בפנים ולא לספר לנו ולא לשתף אותנו.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: מעל שני עשורים לא הייתי עסוק בכלל הנושא של סודן ולא ידענו מהו, מיהו ומה באמת קרה שם.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: היו זיכרונות, הדחקתי אותם אחורה, עמוק עמוק בתת מודע.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: לא רציתי להיזכר בהם.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: היא כנראה גם לא רצתה לשתף אותנו בכדי שנוכל להתקיים, בכדי שנוכל לצוף מעל פני המים ולחיות ולהשתלב כמו כל אדם נורמטיבי במדינה הזאת.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אז אני אומר שהדור הזה שעבר את סודן, עבר טראומה כזו או אחרת, כל אחד ברמתו, ואני חושב שקיימים לא מעט אמצעים במדינה בתחום המקצועי שיכולים לטפל בזה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני יכול להגיד לכם שאימא שלי, לפני שהיא הלכה לעולמה – בשכונה שלנו בראשון-לציון, סופר בשם אברהם אדגה, בא וכתב ספר עם בני הנוער במשותף, סוג של תיעוד, לספר הוא קרא "אף פעם לא שאלו אותי" ואת שם הספר הוא לקח ממשפט שאימא שלי אמרה לו.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: עד היום, אף אחד בשם המדינה הזאת לא שאל אותי מה חוויתי, מה עברתי, מי אני, מה אני, איך אני מתמודדת עם מה שיש לי.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: עזבו אותם, אני, שעליתי כילד, שואל את עצמי יום ויום בשנים האחרונות, בעיקר מאז שאמי נפטרה, מה אנחנו עושים בכדי שהנרטיב של הסיפור הזה יסופר.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: לפני שנה וחצי הייתי בפולין מטעם מדינת ישראל, מטעם צבא ההגנה לישראל, ויצאנו למשלחת בת שבוע.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: שמענו עדה שהיתה בגיל שש-שבע, עברו 70 שנה, מה שנקרא "עדים על מדים".
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אנחנו שומעים את הדברים, שומעים את הזוועות, נוסעים – פולין היא מדינה גדולה, יערות ארוכים, נסיעות מאוד ארוכות ביערות והזיכרון שעלה לי הוא המסע שלי, המסע הפרטי שלי, שהגענו ביערות.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני התחברתי לעדה הזאת ששרדה את השואה, התחושה שלי היתה שאני האדם שיכול להבין אותה הכי קרוב למציאות שלה וזו מהסיבה שאני חוויתי את החוויה מאתיופיה לסודן, את החוויה הזו שכ-15-20 ק"מ, על פי התיאורים שמתארים לי, שדדו אותנו, היכו אותנו, בזזו אותנו וגם היכו את אבי.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני זוכר את הזיכרון הזה שהיכו את אבי באותו מעמד.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אנשים נוספים חטפו ללא רחמים, חטפו מכות.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: תחשבו, ילד בגיל שמונה זוכר את הדבר הזה, מה המשמעויות של זה ומה עובר לך בראש שהדמות החזקה, הכול יכולה, מוכה כאילו היא כלום, כאילו היא אוויר, לא רואים אותו ממטר.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אז כשאני לוקח את כל זה ואני עובר על מה שהיה בסודן – אני באופן אישי הייתי מת, כיסו אותי בסדין.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני אומר לכם, כיסו אותי בסדין.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: יש פה את אחי הגדול, הוא היה האור בקצה המנהרה, שהגיע כמה חודשים לפנינו לסודן.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אם הוא לא היה מגיע גם אני לא הייתי פה היום, ולא אימא שלי, ולא אבא שלי ולא כל המשפחה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: יכולנו למות כולנו, כל המשפחה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אז התמזל מזלנו שאח שלי, שהגיע כמה חודשים לפנינו, עזר לנו להגיע מאמרקובה, לתוובה ומשם הלאה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אז היו כאלה שהתמזל מזלם, יש כאלה שיותר ויש כאלה שפחות.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני מבקש מאדוני היושב-ראש שבאמת נעשה את כל מה שניתן.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני באופן אישי מוכן לוותר על ימי עבודה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: עכשיו יש לי את התודעה, לאורי היתה התודעה מלפני 30 שנה ולעוד הרבה אחרים, לי יש את התודעה עכשיו.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אנחנו עכשיו צפים מעל פני המים, מתקיימים, יכולים, יש את הקושי כמו כל ישראלי נורמטיבי אך יחד עם זאת אני כן רוצה שנעשה מעשה ונרים את הדבר הזה, שהסיפור הזה יסופר בכל מקום ובצורה טובה, שאני לא אתבייש.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אתמול, במקום העבודה שלי, אני מפרסם בפורטל של עיריית תל אביב ומספר את הסיפור, שאלתי את עצמי עשרות פעמים האם לשתף או לא לשתף, איך יראו אותי, באיזו זווית יראו אותי.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: זה דברים שחווים כל בני גילי, אלה שעלו באותם גילים, זה משהו שאנחנו מתמודדים אתו, איך החברה תסתכל עלינו.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אז אם הממסד היה משרה תחושה שזה לגיטימי, שזה בסדר, שהאסון הזה הוא אסון מוכר, הוא אסון בקנה מידה, אם המדינה היתה מכירה בזה ומדברת על זה, אז אני חושב שבמקומות אחרים זה גם היה מושרש, היתה תובנה, היתה הבנה והיתה גם קבלה שהסיפור הזה הוא סיפור שאנחנו חלק מהפאזל של החברה הישראלית ולא כקבוצת מוחלשים שמתלוננת כל הזמן: חסר לנו, אין לנו וכו'.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני לא במקום הזה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני במקום שאנחנו כן צריכים לעשות מעשה וכרגע אתה הגשר שלנו לממשלה.
<אריה אטקצ'ו גיטרון: אני תקווה שנצליח לעשות מעשה ושנגיע למקומות הנכונים.
<סיגל רפאלי: בהמשך למה שהוא דיבר, זה כל כך חשוב שהמיזם שאנחנו עושים יופץ בכל הארץ.
<אשר רחמים: רק הערה קצרה.
<אשר רחמים: אני מברך על היוזמה של פתח תקווה, יש גם יוזמה של החברה למתנ"סים.
<אשר רחמים: אני גם רוצה להזהיר שהיוזמות האלה הן יוזמות מבורכות אבל אינן מתייחסות פנים הקהילה, לאנשים שבאמת עברו את הטראומה וצריכים את העזרה.
<אשר רחמים: לכן, שזה לא יטשטש.
<אשר רחמים: זה נכון, החברה הישראלית צריכה להכיר את הסיפור שלנו, אבל אנחנו צריכים לעבד את הסיפור שלנו.
<אשר רחמים: זה שני דברים שהם עשויים לטשטש לכן אני באמת באמת אומר את זה, כי אני שומע הרבה, וזה חשוב, שהחברה הישראלית תכיר אותנו - - -
<איסויאקל בירו: מה הכוונה, אשר?
אברהם נגוסה: הוא מתייחס למה שאנחנו מקיימים דיון פה - - -
<אשר רחמים: אני מדבר כמובן על ההתייחסות הטיפולית.
אברהם נגוסה: בדיוק.
אברהם נגוסה: אחריות ממשלתית ואחריות חברתית.
אברהם נגוסה: באחריות חברתית הפרויקט יכול מאוד לעזור, באחריות ממשלתית זה משהו קצת שונה.
אברהם נגוסה: זה כמו שתיארתי קודם שינוי חוק.
אברהם נגוסה: אלה דברים שיכולים להביא לתוצאות מעשיות בעניין של אחריות ממשלתית כמדינה, כממשלה.
אברהם נגוסה: זה מה שמתכוון אשר.
אברהם נגוסה: חיים, אני עצרתי אותך קודם, האם אתה רוצה לדבר או שאני אתן למישהו אחר?
<חיים סלם: אני לא רוצה להתייחס למה שנאמר כי זה לא שווה התייחסות, אבל באופן כללי לעצם הדיון, אני מבטיח באופן אישי שאני אעביר את הנושא הזה לשרה כדי שהיא תעזור לך לקדם את הנושא בוועדות הרלוונטיות ואצל ראש הממשלה, שהיא תקדם את הנושא באופן אישי וזו התחייבות שלי.
אברהם נגוסה: מאוד חשוב, תודה, נציג משרד הקליטה.
אברהם נגוסה: חשוב לנו שמשרד הקליטה יהיה בצד שלנו, משרד הקליטה יתגייס, כי ביצוע חוק אסירי ציון זה באחריות משרד הקליטה.
אברהם נגוסה: לכן זה חשוב מאוד שמשרד הקליטה יתגייס ואני מאוד מודה לך שתעביר גם את הדיון פה וגם את ההחלטות והסיכומים שאנחנו נעביר בסוף לשרה ולכל האחראיים במשרד הקליטה.
אברהם נגוסה: נתן גיטרון, בבקשה.
<נתן גיטרון: אין זמן להרחיב כי כולם כבר דיברו פה.
<נתן גיטרון: אני פעיל בקהילה, אני גם אח של אטקצ'ו כמובן.
<נתן גיטרון: באתי ב-84' ויש לי את הסיפור האישי שלי, שעם הזמן התבשל, ובאמת הגעתי למצב שאין יום, אין רגע, שאני לא חושב על דברים שחוויתי.
<נתן גיטרון: החוויה שלי היא 28 ימים, חמישה נפשות, הזרוע הזו לא הספיקה לכסות אותם עפר.
<נתן גיטרון: כל פעם, ככל שהזמן עובר, אני רואה בעין הכי ברורה שיכול להיות שבעצם לא עשינו שום דבר.
<נתן גיטרון: זה עצם על אדמה כי בקושי זזנו להביא אבן כדי לשים מסביב.
<נתן גיטרון: הדברים האלה מאוד מאוד מלווים, בטח את כולנו ובמיוחד אותי.
<נתן גיטרון: היום אני חושב על זה.
<נתן גיטרון: אנחנו צריכים לקחת את זה, אדוני, ולתת במה לדברים האלה.
<נתן גיטרון: זה הסיפור האישי שלי.
אברהם נגוסה: ישראל, בבקשה.
<איסויאקל בירו: קודם כל, לגבי פתח תקווה, מה שציינת, אשר, זה בתיאום וההסכמה של הקהילה, הנציגים, הפעילים, אנשי המקצוע ואנשים שעברו את המסע, זו יוזמה מבורכת.
<איסויאקל בירו: לגבי אסירי ציון.
<איסויאקל בירו: תראו, אני אסיר ציון, הייתי בג'יבוטי.
<איסויאקל בירו: עברתי את כל העינויים הקשים, אני לא בא לספר על כך.
<איסויאקל בירו: משרד הקליטה חוקק את חוק אסירי ציון והקהילה האתיופית עדיין מנסה לתקן את ההגדרה של אסירי ציון, את התגמול, מה שמגיע.
<איסויאקל בירו: ניקח את שרנסקי – בכל סודן מתו רבים מבני הקהילה האתיופית, אפילו מי שהגיע לפה לארץ, הכריחו אותו: לך תפגין לשרנסקי.
<איסויאקל בירו: אני לא פחות משרנסקי, אני אסיר ציון, אני יהודי ואני מקווה שבמשרד הקליטה, אדוני היושב-ראש, באמת יהיה תיקון נכון וחוק אסירי ציון ייתן מענה לכולם.
<איסויאקל בירו: עשינו אתמול טקס יום הזיכרון לנספים בפתח תקווה בסימן נעדרים, לאותם הנעדרים מעל 30 שנה.
<איסויאקל בירו: זה צוין בספר של הנספים, אף אחד לא מתייחס.
<איסויאקל בירו: פעם ראשונה אחרי 30 שנה דנים בוועדת העלייה והקליטה על הנעדרים בכלל.
<איסויאקל בירו: אני חושב שוועדת חוץ וביטחון, משרד ראש הממשלה והשירות החשאי צריכים לתת מענה.
<איסויאקל בירו: המסע בעיני לא הסתיים.
<איסויאקל בירו: יש פה 80 משפחות שלא יודעות איפה הנעדרים שלהן בסודן.
<איסויאקל בירו: כולנו יודעים עליך כבר, הדיון הזה הוא קריטי, חשוב ומחר טקס יום הזיכרון מתקיים בהר הרצל – לא משנה טראמפ, בסדר, זה חשוב - - -
אברהם נגוסה: לא, טראמפ חוזר היום, מחר זה יהיה בסדר.
<קריאה: אבל אין פה חברי כנסת ושרים.
<איסויאקל בירו: כולנו יודעים עליך, אתה באמת הכתובת בשבילנו.
<איסויאקל בירו: אני חושב שהנושא של האתיופים מטופל כל הזמן טיפול קוסמטי ולא נותנים לו את השירות כמו שצריך, כל הגופים הממשלתיים, כפי שזיוה ציינה.
<איסויאקל בירו: משרד ראש הממשלה צריך לשלוח את הגוף המתאים בנדון.
<איסויאקל בירו: אני בא לחזק את הדברים של זיוה, שיהיה מענה, שהוועדה הזאת תעשה את העבודה הנכונה שתיתן מענה לקהילה האתיופית.
<איסויאקל בירו: תודה.
אברהם נגוסה: דוד מהרט, בקיצור, בבקשה.
<דוד מהרט: בקיצור.
<דוד מהרט: אתה באמת יודע שיושבים פה הרבה בני משפחה, וכפי שאמרו, 36 שנים אנחנו לא מדברים על זה בתוך המשפחה.
אברהם נגוסה: אם הם רוצים לדבר אנחנו ניתן להם.
<דוד מהרט: לא, אני רק רוצה להגיד שהמצב הזה, ש-36 שנים לא דיברנו כי כל אחד סוחב את זה, באמת יש קושי עצום עכשיו לפתוח את הפה פעם ראשונה ולדבר, זה מאוד מכביד.
<דוד מהרט: אני אגיד רק לגבי מה שאמרו החברים, כמובן שגם אנחנו – ויושב פה בן דוד שלי ואחרים – כל אחד נסע לאתיופיה לברר משהו.
<דוד מהרט: עוד כשהיינו בסודן, כל הרכוש שהבאנו, כל הכסף שהבאנו, נתנו לכל מי שבא ואמר:
<דוד מהרט: אני יודע איפה הם נמצאים, אנחנו ניקח אתכם וכו' וכו'.
<דוד מהרט: עשינו את כל המאמצים ולצערי שום דבר לא הצליח.
<דוד מהרט: מה שאני רק רוצה לחזור ולהגיד, אדוני היושב-ראש, לגבי הבקשה שלנו, שהפניה שלך למשרד החוץ בדרכים שלך היא מאוד מאוד חשובה ומאוד מבורכת, אבל אני מצרף לבקשה שלי ורוצה לחזור ולהגיד שאנחנו דורשים מינוי מטעם משרד ראש הממשלה, שהוא יכול גם להפעיל את השירותים החשאיים גם של ישראל, גם של אתיופיה וגם של סודן.
<דוד מהרט: מסתבר שהרבה פעמים בתחום השירותים החשאיים, לפעמים אפילו גם כשאין מערכת יחסים בין מדינות, בין השירותים החשאיים, סביב אינטרסים משותפים, יש יחסי גומלין וכדו'.
<דוד מהרט: אני מניח למשל שלשירות הביטחון החשאי של אתיופיה יש גם קשרים עם השירות החשאי של סודן וכו'.
<דוד מהרט: לכן, צריך לפעול גם במסגרת השירותים החשאיים וגם במסגרת הערוצים הדיפלומטיים, כמו שהצעת, חשוב לי להדגיש ולבקש.
<דוד מהרט: אגב, התחלנו, אשר וחברים נוספים, הקבוצה הזו, אחרי הרבה שנים שכל אחד פעל לחוד, לפעול כקבוצה.
<דוד מהרט: אם לא תהיה לנו ברירה אנחנו נחשוף בפעם הראשונה את התמונות של האנשים האלה – כי אמרו לנו: תקשיבו, אתם מסכנים אותם, אל תראו תמונות, אל תעשו, אל תפגינו, אבל אנחנו כבר לא יכולים יותר לשאת, מה שיקרה יקרה.
אברהם נגוסה: מי אמר לכם את זה?
<דוד מהרט: אני הייתי בקשר עם אנשי המוסד למשל, הם לקחו אותי ל"אמנסטי" ולכל מיני גורמים ואמרו: רגע, חברים, תעשו את זה בשקט בשקט כי אולי אתם תסכנו אותם.
<דוד מהרט: באמת האמנו ובעצם עד השנים האחרונות לא דיברנו על הדברים האלה בגלוי.
<דוד מהרט: אבל יותר אנחנו כבר לא יכולים לשאת את זה וחשוב לנו לגלות מה עלה בגורלם.
<דוד מהרט: אני אומר, אני מקווה שלא נצטרך לצאת למאבק ציבורי אבל אם נצטרך לצאת למאבק ציבורי אני מאמין שלא רק אנחנו, כל אלה שבני המשפחה שלהם נעדרו, נצא למאבק ציבורי.
<דוד מהרט: אבל לא הייתי רוצה לצרף את המאבק הזה לעוד מאבקים של הקהילה, אלא באמת שהראש והלב של כל הגורמים הרלוונטיים יהיה פתוח ויעזרו לנו בלי שנצטרך גם על זה להיאבק.
אברהם נגוסה: אז כמו שאמרתי, אנחנו נתייחס בסיכום של הדיון בלי להיכנס לפרטים איך יפעלו ואיך יעשו, אני חושב שאנחנו נפנה לגורמים הרלוונטיים והם יודעים איך לפעול ובאיזה דרכים.
אברהם נגוסה: אם צריך עזרה אז כמובן אנחנו נקיים ישיבה סגורה, לא כמו עכשיו, שאנחנו נמצאים בשידור ולא יכולים להיכנס לפרטי פרטים מטבע הדברים.
אברהם נגוסה: זה מה שאני חושב שנעשה.
אברהם נגוסה: זיוה, בבקשה.
<זיוה מקונן דייגו: בתהליך תיעוד שמות הנספים היתה התקשרות של משרד ראש הממשלה עם ההסתדרות הציונית וכעקרון היום אין גוף שמתכלל, עוקב, מתעד ורושם עדיין.
<זיוה מקונן דייגו: אני יודעת בוודאות שיש – כמו שאשר אמר שאח שלו לא רשום בחוברת, גם הבן דוד שלי לא רשום – לא רק נעדרים, גם נספים שלא רשומים עדיין.
<זיוה מקונן דייגו: לכן, צריך להשאיר עדיין את האחריות להמשיך לאפשר לרשום את האנשים שלא רשומים, שלא מתועדים, במשרד ראש הממשלה, או באנדרטה בכלל, לאפשר את הפתח הזה כי לתהליך הזה לקח המון זמן.
<זיוה מקונן דייגו: הרבה מאוד אנשים לא היו מוכנים לפתוח את הסיפורים האישיים שלהם, הרבה מאוד אנשים התאכזבו כבר מתהליך שכלל כל הזמן הבטחות: הנה רושמים, הנה רושמים.
<זיוה מקונן דייגו: התאכזבו כל כך כל פעם לפתוח את הסיפור שכשבאמת הגיע הזמן לתעד, להגיע ולרשום, הם לא היו מוכנים לשתף פעולה עם זה.
<זיוה מקונן דייגו: לכן, הפתח הזה חייב להישאר במשרד ראש הממשלה, שיאפשר עדיין את תהליך התיעוד, האימות וכו' וכו'.
אברהם נגוסה: כמובן, אני חושב שאם אנחנו פונים שתהיה ועדה, ברגע שוועדה תקום, הדבר הראשון שהיא צריכה לעשות הוא לאסוף את רשימת הנעדרים.
אברהם נגוסה: אז תהיה קריאה לקהילה: כל משפחה שיש לה בן משפחה נעדר תוכל להגיע לוועדה ולהעביר את הדברים האלה.
אברהם נגוסה: אנחנו נעשה את זה בתיאום, בשיתוף פעולה, שלב שלב, לדעתי.
אברהם נגוסה: נציגת הסוכנות, את רוצה להתייחס?
<ורד אחיהון: אני רק רוצה להשתתף באמת בכול הסיפור הזה, שהוא נורא מרגש ומשמעותי.
<ורד אחיהון: עמדו לי דמעות כשהקשבתי לכל אחד שסיפר ואמר.
<ורד אחיהון: אני בטוחה שגם אצלי בבית יש סיפור אבל אני לא בקיאה בו.
<ורד אחיהון: אני חושבת שצריך לתת את הדעת ולתת את המקום ואת הוועדה שתדון בכל הסוגיה הזאת של הנעדרים והנספים בסודן, או בתוך אתיופיה, או בדרך, כי כל שעה שעוברת וכל זמן שעובר אנחנו מפספסים דברים מאוד משמעותיים וחשובים.
<ורד אחיהון: חשוב שזה יעשה מוקדם ככל האפשר, זה מאוד משמעותי.
אברהם נגוסה: שושנה, את רוצה להתייחס?
<שושנה בן-דור: באתי היום לשמוע, להזדהות ולכאוב.
אברהם נגוסה: אני חושב שנתנו למי שרצה להתייחס לדבר ואנחנו נסכם את הדיון.
אברהם נגוסה: אני, קודם כל, מאוד מודה לכם שבאתם והשתתפתם בדיון, גם למשפחות ששיתפו אותנו.
אברהם נגוסה: זה מאוד חשוב שאנחנו נעשה הכול על מנת שיהיה טיפול מטעם ממשלת ישראל בנושא משפחות הנעדרים.
אברהם נגוסה: כמובן שבראש ובראשונה האחריות היא על ממשלת ישראל, אליה אנחנו פונים, וממשלת ישראל תמצא דרך להגיע גם לארץ האויב.
אברהם נגוסה: סיכום הדיון: אחד, אני אפנה אל ראש הממשלה בקריאה למנות לאלתר גורם שיברר את גורל הנעדרים בסודן וידווח לוועדה על ממצאיו.
אברהם נגוסה: אנחנו רוצים שידווחו לנו גם כשהם פועלים וגם אם יש להם תוצאות.
אברהם נגוסה: במהלך הבירור אנחנו רוצים לקבל את הדיווחים; שניים, אני מתכוון לקדם את החקיקה במסגרת חוק אסירי ציון לגבי יתומים, אלמנים ואלמנות.
אברהם נגוסה: יש בעיות, כמו שציינתי, אבל אני מתכוון לקדם את הנושא הזה כפי שהתחלתי לעבור את המחסומים האלה ונעבוד בשיתוף פעולה.
<דוד מהרט: והורים שכולים.
<דנה גורדון שושני: קרבה ראשונה, קרובים מקרבה ראשונה אולי.
<אורי רדה: נתן הגדיר משהו שחשוב שתדעו – יש אנשים, גיבורי הפעילים, שקברו ביום 22 אנשים.
<אורי רדה: ביום.
<אורי רדה: לא מת לו אדם כזה או אחר בסביבה אבל הוא חי בטראומה בארץ.
<אורי רדה: לאיזה קריטריון אנחנו מכניסים אותו?
<אורי רדה: הוא חי בטראומה.
אברהם נגוסה: אני לא חושב שצריך להיכנס עכשיו לפרטי הפרטים שיהיו בתיקון, כשנגיע לשלב הזה אנחנו נדבר.
אברהם נגוסה: לפני ההגשה כמובן נזמין אתכם, נשב, נשלים דברים, אנחנו נעבוד בשיתוף פעולה, אבל כרגע בואו נעבור את המחסום הקשה ביותר, להגדיר את אתיופיה באותו זמן כארץ אויב וכל הדברים האלה שיש עמם הרבה בעיות.
אברהם נגוסה: בחוק אסירי ציון יש הרבה הגדרות ובעיות שמקשות עלינו להתאים את המצב לחוק.
אברהם נגוסה: אז, כשנגיע לשלב הזה, נקיים דיון אתכם לפני שסוגרים את הנושא כדי להשלים את הפרטים שאולי ששכחנו.
אברהם נגוסה: שלוש, אני קורא למר דוד מהרט להעביר לוועדה את הקריטריונים של הוועדה הממשלתית לנושא הנעדרים שנכללו בחוברת.
<דוד מהרט: הנספים.
<זיוה מקונן דייגו: ההסתדרות הציונית ומשרד ראש הממשלה.
אברהם נגוסה: בסדר גמור, אני רק מבקש ממנו שיעביר לנו את הקריטריון, זה מה שאני אומר.
אברהם נגוסה: אמרת לנו ש-83 נכללו בחוברת אז היה קריטריון גם לגבי אלה שנספו וגם לאלה שנעדרו.
<דוד מהרט: מה שאמרתי לגבי הנספים כשדיברתי על הקריטריונים הוא שיש טופס – כי הזכרתם בהקשר של הדיון הקודם, כשהיא דיברה על הנספים, אז אמרתי שיש קריטריונים מיהו נספה במסע וכו'.
אברהם נגוסה: אז שזה יעבור אלינו, לזה אני מתכוון.
אברהם נגוסה: את זה תעביר לנו.
<דוד מהרט: את זה אני אעביר.
<דוד מהרט: לגבי הנעדרים, בעצם היתה ועדת חריגים שדנה – זו לא ועדת אימות שמות, ועדת חריגים – שקיבלה את שמות ופרטי הנעדרים והיא אישרה אותם, כך שזה היה משהו מיוחד ולא היה קריטריון, כי, כפי שאשר ציין, לא היה טופס לרישום הנעדרים.
אברהם נגוסה: אוקיי, זה מה שחשוב לנו, כל קריטריון שנמצא יעזור לנו בוויכוח ובדיונים לגבי הצעת החוק.
<דוד מהרט: את זה אני אעביר לכם.
אברהם נגוסה: ארבע, אפנה למשרד החוץ.
אברהם נגוסה: אני חושב שקודם כל אנחנו נפנה למשרד החוץ, בתיאום עם משרד החוץ אנחנו נפנה לממשלת אתיופיה.
אברהם נגוסה: אני חושב שהוועדה בראש ובראשונה תפנה למשרד החוץ שלנו ומשרד החוץ יפנה לממשלת אתיופיה.
אברהם נגוסה: אני גם אעשה כל מאמץ כיושב-ראש אגודת ידידות פרלמנטרית בין אתיופיה לישראל לקדם בשיתוף פעולה יחד עם משרד החוץ את הנושא הזה מול ממשלת אתיופיה.
אברהם נגוסה: כמובן, בקשתנו תהיה לקבל מידע על הנעדרים.
אברהם נגוסה: בנוסף, נבקש גם לשמור את מקום הקבורה של הנספים שם בתוך סודן, ואולי בעתיד, מי יודע, אם יהיו לנו יחסים דיפלומטיים עם ממשלת סודן, אז למשפחות תהיה אפשרות ללכת לבקר את קברי יקיריהם.
אברהם נגוסה: לכן, אנחנו נגלגל ונעביר את הנושא הזה דרך משרד החוץ שלנו לממשלת אתיופיה.
אברהם נגוסה: חמש, אני מברך על היוזמה של עיריית פתח תקווה על המיזם החשוב להשמיע ולשמוע את סיפור העלייה דרך סודן וקורא באמת לחזק ולהתחזק בנושא הזה כי חשוב מאוד שהחברה הישראלית תכיר וגם תתחבר לנושא.
<סיגל רפאלי: שכל הדורות ישמעו את סיפורי הגבורה שלהם.
אברהם נגוסה: אני שוב מודה לכם שהגעתם להשתתף בדיון הזה, הדיון הראשון שקיימנו.
אברהם נגוסה: נמשיך לקיים את הדיונים לאחר שאנחנו שנקיים ונבצע את הסיכום שציינתי קודם, אז נקיים דיון מעקב נוסף לשמוע מהגורמים לאן הגענו, מה ההתקדמויות שלנו לפי הסיכומים שסיכמנו.
<אשר רחמים: עוד כמה זמן אתה מעריך יתקיים הדיון הבא?
אברהם נגוסה: קשה לי להתחייב מבחינת הזמן אבל אני יכול להבטיח לך שהנושא הזה בסדר-היום של הוועדה.
אברהם נגוסה: אנחנו נקדם את זה.
אברהם נגוסה: קיימנו דיון בנובמבר לפני שנה וגלגלנו את עניין הצעת החוק, אנחנו עובדים על זה, כמו שהיועצת המשפטית של הוועדה אמרה קודם.
אברהם נגוסה: אני שוב אומר לכם, זה לא נושא קל, זה נושא מאוד מסובך ואנחנו מנסים להביא את כל משרדי הממשלה הרלוונטיים שיתמכו בנושא זו ואני רוצה שבסופו של דבר הצעת החוק הזאת תעבור בתמיכת הממשלה.
אברהם נגוסה: זו הדרך שאנחנו פועלים ולכן צריך סבלנות אבל אנחנו לא מוותרים על הנושא הזה.
אברהם נגוסה: זה מה שאני יכול להגיד לכם אבל אני לא יכול להתחייב מבחינת לוח הזמנים, אנחנו נשתדל כמה שיותר מהר להגיע לתוצאות.
<דוד מהרט: ואנחנו מבטיחים להמשיך לנג'ס לך אם לא.
אברהם נגוסה: כמובן, אתם תמשיכו ללחוץ ולעשות את זה.
אברהם נגוסה: בוקר טוב לכל המשתתפים ולצופי ערוץ הכנסת.
אברהם נגוסה: התכנסנו היום לדון בקרע של המשפחות יוצאי אתיופיה, אשר קרוביהן מדרגה ראשונה אינם מורשים לעלות לישראל.
אברהם נגוסה: אנו מקיימים את הדיון, לציון יום המשפחה הישראלית בכנסת ולבקשתה של חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.
אברהם נגוסה: נמצאים כאן נציגי המשפחות, שחלק מתוכן נמצא באתיופיה.
אברהם נגוסה: לפני שאנו נכנסים לנושא, אני רוצה להתייחס לכתבה המזעזעת של אוריה אלקיים מתאגיד השידור הציבורי, שאליה נחשפנו אתמול בערב.
אברהם נגוסה: מהדברים שפורסמו בכתבה, עולה חשד כבד לפגיעה בתינוקות יוצאי אתיופיה.
אברהם נגוסה: ביום שני הקרוב נקיים דיון בוועדה בראשותי, במטרה לבחון את ממצאי התחקיר המזעזע שאסור לנו לעבור עליו בשתיקה.
אברהם נגוסה: ליוצאי אתיופיה נמאס להיות שפני הניסיונות של החברה הישראלית, כולנו חלק מהחברה הישראלית ואין כאן "הם" ו"אנחנו".
אברהם נגוסה: האפליה כלפי יוצאי אתיופיה בשיטור היתר, בחינוך, בעלייה ובתחומים רבים נוספים, חייבת להיפסק כי היא מזיקה לכולנו.
אברהם נגוסה: זה מזיק לכולנו כשמפלים אזרחים של מדינת ישראל, על רקע המוצא שלהם.
אברהם נגוסה: אנחנו ניכנס כעת לנושא הדיון שקבענו להיום.
אברהם נגוסה: ראשית, אני מודה לחברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין שיזמה את הדיון ואני מבקש להביע את תקוותי, שעם התחדשות העלאת שארית יהודי אתיופיה על פי החלטת הממשלה, תינתן קדימות להבאת קרוביהם של יוצאי אתיופיה שכבר שוהים בארץ וביתר שאת של אלה מתוכם המשרתים בצבא הגנה לישראל.
אברהם נגוסה: המצב היום קשה מאד, יש בני משפחות שלפני הרבה שנים הופרדו ממשפחותיהם, הורים, ילדים, אחים ואחיות.
אברהם נגוסה: בניגוד למדינות אחרות, שנותנות למשפחה בדרגה ראשונה להתאחד וגם כמובן לחיילים, האפליה כלפי יוצאי אתיופיה נמשכת.
אברהם נגוסה: אנחנו ביקשנו להזמין לדיון את החיילים שמשרתים בצה"ל והוריהם או אחיהם נשארו באתיופיה, אבל הצבא לא אישר הגעת חיילים בשרות סדיר לדיון.
אברהם נגוסה: אני מקווה שעובדי משרד ראש הממשלה הפועלים ליישום החלטת הממשלה, בשיתוף עם רשות האוכלוסין וההגירה במשרד הפנים, יפעלו כדי לאפשר בהקדם את העלאת קרוביהם של חיילים וגם של משפחות שכבר חיות פה במדינת ישראל.
אברהם נגוסה: קודם כל נשמע את המשפחות ואני אשמח מאד לשמוע בעיקר את הנציגים ממשרד הפנים, בנושא של מדיניות כלפי חיילים שיש להם משפחות בדרגה ראשונה שנשארו בחו"ל.
אברהם נגוסה: מהי המדיניות של משרד הפנים בנושא הזה?
אברהם נגוסה: מי מכם יציג לנו, פַקֵדֶה או היועצת המשפטית?
<תדי פקדה: בקשר למתן מעמד להורים של חיילים, יש לנו נוהל לא רק ליוצאי אתיופיה, אלא גם לחיילים שהגיעו ממדינות אחרות.
<תדי פקדה: אם חייל שירת בצבא הגנה לישראל מעל ל- 12 חודשים, הוא יכול להגיש את הבקשה הזו באחת מלשכות האוכלוסין בכל רחבי הארץ.
<תדי פקדה: את הנוהל אני נתתי ליושב ראש הוועדה וגם לנציגת צה"ל, שיראו את תוכן הנוהל.
אברהם נגוסה: השאלה פה, אם יש מדיניות כזו, אז למה יוצאי אתיופיה לא זוכים?
<תדי פקדה: כפי שאמרתי, זה נוהל שמיועד לכולם ולא רק ליוצאי אתיופיה.
<תדי פקדה: חייל שמשרת מעל 12 חודשים ואמור לשרת לפחות 18 חודשים, יכול להגיש את הבקשה כדי להזמין את ההורים שלו.
<תדי פקדה: ההורים בהתחלה ייכנסו על פי אשרת כניסה ב'2 ובהמשך האשרה תשודרג למעמד קבע ואחרי חמש שנים התאזרחות, אז הנוהל, הפצתי פה וגם ללשכות האוכלוסין אפשר להגיע.
<תדי פקדה: מי שעומד בקריטריונים בהתאם, יכול להזמין את ההורים.
<תדי פקדה: רק את ההורים, לא את כל המשפחה.
אברהם נגוסה: לא את האחים?
<תדי פקדה: לא.
<תדי פקדה: גם מי שבא מארגנטינה, מארצות הברית, מרוסיה.
<תדי פקדה: זה קשור לכולם, גם מי שבא מאתיופיה יכול, זה לא קשור להחלטת הממשלה.
אברהם נגוסה: אני לא שאלתי על החלטת הממשלה - - -
<תדי פקדה: מה שקשור לחיילים, יש נוהל.
אברהם נגוסה: שאלה לנציגת צה"ל.
אברהם נגוסה: האם יש לכם נתונים על מספר החיילים המשרתים, אשר בני משפחותיהם מדרגה ראשונה נשארו באתיופיה?
<יעל אבידן: אין לנו נתונים על הנושא.
<יעל אבידן: יש לציין, שזו סוגיה שאינה חונה תחת תחום האחריות של צה"ל ונכון יהיה שמי שיתייחס אליה, הם משרדי הממשלה שהסוגיה נמצאת בתחום אחריותם.
אברהם נגוסה: החיילים לא פונים אליכם לעזרה בהעלאת המשפחות שלהם?
אברהם נגוסה: האם לא היו פניות?
<יעל אבידן: שוב, הסוגיה הזו לא סוגיה שחונה תחת תחום האחריות של צה"ל.
אברהם נגוסה: אני יודע שהחיילים לא נתנו להם אישור להגיע אבל, האם יש כאן מישהו השתחרר והמשפחה שלו נשארה באתיופיה, מה שמך?
אברהם נגוסה: הצג את שמך לפרוטוקול.
<באקלו דאמטה: שלום לכולם.
<באקלו דאמטה: קוראים לי בקאלו דמאטה, שירתתי בפלחה"ן (פלוגת חבלה והנדסה) גבעתי ואחי גם כרגע משרת בתור מפקד ביחידה מובחרת.
<באקלו דאמטה: עכשיו אני עונה לטענות שלו.
<באקלו דאמטה: יצא לי לפנות לרשות האוכלוסין וההגירה בירושלים ולא קיבלתי שום תשובה.
<באקלו דאמטה: יצרתי קשר עם הנציגים שם, לא קיבלתי שום תשובה שמועילה.
<באקלו דאמטה: מילאתי טפסים - - -
אברהם נגוסה: אולי תגיד מי נשאר שם.
אברהם נגוסה: אילו קרובי משפחה?
<באקלו דאמטה: נשארו שם שני האחים הגדולים שלי וארבעה אחיינים.
<באקלו דאמטה: מילאתי טפסים יותר משלש פעמים, ב-2010, 14' וגם השנה.
<באקלו דאמטה: ניסיתי גם להיעזר במפקדים שלי שידברו אתם במשרד כדי לזרז את התהליך של העלייה שלהם ובמשרד, או שהם אומרים לנו שאין להם הנחיה מהממשלה להעלות יהודים מאתיופיה או שדוחים אותנו בלי לתת לנו שום מענה.
אברהם נגוסה: כששירתת ובזמן שאחיך משרת ביחידה מובחרת, האם אתה או אחיך, פניתם לצה"ל שיתערבו ויעזרו לכם בקידום עליית אחיכם?
<באקלו דאמטה: כן, ביקשנו מצה"ל דרך מש"קית ת"ש ודרך המג"ד ודרך המ"פ ושום גוף לא יכול היה לעזור לנו, כי העניין הזה הוא מעליהם.
אברהם נגוסה: פניתם ולא קיבלתם עזרה?
<באקלו דאמטה: לא קיבלנו.
<באקלו דאמטה: הם כתבו עבורנו מכתבים ששלחנו לכל מיני משרדים, למשרד הפנים ולמשרד הקליטה, אבל לא קיבלנו תשובות.
<באקלו דאמטה: יצרנו קשרים עם חברי כנסת, אבל גם זה לא הלך לנו.
אברהם נגוסה: הצטרפה אלינו חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין, יוזמת הדיון.
אברהם נגוסה: אני בירכתי אותך בהתחלה.