GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם נגוסה: זה מענק ומשכנתא ביחד כאשר הרוב הגדול זה מענק.
אברהם נגוסה: הוא אומר שהוא לא קיבל את זה.
אברהם נגוסה: במקום זה, אמרו לו לקחת משכנתא רגילה כמו ותיקים.
אברהם נגוסה: למה לא מגיע לו את המשכנתא?
<קובי אריאלי: לא הבנתי.
<קובי אריאלי: אתה 15 שנה כרגע?
<קובי אריאלי: מתי רצית לקחת הלוואה, ב-2007?
<מנגשה למה: מ-2007 ניסיתי.
<מנגשה למה: הם לא רצו לתת לי את האישורים.
<מנגשה למה: ב-2016 מר חביב קצב אישר לי את המשכנתא.
<קובי אריאלי: אני לא יודע, זה תלוי - - -
אברהם נגוסה: יש לי את המכתב.
אברהם נגוסה: כשאמרו לו לצאת ממרכז הקליטה, נתנו מכתב התחייבות ואמרו שמגיע לו משכנתא.
אברהם נגוסה: אני לא יודע אם זה של עולים או רגיל.
<קובי אריאלי: בסדר, זאת השאלה, האם זאת משכנתא של עולים.
<קובי אריאלי: ב-2016 הוא כבר היה ותיק.
אברהם נגוסה: לא, כי הוא אומר שעכשיו זה 15.
אברהם נגוסה: מה שלא מגיע לו זה מעבר ל-15.
<קובי אריאלי: ב-2016 הוא עדיין היה ב-15 שנה?
אברהם נגוסה: זה בדוק.
אברהם נגוסה: על פי ההסכם הזה הוא יצא והלך לבנק.
אברהם נגוסה: הבנק אמר לו: סליחה, זה לא מגיע לך, מגיעה לך משכנתא רגילה, תיקח משכנתא רגילה.
אברהם נגוסה: הוא פנה אלי.
אברהם נגוסה: בצירוף המכתב של חביב קצב פניתי למרכז הקליטה.
אברהם נגוסה: התחייבתם לזה, למה עכשיו הוא לא מקבל?
<קובי אריאלי: אני צריך לבדוק מקרה כזה.
<קובי אריאלי: זה גם קשור לעמידות של אותו זכאי למשכנתא.
אברהם נגוסה: אני אתן לך את המכתבים, יש לי אותם במשרד.
אברהם נגוסה: אני אשמח מאוד לבדוק.
אברהם נגוסה: גם אשתו וגם הוא הם עולים חדשים ויש להם תעודת עולה.
<קובי אריאלי: אני אבדוק.
<קובי אריאלי: אני לא יכול לתת תשובה כשאין לי את כל הפרטים.
אברהם נגוסה: בוודאי, אני לא אצפה.
אברהם נגוסה: אני אתן לך את האינפורמציה.
<קובי אריאלי: רק אציין שמי שעובד 15 שנה, יש היום תכנית של 600,000 שקלים בהלוואה.
<קובי אריאלי: זה אחרי 15 שנה.
<קריאה: (נושא דברים בשפה האמהרית)
אברהם נגוסה: הוא כבר יצא ואתה עדיין במרכז קליטה.
<מנגשה למה: מר יהודה שרף אמר עכשיו שאנחנו יושבים שם 13 שנה.
<מנגשה למה: מי צריך לתת את הפתרון?
<מנגשה למה: כשאנחנו מבקשים ולא מקבלים פתרון, אנחנו נלך להשכיר דירה או נחיה ברחוב.
<מנגשה למה: רק בגלל שאין אפשרות אנחנו נשארים במרכז הקליטה.
<מנגשה למה: בסוף גם מגיע פינוי.
אברהם נגוסה: מנגשה, הנקודה ברורה.
אברהם נגוסה: אחרים ידברו ואנחנו צריכים לסכם את הדיון.
<אדמסו מנגיסטו: (נושא דברים בשפה האמהרית).
אברהם נגוסה: אני אתרגם: אנחנו מתחננים כל הזמן ושואלים ולא מקבלים פתרונות.
אברהם נגוסה: אנחנו צריכים להתאחד כולנו ביחד, גם עולים חדשים וגם וותיקים ולהיאבק על זכויותינו.
אברהם נגוסה: זה בקיצור, במשפט אחד.
<טלהון טרקה: אני ממבשרת.
<טלהון טרקה: הייתי במרכז קליטה בבאר שבע והעבירו אותי למבשרת.
<טלהון טרקה: עליתי בגיל 14.
<טלהון טרקה: כמובן שרוב הצעירים כמוני, לא יכולנו לחסוך וגם לא יכולנו להגיע לסכום מסוים כדי להשכיר.
<טלהון טרקה: הייתי חייל בודד, עליתי לבד בלי הורים.
<טלהון טרקה: לא היתה לנו אפשרות להיעזר בהורים או במשפחה.
<טלהון טרקה: אין לנו את זה.
<טלהון טרקה: בגלל זה אנחנו מבקשים ממשרד הקליטה ומהסוכנות היהודית, ממדינת ישראל ומהממשלה.
<טלהון טרקה: אם משרד הקליטה והסוכנות היהודית לא יכולים לפתור את הבעיה, אז שהמדינה תיתן לנו פתרון.
<טלהון טרקה: לא באנו לארץ בשביל לעבור ממרכז קליטה למרכז קליטה.
<טלהון טרקה: כבר היינו גם באדיס, עברנו משכירות לשכירות.
<טלהון טרקה: אנחנו לא רוצים את השכירות.
<טלהון טרקה: גם עכשיו אחרי מרכז הקליטה אנחנו לא רוצים שכירות.
<טלהון טרקה: תנו לנו מה שמגיע לנו לפי החוק.
<טלהון טרקה: אנחנו לא מבקשים מעבר לחוק.
<טלהון טרקה: זה מה שאני מבקש.
<טלהון טרקה: אתם יכולים לראות את המבוגרים, את הסבים והסבתות.
<טלהון טרקה: אין מצב להעביר אותם למרכז קליטה אחר.
<טלהון טרקה: אנחנו ב-2017.
<טלהון טרקה: אם הייתם שואלים אותי בשנת 1990, אולי הייתי אומר לכם שכן.
<טלהון טרקה: עכשיו, במצב כזה, כמו שאתם רואים שכמעט חצי מהם עם מקל ועם כיסא גלגלים, בקושי הגיעו לפה.
<טלהון טרקה: אנחנו רצינו שתראו אותם פיסית ולא רק לדבר.
<טלהון טרקה: אף אחד לא בדק את הנושא הזה של מרכז הקליטה ובא לראות אותם.
<טלהון טרקה: יש שם מדריכים, אבל אף אחד לא פונה אליהם.
<טלהון טרקה: אני רק אומר למדינה שתיתן פתרון גם לפתרון, שיהיה להם איזה מקום מסוים שיכולים לחיות בו כמו שצריך ושלא כל אחד יגדיר לי מה הולכים לעשות.
<טלהון טרקה: אם צריך טיפולים, ברוך השם, המבוגרים האלה הם ההורים שלנו, הסבים שלנו.
<טלהון טרקה: הילדים שלהם בטוח נלחמים בעד המדינה הזאת.
<טלהון טרקה: אני מקווה שיהיה פתרון.
<טלהון טרקה: משפט אחרון: לא רק פינוי אלא שכל אחד ילך לאן שהוא רוצה לפי החוק.
<טלהון טרקה: אני פונה למדינה כי פנינו לכל הגופים שצריך ולא קיבלנו את התשובה.
<טלהון טרקה: אני פונה למדינה למי שקשור, שיתייחס אלינו כבני אדם.
<טלהון טרקה: אני אומר את זה מכל הלב.
<טלהון טרקה: יכול להיות שאתם שומעים את הפעימות שלי, אני מתרגש, אין מה לעשות.
אברהם נגוסה: ששת קסאו, בבקשה.
<ששה קסאו: (נושאת דברים בשפה האמהרית)
אברהם נגוסה: אני מתרגם: היא אומרת שהיא חיה מקצבת נכות.
אברהם נגוסה: היא נכה, יש לה ילדים.
אברהם נגוסה: היא אומרת שיש הרבה שלא הצליחו להגיע כי קודם כל הם לא מסוגלים להגיע לפה כי הם בכיסא גלגלים, יש להם מקל.
אברהם נגוסה: האנשים האלה נמצאים היום בחרדה, כי העובדים הסוציאליים מגיעים אלינו ואומרים לנו שאם לא תסכימו לצאת, הילדים שלכם לא יקבלו חינוך.
אברהם נגוסה: הם עושים עלינו לחץ.
אברהם נגוסה: היא אומרת, לי למשל, נתנו לי אישור לקבל בית של עמידר בירושלים.
אברהם נגוסה: אחר-כך סגרו אותי ואמרו שלא.
<קריאה: לא נותנים לה את המפתח.
אברהם נגוסה: אני מתרגם: היא אומרת שבמקום לצאת לדיור ציבורי אז עכשיו משכנעים אותה לעזוב למרכז קליטה.
<יהודה שרף: לא יכול להיות.
אברהם נגוסה: זה מה שהיא אומרת.
אברהם נגוסה: היא אומרת: קיבלתי אישור, אני מחכה לצאת לדיור קבע בירושלים לעמידר.
אברהם נגוסה: פתאום באים עכשיו ואומרים לי שאם אני לא אחתום לצאת הילדים שלך לא יקבלו חינוך.
אברהם נגוסה: זה מה שהיא אמרה, אני מתרגם.
<יהודה שרף: אני ארשום, אני אבדוק את זה.
<יהודה שרף: אם היא זכתה לדיור ציבורי אז בטח שהיא לא צריכה להיות במרכז קליטה.
<יהודה שרף: אני רואה את זה בפעם הראשונה.
<יהודה שרף: אפשר לצלם את זה?
<ששה קסאו: (נושא דברים בשפה האמהרית)
אברהם נגוסה: אה, הם אמרו לה שאין.
<ששה קסאו: (מדברת באמהרית)
<ששה קסאו: (נושאת דברים בשפה האמהרית(
אברהם נגוסה: אני מתרגם: בגלל המצב הפיזי שלה, הם מצאו לה דירה בקומה שנייה עם מעלית.
אברהם נגוסה: אחר-כך אמרו שזה קטן מידי בשבילה, אז אנחנו נחפש לך דירה אחרת ובינתיים תלכי למרכז קליטה בבאר-שבע עד שנמצא לך.
<יהודה שרף: הבנתי.
<יהודה שרף: למה היא מצפה מאיתנו?
<ששה קסאו: (נושאת דברים בשפה האמהרית).
אברהם נגוסה: (נושא דברים בשפה האמהרית) אני מתרגם: הם שלושה והדירה היא בת 3 חדרים.
<יהודה שרף: שתגיד שהיא רוצה אותה.
אברהם נגוסה: (נושא דברים בשפה האמהרית) תסתכל, אתה הבנת?
אברהם נגוסה: הם שלושה נפשות.
<קובי אריאלי: כבוד היושב ראש, הזכאות של הדיור הציבורי במשרד השיכון ובמשרד הקליטה זה זכאויות שונות.
<קובי אריאלי: אני לא מכיר את הקריטריונים שלהם אבל אני יודע שהם שונים משלנו.
<קובי אריאלי: גם המכתב הוא ממשרד העלייה והקליטה.
<קובי אריאלי: אותו דבר לגבי החבר עם המשכנתא.
<קובי אריאלי: ממה שקראתי אני מבין שאמרו לו לקחת כוותיק ולא כעולה?
<קובי אריאלי: נכון, אמרו לך לקחת משכנתא של ותיקים ולא של עולים.
<קובי אריאלי: הוא רצה לקחת משכנתא של עולים כי התנאים שם יותר טובים.
<קובי אריאלי: אני רואה פה את המענה של חביב קצב.
<קובי אריאלי: זה גם לא קשור למשרד השיכון, כי זאת ועדה שמתנהלת אצלם.
<קובי אריאלי: הוא כותב שהוא מוכן להאריך את הזכאות עד 31.1.2017.
<קובי אריאלי: שני הדברים האלה זה קריטריונים שנאמדים במשרד הקליטה ולא במשרד השיכון.
<קובי אריאלי: עוד דבר עליו דיברתי עם היועצת ואני רוצה לחדד את מה שאמרתי קודם.
<קובי אריאלי: כמו שאמרתי קודם לכן, משרד השיכון משמש כצינור להעברת הכספים לעניין העולים.
<קובי אריאלי: זה לפי החלטה של משרד האוצר.
<קובי אריאלי: לגבי גובה השכירות של 1,500 שקלים, אני אבהיר.
<קובי אריאלי: המענק הוא 1,500 שקלים, אך לא יותר מ-95% מגובה שכר דירה.
<קובי אריאלי: אני אתן דוגמה.
<קובי אריאלי: עולה שיביא חוזה על 1,000 שקלים הוא יקבל בפועל 950 שקלים.
<קובי אריאלי: שוב, הנוהל הזה זה משהו שקיים שנים בכל תכניות הסיוע.
<קובי אריאלי: זה נוהל שקבוע גם עם משרד האוצר וזה לא קשור ספציפית ליוצאי מרכז קליטה כזה או אחר.
אברהם נגוסה: את זה אני הבנתי, לכן אמרתי שזה לא הפורום.
<קובי אריאלי: רציתי לתת עוד דוגמה מספרית כדי שכלל האנשים שנמצאים כאן יבינו.
אברהם נגוסה: אני לא חשבתי שעל 1,500 חל נוהל כזה, כי כל הזמן נאמר להם 1,500 שקלים.
<קובי אריאלי: אם אותו בחור היה פונה, היו מסבירים לו.
אברהם נגוסה: איך אתה מסביר את האישור של עמידר?
אברהם נגוסה: היא קיבלה אישור שלושה חדרים לשלוש נפשות ופתאום, אחרי שנתנו לה את האישור, אומרים לה שזה קטן בשבילה ושיחפשו לה משהו אחר.
אברהם נגוסה: היא לא אמרה שזה קטן בשבילה.
אברהם נגוסה: היא רוצה את הדירה.
אברהם נגוסה: איזה משחק עושים את זה?
אברהם נגוסה: אתה רואה את האישור.
<קובי אריאלי: אני יודע איך זה עובד במשרד השיכון.
<קובי אריאלי: אם המשפחה מתרחבת, אז יש רשימת המתנה למעבר לדירה שהיא יותר גדולה.
<קובי אריאלי: כנראה שגם כאן זה המקרה.
אברהם נגוסה: לשלושה נפשות לא יתנו ארבעה חדרים, זה ברור.
<קובי אריאלי: זה ברור.
<קובי אריאלי: אני באמת לא מכיר את הקריטריון שלהם ולכן אני לא אענה במקומם.
אברהם נגוסה: אנחנו נבדוק מול משרד הקליטה.
<ששה קסאו: תודה רבה.
<אלמיו טבבה: (נושא דברים בשפה האמהרית)
אברהם נגוסה: (נושא דברים בשפה האמהרית) אני אתרגם: הוא אמר שהמדינה או הממשלה צריכה לחשוב.
אברהם נגוסה: אנחנו עלינו לפה להיות אזרחים שווים בין שווים ולא להיסגר ולהיות נבדלים ובמקום סגור.
אברהם נגוסה: זה קל מאוד להגיד לנו להתגייס.
אברהם נגוסה: לא באנו רק לשרת את המדינה.
אברהם נגוסה: אנחנו גם רוצים שהמדינה תשרת אותנו ותיתן לנו את הזכויות שלנו.
אברהם נגוסה: אנחנו באים לפה, מעלים שאלות, אין לנו פתרונות.
אברהם נגוסה: אנחנו רוצים שהממשלה כולה צריכה לחשוב, תיתן לנו פתרונות, לתת לנו זכויות, לשלב אותנו בתוך החברה הישראלית ולא להזניח את הדרישות שלנו כל הזמן.
אברהם נגוסה: זה בקיצור מה שהוא אמר.
אברהם נגוסה: אני שוב מתנצל מהחברים שרוצים לדבר אבל אי-אפשר להמשיך יותר.
אברהם נגוסה: הסיכום שלנו: בעניין מבשרת ציון.
אברהם נגוסה: ועדת עלייה וקליטה קוראת למשרד הקליטה, לסוכנות היהודית לזנוח לאלתר את הרעיון ואת התכנית של פינוי שתכננו בספטמבר 2017.
אברהם נגוסה: הוועדה קוראת לעבוד בשיתוף פעולה עם כל המשרדים הרלוונטיים למציאת פתרון להשאיר את העולים עד יימצא פתרון דיור קבע לכל התושבים במרכז הקליטה.
אברהם נגוסה: זה בנוגע למבשרת ציון.
אברהם נגוסה: בנושא יחידים בכל מרכזי הקליטה.
אברהם נגוסה: ועדת עלייה וקליטה שוב ושוב קוראת למשרד האוצר, למשרד השיכון ולמשרד הקליטה לקבל את המתווה של הפיכת מענק חד פעמי של 90,000 שקל ולתת ליחידים כמענק חד פעמי למציאת פתרון קבע ליחידים שנמצאים בכל מרכזי קליטה.
אברהם נגוסה: לכן אני אומר שצריך לקחת אחריות לפתור את הבעיה במובן החיובי ולהסתכל לטובת שילובם של העולים החדשים ממרכזי קליטה, שהם היום סגורים ונבדלים מהחברה הישראלית, לשילובם בחברה הישראלית.
אברהם נגוסה: שלום, בוקר טוב לכולם, למרות הקשיים היום עקב ביקור נשיא ארצות-הברית, אני מאוד מודה לכם שהגעתם.
אברהם נגוסה: דיונים בוועדות רבות בוטלו, התעקשנו לא לבטל את הדיון הזה ואני שמח לראות שהגעתם.
אברהם נגוסה: אני שמח שאנחנו מקיימים את הדיון בנושא סיפור העלייה מאתיופיה דרך סודן וגורל נעדרי סודן.
אברהם נגוסה: זה הנושא שאנחנו נתמקד בו היום בדיון.
אברהם נגוסה: השבוע אנו מציינים את יום היובל לשחרורה ולאיחודה של ירושלים, שהוא גם יום הזיכרון ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לירושלים.
אברהם נגוסה: במשך אלפי שנים חלמו יהודי אתיופיה להגיע לירושלים ולעתים אף שילמו על כך בכל היקר להם למענה.
אברהם נגוסה: משום כך, אין זה מקרה שאנחנו מציינים דווקא ביום ירושלים את יום הזיכרון לגיבורים הציונים שלא זכו להגשים את חזונם.
אברהם נגוסה: החיבור בין יום ירושלים, המציין את שחרורה ואיחודה של ירושלים, לבין יום הזיכרון הממלכתי ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל, מסמל את הקשר ההדוק ורצונם של יהודי אתיופיה להגיע לירושלים.
אברהם נגוסה: ללא הגיבורים שהקריבו הכול למען אהבת ארץ ישראל ואהבת ציון וירושלים, לא היינו מצליחים להדק את אחיזתנו בארץ הקודש ובירתנו ירושלים.
אברהם נגוסה: אנו זוכרים את הגיבורים הללו בלב גאה ובראש מורכן.
אברהם נגוסה: אנו גאים על כך שזכינו אנחנו להגשים את חלומם ולממש את צוואתם.
אברהם נגוסה: הגיבורים הללו עזבו את כפריהם, עזבו את ביתם ויצאו למסע ארוך וקשה ביותר לעלות לארץ ישראל, כשחלקם מתו בדרך וחלקם נעדרו.
אברהם נגוסה: כמעט ואין משפחה מיהודי אתיופיה בישראל שלא איבדה קרוב משפחה בדרך לארץ.
אברהם נגוסה: אין עלייה ששילמה מחיר כבד יותר בדרכה לישראל מאשר עליית יהודי אתיופיה.
אברהם נגוסה: עלינו לזכור את מורשתם ולהוקיר את זכרם של אחינו ואחיותינו שנספו בדרך.
אברהם נגוסה: מחר נעלה להר הרצל, לטקס הממלכתי לזכרם של יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל.
אברהם נגוסה: שם נשקיף על ירושלים המאוחדת, שהודות לגיבורי ישראל ששחררו את ירושלים, התגשם בה חזון הנביאים של קיבוץ הגלויות מארבע כנפות הארץ.
אברהם נגוסה: יהודי אתיופיה, באהבתם הרבה לארץ ישראל ובמלחמתם להגיע אליה, לימדו אותנו מהי החשיבות של העלייה לקיומה של מדינת ישראל ומהי חשיבותה של הציונות בעיצוב מדינת ישראל.
אברהם נגוסה: לצד זיכרון גבורתם האישית, ראוי שלא נשכח את המסר החשוב שלימדו אותנו – אהבת ארץ ישראל.
אברהם נגוסה: עבור יהודי אתיופיה המסע לא תם.
אברהם נגוסה: המסע להשתלב בחברה הישראלית ממשיך.
אברהם נגוסה: הצלחתנו והשתלבותנו בחברה הישראלית היא הצוואה של אחינו ואחיותינו שלא הצליחו להגיע לכאן ובכך אנו נגשים את חלומם.
אברהם נגוסה: אנחנו לא נשכח אותם, נזכור אותם תמיד.
אברהם נגוסה: יהי זכרם ברוך.
אברהם נגוסה: היום אנחנו מתמקדים, כמובן גם זוכרים ושומעים, את הסיפורים של משפחות הנעדרים שאנחנו לא יודעים מה עלה בגורלם.
אברהם נגוסה: משפחות מעל 30 שנה חיות ללא ידיעה מה עלה בגורלם, באי ודאות, ואנחנו נשמע את המשפחות האלה ונדון בכך.
אברהם נגוסה: אני יודע שכמה מנציגי משרדי הממשלה לא הגיעו, ככל שאני יודע הגיעו חלק.
אברהם נגוסה: הודיע לנו שנציג משרד המשפטים שבקיא בנושא, שמטפל בנושא, נמצא במילואים ולכן הוא לא יגיע.
אברהם נגוסה: אני חושב שהיום אנחנו נתחיל בדיון הזה על הנעדרים ונשמע גם סיפורים.
אברהם נגוסה: אנחנו נפתח קודם כל ברשות דיבור לאלה איגלר מאירמן, מנהלת אגף האירועים בעיריית פתח תקווה.
אברהם נגוסה: נשמע על הפרויקט שלכם ולאחר מכן אני אפנה לדוד מהרט, ממשפחות הנעדרים, שמטפל זמן רב בנושא הזה.
אברהם נגוסה: בבקשה, נשמע את הפרויקט שלכם נתקדם.
<אלה איגלר מאירמן: תודה רבה.
<אלה איגלר מאירמן: בוקר טוב.
<אלה איגלר מאירמן: אני שמחה להציג מיזם חדש בפתח תקווה ובארץ בכלל שנקרא "המסע לתקווה – יהודי אתיופיה מספרים".
<אלה איגלר מאירמן: מדובר בפרויקט חדש בשיתוף עם אגף הקליטה אצלנו, ישראל בירו.
<אלה איגלר מאירמן: בערב מיוחד זה, שמתקיים הערב אגב, יספרו עד או עדה מבני העדה האתיופית את סיפור העלייה והגבורה שלהם לארץ ישראל.
<אלה איגלר מאירמן: יום הזיכרון ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל מצוין בכ"ח באייר.
<אלה איגלר מאירמן: אלפי יהודים מצאו את מותם במסע מפרך בדרכם להגשים את החלום העתיק להעלות לירושלים.
<אלה איגלר מאירמן: הנחישות והדבקות במטרה, למרות הקשיים הרבים בדרך – צעידה במדבר, התמודדות עם רעב, צמא, מוות, נהרות, תקיפה על ידי שודדים ועוד – מהווים עבורנו השראה עבור כל אדם ואדם.
<אלה איגלר מאירמן: הפרויקט שלנו מתפרס על כ-15 בתים מארחים באותו היום.
<אלה איגלר מאירמן: איך זה קורה?
<אלה איגלר מאירמן: פשוט פרסמנו בעיתון קול קורא איזה בתים מעוניינים, בתים פרטיים, דירות – כל איש ותושב העיר שרוצה יכול לארח בביתו את הערב הזה.
<אלה איגלר מאירמן: ההיענות היתה מאוד יפה, 15 בתים נרתמו.
<אלה איגלר מאירמן: כל בית מארח מזמין משפחה, חברים, שכנים, לערב הזה, ואנחנו דואגים להביא את העד ואת העדה שיספרו את סיפור העלייה האישי שלהם.
<אלה איגלר מאירמן: אני מתכבדת לתת את הבמה לסיגל רפאלי שהביאה את הרעיון אצלנו באגף, סיפור אישי שלה.
<סיגל רפאלי: קודם כל, אני מרגישה בבית כי אני גדלתי באתיופיה, בתקופה של היילה סלאסי.
<סיגל רפאלי: אבי נשלח מטעם צה"ל ואמי היתה הגננת של הקהילה הישראלית.
<סיגל רפאלי: יש לי המון המון זיכרונות מאוד טובים מאתיופיה.
<סיגל רפאלי: ידעתי גם אמהרית שוטף – אני זוכרת "אנד", "הולט", "סוסט", "ערת" (אחד, שניים, שלוש, ארבע).
<סיגל רפאלי: אני לא זוכרת הרבה אבל קמצוץ.
<סיגל רפאלי: אני נורא שמחה שראש העיר שלנו מגשים לנו את החלומות שלנו, של אגף האירועים, ובשיתוף פעולה עם אגף הקליטה יצאנו למיזם הזה, שאני חושבת שהוא מיזם מאוד מאוד חשוב.
<סיגל רפאלי: אנחנו מאוד מאוד רוצים שכמו ש"זיכרון בסלון" של ניצולי שואה הפך לתופעה חברתית ארצית, גם "המסע לתקווה – יהודי אתיופיה מספרים" יהפוך לתופעה חברתית בכל עיר ויישוב ארץ, בכל מקום.
<סיגל רפאלי: אנחנו מתחילים את זה בפתח תקווה, במלאבס, אבל החל משנה הבאה אנחנו רוצים שסמוך ליום הזיכרון אנשים יפתחו את בתיהם בכל הארץ וזה יהפוך למסורת רבת שנים.
<סיגל רפאלי: אני שמעתי את כל העדים, כולם תושבי פתח תקווה.
<סיגל רפאלי: את האמת, אני בכיתי ביחד אתם.
<סיגל רפאלי: לשמוע אישה שהיתה בת 16, שעשתה את המסע הזה לבד, בלי אימא ואבא, ראתה המון גופות בדרך, ראתה חטיפות מצד הסודנים; לשמוע אישה שהיתה בת 10 כשאיבדה את אימא שלה ואת אחיה בסודן, במחנה; לשמוע איש שהיה אחראי על המחנה בקומוניטי; לשמוע כל כך הרבה סיפורי גבורה והישרדות, זה פשוט מעורר השראה.
<סיגל רפאלי: אני חושבת שבאמת בכל ישוב בארץ זה חייב להיות.
<סיגל רפאלי: התופעה החברתית הזו מתחילה אצלנו בפתח תקווה והיא חייבת לפרוץ את גבולות הארץ.
<סיגל רפאלי: בעזרת
<סיגל רפאלי: כם אנחנו יכולים לעשות את זה וזה הזמן.
<סיגל רפאלי: ועוד קוריוז קטן – כשהגענו לארץ בשנת 71', אבי תמיד סיפר לי שפחדתי לרדת מהמטוס כי ראיתי הרבה לבנים, אז בזה אני מסיימת.
<סיגל רפאלי: תודה רבה.
אברהם נגוסה: תודה על היוזמה, תודה רבה לך.
אברהם נגוסה: רשות הדיבור למר דוד מהרט, שחלק מבני משפחתו נעדרו בדרך לארץ, בסודן.
אברהם נגוסה: בבקשה, דוד מהרט.
<דוד מהרט: בוקר טוב, תודה רבה.
<דוד מהרט: אדוני היושב-ראש, לפני כשבועיים פניתי אליך בבקשה לקיים דיון בנושא הנעדרים ואני רוצה להודות לך על כך שנענית ואתה מקיים את הדיון הזה, כי שנים רבות אני מבקש ולא היה יושב-ראש ועדה שנענה, על כך אני מודה לך.
<דוד מהרט: אני אשמח באמת שהדיון יתמקד בנושא של הנעדרים כי לצערי הנושא הזה לא זוכה להתייחסות.
<דוד מהרט: על פי החוברת שמשרד ראש הממשלה הוציא, פרויקט הנצחה ליהודי אתיופיה, רשומים פה 83 אנשים בני הקהילה שנעדרו בדרך לסודן, בתוך סודן.
<דוד מהרט: 83 אנשים זה 83 משפחות והרבה קרובים מסביב שחייהם עצרו מלכת.
<דוד מהרט: המצב הזה, של אי הוודאות מה עלה בגורל האנשים האלה, עוצר את החיים של האנשים ולא מאפשר להמשיך הלאה.
<דוד מהרט: אני רוצה לדבר על המשפחה שלי.
<דוד מהרט: יש לי פה קרובי משפחה, אתם רואים פה תמונה של שמונה אנשים, מתוכם שבעה – ארבעה שלמעלה והשלושה שבצד שמאל – הם בני משפחה אחת.
<דוד מהרט: שלושה מהם הם האחים הגדולים שלי ושניים מהם הם האחים של בת הדוד שלי, שיושבת כאן.
<דוד מהרט: הרביעי הוא אבא של בני דודים שלי שיושבים פה, השביעי הוא האבא של אביב שיושבת כאן, אלה הם שבעה בני משפחה.
<דוד מהרט: השמיני הוא אח של אשר רחמים, שתכף ידבר עליו.
<דוד מהרט: אלה הם שמונה אנשים ושבעת בני המשפחה שלנו שב-1981, כאשר נכנסו לסודן, נאסרו על ידי סודן ואיש לא יודע מה עלה בגורלם.
<דוד מהרט: אבל אני רוצה לחזור ולקחת צעד אחד אחורה.
<דוד מהרט: ב-1981, כשהיינו בתהליך התארגנות לעלות לארץ, לילה אחד קבוצה של נוצרים באה לכפר של סבא שלי, טקליי גזאי, והחליטה שצריך לחסל שם את היהודים ולקחת את רכושם.
<דוד מהרט: באותה לילה ארור ונמהר נרצחו שלושה אנשים – הדוד שלי, שהוא אבא שלה, אשתו של דוד שלי שאלה הילדים שלה, ובן דוד שלי, נער, שאחותו יושבת כאן.
<דוד מהרט: שלושה אנשים נרצחו בלילה אחד.
<דוד מהרט: אחרי הרצח המזעזע הזה התכנסנו בכפר שלי, של ההורים שלי, שגדלנו בו.
<דוד מהרט: אחרי אבל של חודש יצאנו למסע שלנו בתוך סודן.
<דוד מהרט: אחרי שהגענו לסודן, כאמור, שבעה בני משפחה שלנו, אחרי שהביאו אותנו לסודן, חזרו לאתיופיה, כי יצאנו בחיפזון והיה צריך להסדיר כמה עניינים.
<דוד מהרט: אחרי שלושה חודשים, כשהם חזרו לסודן להצטרף לבני המשפחה שלהם ביישוב שנקרא דרוויל, תפס אותם שם הצבא הסודני.
<דוד מהרט: הצבא הסודני תפס אותם, על פי הערכה וידיעה שיש לנו, בגלל שבחור אתיופי העליל עליהם כל מיני סיפורים ובין היתר חשף את זהותם כיהודים.
<דוד מהרט: צבא סודן לקח אותם משם לבסיס צבאי ומאותו רגע אנחנו לא יודעים מה קרה אתם.
<דוד מהרט: הידיעה שהם נעצרו הגיעה אלינו, לאל-קדריף, שם היינו.
<דוד מהרט: אבא שלי ז"ל נסע לשם, ולמרות שלא ידע ערבית הוא חזר משם ואמרו לו: לא בטוח שאתה יכול לגלות מה עלה בגורלם אבל הנוכחות שלך פה גם מסכנת אותך, אז הוא באמת חזר למשפחה, ומאותו רגע הוא לא חזר להיות אותו האדם שהיה, הוא והרבה אבות ואימהות.
<דוד מהרט: סבא שלנו, שהוא אבא וסבא של ששת האנשים האלה, גם נפטר בלי שהוא ידע מה עלה בגורלם.
<דוד מהרט: אימא שלהם, שהיא אימא לשניים מהנעדרים, לפני שנה נפטרה.
<דוד מהרט: מי שנמצא היום בחיים מכול המבוגרים זו אימא שלי, שמתפללת ורוצה לדעת מה עלה בגורל שלושת הילדים שלה.
<דוד מהרט: זהו כאב נוראי ואנחנו מרגישים שבמדינת ישראל לא מגלים רגישות לכאב הזה.
<דוד מהרט: אני, מהיום שעלינו לארץ, פונה לכל הנשיאים, לכל שרי החוץ ולכל משרדי הממשלה, האדם היחידי שענה לי היה חבר קונגרס מארצות הברית, ששמו הארי.
<דוד מהרט: הוא היחידי שאלה שפניתי אליהם והוא כתב לי ארבעה מכתבים, כולל מכתב של שגריר סודן בארצות הברית.
<דוד מהרט: אבל בישראל – כאילו שאם הגענו לפה, או אולי גם התנאים הפיזיים שלנו השתפרו, איש לא מתייחס בכלל לכאב שאנחנו סוחבים.
<דוד מהרט: אין במשפחה שלנו שמחה מאותם הרגעים שהם נעדרו.
<דוד מהרט: אין שמחה שלמה שהאחים האלה והבנים האלה הם לא ברקע של השמחה.
<דוד מהרט: אנחנו לא יכולים להמשיך את חיינו פה בלי לחשוב עליהם.
<דוד מהרט: אני עדכנתי אתמול ורציתי שגם ממשרד ראש הממשלה יבואו הגורמים הרלוונטיים, מהמוסד, שהוא הגוף שפעל בדרום סודן.
<דוד מהרט: הבקשה שלנו היא שמשרד ראש הממשלה – כמו שעושים סביב כל נעדר במדינת ישראל, שהמוסד לוקח אחריות וממנים גורם, אדם מיוחד שיברר את גורל האנשים – זה מה שאנחנו רוצים לבקש.
<דוד מהרט: אדוני היושב-ראש – כפי שאמרתי, אני מדבר על שבעת בני המשפחה שלי אבל אנחנו מדברים על 83 אנשים, אני בטוח שהכאב שאני מבטא והכאב שאנחנו סוחבים הוא כאב משותף לכל הנעדרים, מגיע לנו שמדינת ישראל תקדיש לזה את המשאבים הדרושים.
<דוד מהרט: אנחנו לא מבקשים כסף, לא מבקשים שום דבר, אנחנו רק רוצים לדעת אם בני המשפחה שלנו בחיים.
<דוד מהרט: אם בני המשפחה שלנו בחיים צריך לעשות הכול כדי להוציא אותם מ-36 השנים שהם חיים בהן, אולי חיים בצינוק, אולי חיים באיזשהו בית כלא; ואם הם לא בחיים, עם כל הצער, אנחנו גם רוצים לדעת.
<דוד מהרט: אנחנו רוצים לדעת אם הם לא בחיים.
<דוד מהרט: אם הם לא חיים נטפל, נעשה אזכרות, נעשה קדיש ונוכל להמשיך הלאה, אבל זה לא יכול להימשך ככה.
<דוד מהרט: אני אסיים במשפט אחד.
<דוד מהרט: אתה יודע, אני כבר 33 שנים פה בארץ, אני זוכר את הרגעים שבהם אידה נודל ונתן שרנסקי חזרו לארץ, גם הם יהודים וגם הם אסירים ומדינת ישראל עשתה מעל ומעבר כדי להוציא אותם – ואני הייתי גאה בזה שמדינת ישראל עשתה את זה – רק אני רוצה להיות גאה בזה שגם מדינת ישראל עושה את אותו דבר כלפי בני הקהילה.
<דוד מהרט: אין אנשים ציוניים יותר, אין אנשים מסורים יותר למדינת ישראל.
<דוד מהרט: אנשים שנעדרו ושנעלמו במסע לציון וירושלים – ציון וירושלים לא יכולה לשכוח אותם.
<דוד מהרט: לזכור את הנפטרים זה מאוד חשוב אבל גם צריך לזכור את אלה שנעדרו, שמבחינתי, מצבם אולי אפילו גרוע יותר ממצבם של המתים.
<דוד מהרט: מצב בני המשפחה שלהם אולי גרוע יותר ממצבם של אלה שיודעים לפחות, שגורל יקיריהם ברור להם ושמות בני המשפחה שלהם נמצאים באנדרטה והם יכולים להתייחד עם זכרם.
<דוד מהרט: זו הבקשה שלנו.
אברהם נגוסה: תודה רבה, מר דוד מהרט.
אברהם נגוסה: כמובן, זה הנושא החשוב שאנחנו צריכים לקדם.
אברהם נגוסה: נציגת משרד ראש הממשלה, אני אשמח שתתייחסי, אני לא רוצה לשים אותך - - -
<קסאיי דמוזה פרנזמן: כן, אני מבינה את זה.
<קסאיי דמוזה פרנזמן: הדבר היחידי שאני יכולה להגיד באמת במסגרת מה שאני כן יכולה להגיד הוא שבאמת מינוי צוות, כמו שאמרת – ברגע שכן נקבל איזושהי החלטה שהיא לא בדרג המקצועי בסופו של יום – אנחנו נעשה את זה, אנחנו נתכנס ונעשה את מה שצריך, אבל זה לא בדרג שלנו להחליט על מינוי.
אברהם נגוסה: מה שחשוב הוא שאנחנו נשמח שתעבירי את המסר.
<קסאיי דמוזה פרנזמן: כמובן.
אברהם נגוסה: אני גם אעביר את זה לראש הממשלה, שהוא אחראי על השירותים החשאיים, ואני אפנה אליו גם לעשות מאמץ בתחום הזה.
אברהם נגוסה: מישהו מהמשפחה רוצה להתייחס?
<אביב אדיסיי סהלו: שלום לכולם.
<אביב אדיסיי סהלו: אני עליתי עם אימא שלי לאחר שאבא שלי נעלם, עליתי עם עוד שני אחים קטנים.
<אביב אדיסיי סהלו: אחי הקטן היה בן שנתיים, אני הייתי אז בת שש, ויש לי עוד אחות שהיתה בת 4.5, ומאז, אפילו שאני חייה פה במדינת ישראל, זה כאילו אני לא חייה בשום מקום.
<אביב אדיסיי סהלו: אפילו שאני עדיין נושמת, ממשיכה את החיים כמו שצריך, חלק ממני וחלק מהאחים שלי ומאימא שלי נשאר שם באיזשהו מקום.
<אביב אדיסיי סהלו: חוסר הוודאות, העובדה שאת לא יודעת איפה הוא נמצא – זה לא לישון כל לילה, את לא נרדמת.
<אביב אדיסיי סהלו: את כל פעם שומעת משהו, מישהו נפטר, את אומרת: אני לא יודעת איפה אבא שלי, איפה הוא עכשיו ישן, אם הוא אוכל בכלל, אם הוא נושם.
<אביב אדיסיי סהלו: אם הוא אפילו נפטר הייתי רוצה לדעת.
<אביב אדיסיי סהלו: לנוח.
<אביב אדיסיי סהלו: מה זה "לנוח"?
<אביב אדיסיי סהלו: לא לנוח מבחינת להיות רגועה, בכלל לדעת מה קרה אתו.
<אביב אדיסיי סהלו: 33 שנה – אני עכשיו בת 42, אני הייתי בת שש – אבל עדיין התחושות נשארו כאילו אני שם, אני עדיין בת שש, כאילו לקחו ממני חלק.
<אביב אדיסיי סהלו: השנים עוברות, עוברות, אבל אני עדיין נתקעתי באותו מקום.
<אביב אדיסיי סהלו: זה מאוד קשה רק לחשוב על המחשבה הזאת לאן הם נעלמו, מה אתם.
<אביב אדיסיי סהלו: זה ממש כאב שאי אפשר לתאר אותו במילים.
<אביב אדיסיי סהלו: רק בן אדם שחווה את זה יכול להרגיש מעט ממה שאני מרגישה.
<אביב אדיסיי סהלו: אני רוצה להגיד תודה באמת שיש לי אימא חזקה שנתנה את כל כולה בשביל שאנחנו לא נרגיש חלק מהמצוקה הנפשית שאנחנו חווים כל יום, ואפילו שעכשיו יש לי בית, ברוך-השם, אני נשואה, יש לי ילדים ומשפחה, עדיין זה כאילו נתקעתי אתה בבית, איך שהיא גידלה אותי.
<אביב אדיסיי סהלו: אני לא רואה את עצמי מעבר לכותל הזה של הבית הזה שהיא גדלה והקושי הזה שהיא גידלה אותנו – איך אפשר לחיות במצב כזה?
<אביב אדיסיי סהלו: לפחות שאיזה גוף מסוים ינסה לעזור לנו, להגיד לנו, לכוון אותנו: הם נמצאים פה, אנחנו לעזרתכם, נעזור לכם.
<אביב אדיסיי סהלו: אני לא ראיתי.
<אביב אדיסיי סהלו: פניתי להרבה גופים אבל עד היום לא ראיתי שום יד שהיא מכוונת, יד שאת יודעת שכן עשית משהו ועושים אחריך.
<אביב אדיסיי סהלו: אני לא ראיתי כלום.
<אביב אדיסיי סהלו: אני באמת מקווה שבעקבות הוועדה הזאת יינתן משהו לי ולכל המשפחה שלי, שאנחנו באמת נפגשים באירועים, שאותם אני מכירה מאז שאנחנו קטנים.
<אביב אדיסיי סהלו: זה מאוד קשה, זה רק מחזיר אותי אחורה למצב הזה.
<אביב אדיסיי סהלו: אני באמת אשמח שיהיה משהו בעקבות הדיון הזה.
<אביב אדיסיי סהלו: תודה.
אברהם נגוסה: דוד, קודם התחלת את דבריך שבחוברת שהכינו במשרד ראש הממשלה ציינו 83 נעדרים.
אברהם נגוסה: מעבר לשמות שלהם שכתובים, האם יש התייחסות?
אברהם נגוסה: האם הוקמה ועדה?
אברהם נגוסה: האם נעשה איזשהו מהלך לזרז ולקדם את החיפוש אחריהם?