GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<לבנה זמיר: המל"ל בזמנו, כשהיה בראשו פרופסור עוזי ארד, הוא היה יועץ מדיני לביבי והוא היה ראש המל"ל.
<לבנה זמיר: הוא רשם 10 נקודות מה הממשלה צריכה לעשות כדי שתהיה סימטריה – הוא קרא לזה סימטריה.
<לבנה זמיר: לא רק הפליטים הערבים מגיע להם, יש גם פליטים יהודים ופה חל המהפך.
<לבנה זמיר: מהמל"ל זה יצא, אבל כשהיינו פה ב-13 ביולי, נציג המל"ל החדש לא ידע לספר את זה.
<לבנה זמיר: הוא לא יודע.
<לבנה זמיר: הוא לא קורא בקלסרים.
<לבנה זמיר: אז אני דיווחתי על זה שמה-10 נקודות של פרופסור עוזי ארד, שאפשר לומר שכולן התבצעו מאז מלבד אחת, הוא ביקש ואמר – חשוב להקים את הקרן הבינלאומית שתפצה את הקבוצה הזאת ואת הקבוצה הזאת ואין לדבר על זכות שיבה.
<לבנה זמיר: אין.
<לבנה זמיר: זה פיצויים.
<לבנה זמיר: קלינטון המציא את המילה הזאת קרן בינלאומית ביולי שנת 2000 בקמפ דיוויד 2.
<לבנה זמיר: אז היה עוד ערפאת ואז ברק היה ראש ממשלה.
<לבנה זמיר: הוא אמר הפתרון, הכלי לשלום זה קרן בינלאומית.
<לבנה זמיר: יש לי בכיס הבטחות ל-21.5 מיליארד דולר ואגייס יותר.
<לבנה זמיר: וזה היה בריאיון טלוויזיה של הערוץ הראשון, עם ערד ניר.
<לבנה זמיר: ומחאנו כפיים – ככה, באמת, בטלוויזיה, לפני 11 שנה או כמה שזה, 16 שנה.
<לבנה זמיר: ורק אז ברק, שהיה ראש ממשלה, הכיר בכך ואמר כן, נכון, זאת הצעה ואנחנו – ישראל – נשתתף בקרן הזאת כדי לפצות את אלה ואלה.
<לבנה זמיר: ואנחנו מאז, כל מפגש בכנסת, כל מפגש בכלל מדברים – קרן בינלאומית ואני יכולה לומר לכם – מי שיקים את הקרן הבינלאומית הזאת, הוא יזכה וייכנס בגדול להיסטוריה.
<לבנה זמיר: זה כל מה שאני יכולה לומר.
<לבנה זמיר: אז חבר הכנסת אורן חזן לקח את זה אליו לפני שנה וחצי או משהו כזה והקים שדולה.
<לבנה זמיר: הוא אמר שדולה להשבת הרכוש הגנוז, הגנוב, הגזול שנגזל מיהודי ארצות ערב והוא דיבר כאן גם ב-13 ביולי.
<לבנה זמיר: ולאחר שאני דיברתי על הקרן הבינלאומית, אי אפשר היה שלא להתייחס אליה.
<לבנה זמיר: חברת הכנסת ענת ברקו - אתם יכולים לראות את זה בפרוטוקול - אמרה במפורש ומאד התרגשתי מאד שמחתי - היא אמרה יש להקים את הקרן הבינלאומית הזאת עכשיו, לא לחכות להסכם שלום, כי היא הכלי לשלום.
<לבנה זמיר: את יכולה למצוא את זה בעמוד 22.
<לבנה זמיר: אני אתמול חיפשתי.
<לבנה זמיר: אני עושה שיעורים כי איכפת לי, מה לעשות.
<לבנה זמיר: עמוד 22, ענת ברקו אמרה את זה בפרוטוקול שלך, של ה-13 ביולי.
<קריאה: כפפה ברמה הבינלאומית.
<קריאה: להקים את הקרן, לקחת מישהו, יהודים יעשו אותה או להתחיל להריץ?
<לבנה זמיר: להתחיל לבד.
<לבנה זמיר: נו, אז אני שמחה שבאתי היום ולו רק כדי להעלות את הנקודה הזאת.
<לבנה זמיר: את צדקת כשאמרת לי לבנה, את חייבת לבוא.
<לבנה זמיר: עזבתי הכל ומחר יש לנו 3,000 איש בבני האומה ואני אחראית על כמה אוטובוסים וזה לא פשוט, אבל עזבתי הכל ובאתי.
<לבנה זמיר: אז זה בעניין הקרן הבינלאומית.
<לבנה זמיר: אם לדבר על קליטה, באותן ישיבות שנערכו בין המל"ל ואנחנו, היינו נציגות אחת בתוך המועצה הזאת, זה היה אז רפי איתן שהיה ראש המועצה להשבת הרכוש של ניצולי שואה וגם של יהודי ארצות ערב, וקמה מועצה משותפת שהיה נציג המל"ל והיינו אנחנו ורפאל איתן.
<לבנה זמיר: באחד הפרוטוקולים נרשם – ויש לי את הפרוטוקול – הסוכנות היהודית הייתה גם עם נציג, אמרה יפה, תקום הקרן, יהיה כסף - אבל אנחנו ועל זה אני באתי היום – אנחנו, הסוכנות היהודית – וזה ממש לפרוטוקול – רוצים לקבל חזרה החזר עבור מיטת סוכנות מברזל שקיבלתם במעברה בשנים 1949-1950.
<לבנה זמיר: אני ילדת מעברות.
<לבנה זמיר: אני בגיל 12 הייתי במעברה בטבריה, על ההר.
<לבנה זמיר: רוחות.
<לבנה זמיר: גשם.
<לבנה זמיר: באוהל ענק-ענק, כי היינו תשעה אנשים –שבעה ילדים וההורים – באמצע הלילה - - -
אברהם נגוסה: הסוכנות ביקשו לקבל את המיטה?
<לבנה זמיר: בפרוטוקול.
<לבנה זמיר: אמרו אנחנו רוצים.
<לבנה זמיר: לא איכפת לי, שייקחו.
אברהם נגוסה: אני גם קיבלת כשהייתי עולה חדש, אז אני צריך להחזיר?
אברהם נגוסה: לא שמרתי אותה.
<לבנה זמיר: הם רוצים כסף.
<לבנה זמיר: אז אני עניתי מיד, לא יכולתי לא לענות.
<קריאה: את זוכרת מי אמר את זה מטעם הסוכנות?
<לבנה זמיר: לא זוכרת.
<לבנה זמיר: הנציג של הסוכנות בוועדה הזאת אמר יחזירו.
<לבנה זמיר: אני התרעמתי כל כך.
<לבנה זמיר: אני לא הייתי בישיבה הזאת, אבל קיבלתי את הפרוטוקול ומיד שלחתי הודעה, אמרתי אין מצב.
<לבנה זמיר: למה?
<לבנה זמיר: לא שאני ארצה לגזול את הסוכנות היהודית, חלילה, לא.
<לבנה זמיר: כי אבא שלי, ברגע שהתחיל לעבוד, קיבל כל חודש בקשה להחזר והוא החזיר כי הוא עבד.
<לבנה זמיר: לקחו לו את זה.
<לבנה זמיר: הוא היה חייב להחזיר.
<לבנה זמיר: אנחנו החזרנו בשנת 1953, כי הוא התחיל לעבוד, כי במעברה הוא עבד בהובלות, במה יעבוד?
<לבנה זמיר: הוא בימים הראשונים בכה, אחר כך אימי אמרה לו אל תבכה, אל תבכה, אתה חזק ואני יפה ואתה חזק ואני יפה ואתם חזקים ואנחנו נחזור להיות מה שהיינו פעם.
<לבנה זמיר: נתנה בנו המון כוח, גרוש על גרוש ואמרה רק תל אביב.
<לבנה זמיר: אני בטבריה לא נשארת, כי אין פה אוניברסיטה, אוקיי?
<לבנה זמיר: זאת הסיבה שהיא לא לקחה שיכון על ההר.
<לבנה זמיר: כשאחי היה בן 16 הוא היה טפסן ובנה את השיכונים האלה, היא אמרה טבריה לא טוב, בגלל שאין אוניברסיטה.
<לבנה זמיר: לבנים שלי, היא לא אמרה לבת שלי, כי אז היא לא ידעה שיהיה מהפך כזה.
<לבנה זמיר: חדר וחצי על גג אספלט בשכונת פלורנטין, זה מה שהם יכלו להשיג מהעבודה של שלוש שנים במעברה, ואבי התחיל לעבוד כפקיד קבלה בלילה, במלון על שפת הים בתל אביב.
<לבנה זמיר: מיד התחילו לשלוח לו החזרים.
<לבנה זמיר: ואחרים שלי זוכרים את זה.
<לבנה זמיר: אמרנו בלב טוב נחזיר להם.
<לבנה זמיר: אני לא יודעת את הסכום, אבל מיטת הסוכנות הזאת מברזל והיה משהו מקש כזה, מזרון מקש שבקיץ, אם בחורף - - -
<קריאה: גם את הפשפשים כדאי להחזיר.
<לבנה זמיר: פשפשים.
<לבנה זמיר: איך את יודעת?
<קריאה: אני יודעת.
<קריאה: גדלנו שם.
<קריאה: הם לא צריכים את המיטות, הם החזירו את הכסף.
<לבנה זמיר: הפשפשים שעקצו אותי כל הלילה.
<לבנה זמיר: אז אם בחורף האוהל עף ועלינו כל הגשם ושכנים רק אם באו עזרו, זה היה נורא לאמא שלי, להורים.
<לבנה זמיר: אבל זה ייסורי קליטה, על זה צריך לכתוב ולדבר, כי היו ייסורים, אבל באהבה, כי אהבו את הארץ.
<לבנה זמיר: החליטו.
<לבנה זמיר: יכלו בגלל השפות להישאר בצרפת.
<לבנה זמיר: אבי התחיל לעבוד שם, אבל אימי אמרה אין, אני רוצה למקום שכולם יהודים.
<לבנה זמיר: שאף אחד לא יגיד לילדים שלי – איטבחו אל יהוד.
<לבנה זמיר: זו הייתה פעם ראשונה שאמא שלי אומרת לא לאבא שלי וניצחה ואני שמחה שהיא ניצחה.
<לבנה זמיר: פה זה המקום שלנו והלגיטימציה היא זאת שאין מקום אחר.
<לבנה זמיר: כואב להם שיש לנו מקום משלנו, אבל לא יעזור להם.
<לבנה זמיר: זה המקום של עם ישראל.
<לבנה זמיר: אז אם בחורף עף האוהל ובקיץ הפשפשים, אני זוכרת ישנו תחת כיפת השמיים בקיץ, כי הפשפשים בפנים עקצו, אבל שילמנו.
<לבנה זמיר: אתם התרעתם על זה שהם מבקשים עבור הפשפשים כסף, אבל שילמנו.
<לבנה זמיר: על זה אני מתרעמת, וזה לפרוטוקול.
אברהם נגוסה: חבר הכנסת מלכיאלי, בבקשה.
מיכאל מלכיאלי: טוב, קודם כל תודה אדוני יושב הראש על עצם קיום הדיון הזה, לדעתי דיון חשוב מאד.
מיכאל מלכיאלי: אני בכוונה היה לי חשוב להגיע לפה ואני אגיד לך גם למה.
מיכאל מלכיאלי: הרבה מדברים ונזכיר את יום היציאה והגירוש של יהודי מדינות ערב ובפרט יהודי איראן.
מיכאל מלכיאלי: אני חושב שמהוועדה וממך צריכה לצאת קריאה גם למוסדות החינוך, ללמוד על החיים של היהודים האלה במדינות ערב.
מיכאל מלכיאלי: אני כילד גדלתי אצל סבא שלי, זכר צדיק לברכה, שבא ממשפחה של רבנים מאיראן וסבתא שלי, וכל הזמן – מדובר על תקופה של הרבה הרבה לפני 1948 – כילדים שם הם התחנכו כל הזמן על שיבה לציון.
מיכאל מלכיאלי: יש הרבה סיפורים ופולקלור ואגדות על מדינות אחרות, כמה שהתחנכו בהן על הציונות וזה נכס צאן ברזל לעדות מסוימות, שהציונות הייתה בדמן ואני זוכר את סבתא שלי, שאצלה אפילו המושג דגל זה היה קדוש וכל דבר שקשור למושג של ציונות ויהדות זה היה דבר שהוא חשוב וקדוש, אבל יחד עם זה המסורת החזקה שלהם בתורה וברבנים ובשירה, בפיוט.
מיכאל מלכיאלי: סיפר לי סבא שלי שתמיד בבית הכנסת, כשאבא שלו, שהוא היה הרב של המקום, היה מדבר – תמיד הוא היה גומר ואומר רבותי, אנחנו צריכים לדעת שאנחנו אורחים במדינה הזאת.
מיכאל מלכיאלי: 1,000 שנה הם גרים שם.
מיכאל מלכיאלי: אנחנו אורחים במדינה ויום יבוא ותקום.
מיכאל מלכיאלי: זאת אומרת מדברים שתקום מדינת ישראל ואנחנו צריכים כולנו לעזוב את המקום כאן, כי זה לא המקום שלנו.
מיכאל מלכיאלי: באמת בשנת 1948, אז היה השאה הפרסי, הוא שלט במדינה, למי שיודע והוא שלח את השליחים ואמר להם רבותי, כל עוד שאני שולט כאן עוד יש לכם אפשרות לצאת.
מיכאל מלכיאלי: כמובן בלי נכסים, בלי כסף, תצאו.
<קריאה: למה, סליחה.
מיכאל מלכיאלי: תלוי באיזה תקופות.
<קריאה: השאה איתר.
<קריאה: להיפך, הוא אמר תיקחו את זה ותלכו.
מיכאל מלכיאלי: אני יודע שבתקופות מסוימות הוא כבר אמר להם שהוא רצה.
מיכאל מלכיאלי: הוא ביקר בבית הכנסת היהודי.
מיכאל מלכיאלי: יש אגדות שגם אמא שלו הייתה יהודיה, לא יודע כמה זה נכון, אבל הוא אמר יבוא יום.
מיכאל מלכיאלי: אחרי זה הייתה מהפכה של חומיני, שהוא אמר שכבר לא יתנו לכם לעלות.
מיכאל מלכיאלי: ומשפחות שלמות עלו לארץ ישראל, אני אומר בעירום ובחוסר כל, אז אני מכיר את זה מהמשפחה שלנו.
<קריאה: זה לגמרי נכון.
מיכאל מלכיאלי: ובאו לכאן וגם הם יבשו את הביצות וגם הם נזרקו במעברות ולא התלוננו.
מיכאל מלכיאלי: סבא שלי עד יומו האחרון תמיד הודה למי שהביא אותו לפה, אבל התייחסו אליהם לא טוב וזרקו אותם כמו שסיפרה הגברת לפני, במעברות.
מיכאל מלכיאלי: גם מנושא הדת אי אפשר להתעלם, שלא חינכו אותם בצורה דתית.
מיכאל מלכיאלי: ההיפך.
מיכאל מלכיאלי: אני אומר את זה במאמר מוסגר – לא נתנו להם להיפגש עם הנציגים, אם זה אגודת ישראל בזמנו והפעילים.
מיכאל מלכיאלי: אלה ישר כיוונו אותם למקומות ממלכתיים, אבל את זה נשים במאמר מוסגר.
מיכאל מלכיאלי: אני חושב שחשוב שמכאן תצא קריאה שגם ילמדו על ההווי שהיה להם, על הציונות וכמה שהם באו ובנו כאן את הארץ.
מיכאל מלכיאלי: אני חושב שהנושא הזה לדעתי קצת חסר.
מיכאל מלכיאלי: כשאני מספר את זה בכל מיני מפגשים, חושבים שנפלתי מהירח.
מיכאל מלכיאלי: לא מבינים בכלל מה אני מדבר.
מיכאל מלכיאלי: באנגליה היו פועלים מסוימים שדיברו עליו ובכל מיני מקומות, אבל באיראן?
מיכאל מלכיאלי: אני חושב שמכאן תצא קריאה למוסדות החינוך ולשאר הדברים, ואז זה שכרנו.
<דנה גורדון שושני: אולי נציגת משרד החינוך תרצה להתייחס לזה.
אברהם נגוסה: כן, עכשיו משרד החינוך.
<עמליה לואין: יצא מצוין.
<עמליה לואין: אז קודם כל אני עמליה, אני עובדת במינהל חברה ונוער במשרד החינוך, כשמינהל חברה ונוער אחראי על החינוך הלא פורמאלי.
<עמליה לואין: כדי לתת לכם דוגמא למה הכוונה, זה שעת המחנך בתוך מערכת החינוך, אבל בתוך מערכת החינוך זה גם מנהיגויות הנוער, מועצות התלמידים והנוער, מסע לפולין, של"ח ועוד ועוד נושאים שקשורים בזה.
<עמליה לואין: כל החינוך החברתי ערכי בתוך מערכת החינוך, אנחנו מנסים לדחוס אל שעת מחנך שבועית אחת, שהלוואי והיו יותר, אבל זה לא תלוי בנו.
<עמליה לואין: כלומר, תלוי בתקציבים וכו'.
<עמליה לואין: אז זה דבר אחד.
<עמליה לואין: הדבר השני שאני רוצה להגיד, זה שהייתה אמורה להשתתף בדיון גם הממונה, הגברת מאיה שריר, שהיא ממונה על קליטת עלייה במשרד החינוך והיא התנצלה שהיא לא יכולה להגיע, אבל היא שלחה חומרים לוועדה.
<עמליה לואין: בהקשר הזה של קליטה, אם אנחנו נגיע לנושא של קליטה, אז מה שהיא ביקשה ממני להגיד זה שנעשית קליטת עלייה היום לעולים האלה, אבל כיוון שהעניין הוא השתיקה יפה לו, אז לא מפרמים את זה יותר מדי, אבל הדברים נעשים ונעשים בשקט ועל הצד הטוב ביותר.
<עמליה לואין: זה בעניין קליטה.
<עמליה לואין: אני רוצה להתייחס לעניין של יום היציאה והגירוש.
<עמליה לואין: קודם כל אני רוצה להגיד שגם לי יש נגיעה אישית בזה, מכיוון שהורי שניהם עלו עוד ברווקותם מטריפולי שבלוב.
<עמליה לואין: אבא שלי בשנת 1947, עוד לפני קום המדינה ואמא שלי בשנת 1948, לאחר קום המדינה.
<עמליה לואין: גם אצלנו יש את הסיפורים של עזיבת הרכוש שם, אני גדלתי על הסיפורים האלה של סבא וסבתא שלי, שעזבו שם בית.
<עמליה לואין: סבא שלי היה צורף זהב והם הגיעו לכאן כמעט בלי כלום.
<עמליה לואין: פשוט סגרו את הבית, השאירו מפתח אצל השכנים ויצאו ואני חושבת, כשבגרתי הבנתי שהסיפור האישי של סבא וסבתא שלי, אני קוראת לזה הטרגדיה הציונית.
<עמליה לואין: אהבת הארץ והכמיהה לציון והרצון ומצד שני המצב שהם נקלעו אליו.
<עמליה לואין: כשהם באו לכאן סבא שלי היה ירקן והוא לא האריך ימים, כשלוש שנים אחרי שהוא הגיע לכאן הוא נפטר לדעתי משברון לב וסבתא שלי עוד האריכה ימים, אבל בהחלט הסיפור המשפחתי הזה גם מלווה אותי באופן אישי, אבל אני באתי לכאן מתוקף תפקידי ואני אומרת את זה בגלל שאנשים כאן סיפרו סיפורים וזה בהחלט נוגע גם לליבי אישית.
<עמליה לואין: כמי שממונה על פיתוח התכנים במינהל חברה ונוער, אנחנו נגענו בנושא כבר לפני 10 שנים.
<עמליה לואין: זאת אומרת אנחנו הוצאנו בזמנו כבר, זה לא משהו שהוא חדש, ציונות בארצות האסלאם, ערכה כזאת לכל מערכת החינוך ואני אחר כך אשמח שאתם תראו.
<עמליה לואין: מנכ"לית משרד החינוך הוציאה הוראה למערכת החינוך בעקבות החוק, שכל מערכת החינוך ב-30 בנובמבר, מחר, מתפנה לטפל בנושא, לעסוק בנושא בהיבט כלשהו.
<עמליה לואין: אם זה בשעת המחנך, אם זה בטקס ואנחנו נתנו הנחיה לבתי הספר איך לקיים את הטקס, מאיפה לקחת חומרים לטקס.
<עמליה לואין: אם זה בהבאת אנשי עדות, סבים, סבתות, או סיפורים משפחתיים של ילדים.
<עמליה לואין: לעצור את המערכת לאיזה שהוא פסק זמן של בין שעה ליום שלם, זה נתון לשיקול דעת של מנהלי בתי הספר והצוות המוביל של בית הספר, לעצור ולעסוק בנושא ביום הזה.
<עמליה לואין: אנחנו גם הוצאנו גיליון שנקרא על סדר היום, שאנחנו מוציאים למערכת בערך שישה גיליונות בשנה, אז הוצאנו גם גיליון על סדר היום כזה למערכת.
<עמליה לואין: זה יוצא מתוקשב, זה יוצא בתפוצת מייל, אבל אני הדפסתי כאן כמה גיליונות כדי שתראו.
<עמליה לואין: אנחנו אחראים על כיתות ז' עד י"ב, לא על היסודי, ואנחנו מוציאים חומרים למערכת החינוך אחת ל-.
<עמליה לואין: אז זה אחד הנושאים שביקשנו לטפל בהם מחר.
<עמליה לואין: אז המערכת מתייחסת ומטפלת, יש גם פרק בהיסטוריה, אני לא מספיק בקיאה, מכיוון שאני לא בחינוך הפורמאלי אבל אני יודעת שיש פרק בהיסטוריה שעוסק ביהדות בארצות האסלאם ובקורות חיי היהודים שם, רק שאתם צריכים להבין שלימודי ההיסטוריה של העם היהודי הם כל כך רחבים, שאל תוך השעתיים השבועיות של ילד, צריך לדחוס המון המון נושאים והנושא הזה לא נגרע חלקו, אבל הוא גם לא מאד רחב.
<עמליה לואין: יכול להיות שצריך לטפל ולהרחיב אותו עוד.
<עמליה לואין: זה פחות או יותר מה שיש לי כרגע להגיע.
<עמליה לואין: אם צריך עוד, אני אשמח להרחב.
אברהם נגוסה: הסוכנות, בבקשה.
<אריאל דיפורטו: גם לי יש נגיעה אישית.
<אריאל דיפורטו: אריאל דטיפורטו.
<אריאל דיפורטו: אני אחראית על כל העלייה בסוכנות היהודית, עלייה מערב, אבל גם ישירות על עליית מצוקה, כי היום אנחנו כן מעלים אנשים אם זה מאיראן, אם זה ממרוקו, זה דברים שבאמת, כמו שאת אמרת, השתיקה יפה להם.
<אריאל דיפורטו: אני נולדתי במרוקו, עליתי ממרוקו ומתוך ציונות וזה נושא שהוא מאד קרוב לליבי ואני חושבת שיש לי היום זכות לעזור לאנשים לצאת ממדינות כאלה ולהגיע לארץ.
<אריאל דיפורטו: לגבי הקליטה, קודם כל אני לא מכירה את הסיפור הזה.
<אריאל דיפורטו: אני אבדוק מי הנציג של הסוכנות שהיה שם, אבל אין דבר כזה.
<אריאל דיפורטו: הסוכנות מטפלת בעלייה וקליטה ולא מבקשת שום דבר החזר מהעולים או מהמדינה.
<אריאל דיפורטו: אנחנו מתקיימים מתרומות.
<אריאל דיפורטו: אנחנו העולם הפילנתרופי.
<אריאל דיפורטו: אני באמת לא מכירה את זה.
<אריאל דיפורטו: אני אשמח לראות את הפרוטוקול הזה.
<קריאה: אל תסתכלי עלי, זה לא אצלי.
<אריאל דיפורטו: לא, לא, אני יודעת.
<אריאל דיפורטו: אני לא מכירה את הפרוטוקול הזה, אבל בכל מקרה, עד היום אנחנו מטפלים באנשים כאלה, מעלים אותם לארץ.
<אריאל דיפורטו: זה לא נושא שהוא פשוט ותמיד, במקומות מסוימים הם בסכנה ואנחנו צריכים להוציא אותם.
<אריאל דיפורטו: רוב האנשים האלה יוצאים בלי כלום, כמו בשנים שהם היו משאירים את הכל.
<אריאל דיפורטו: היום אם הם רוצים לצאת אסור שינסו למכור משהו, כי ידעו על זה.
<אריאל דיפורטו: יעלו על זה שהם רוצים לצאת.
<אריאל דיפורטו: ולכן עוד היום בכל המקומות האלה, אנשים לא יכולים לקחת שום דבר איתם.
<אריאל דיפורטו: מבחינת הקליטה, אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם משרד העלייה והקליטה.
<אריאל דיפורטו: קודם כל עולה שמגיע והוא לרוב מגיע בלי כלום, יכול להיקלט במרכז קליטה.
<אריאל דיפורטו: אף אחד לא יוציא אותו ממרכז קליטה עד שלא יהיה לו דיור קבע.
<אריאל דיפורטו: ובאמת, בזכות שיתוף הפעולה הגדול עם משרד העלייה והקליטה, אם זה מענקים מיוחדים כמו לאתיופים, לעולים שרוצים לרכוש דירה, זה לא לכל העולים.
<אריאל דיפורטו: אם זה דיור ציבורי ואנחנו באמת עוזרים להרבה עולים לקבל דיור ציבורי.
<אריאל דיפורטו: העולים יכולים להישאר 3 שנים, שנתיים.
<אריאל דיפורטו: בדרך כלל שהות ממוצאת במרכז קליטה היא כשישה חודשים, ואנחנו הרבה פעמים, עד שאין להם פתרון – אף אחד לא יוציא אותם.
<אריאל דיפורטו: אנחנו נדאג.
<אריאל דיפורטו: אנחנו לפעמים מארגנים תכניות מיוחדות כמו לעולי תימן, אולפן לנשים, כי אנחנו כן רוצים לכבד את הדת ואת הרקע ממנו הם באים, אם זה שיעורי מורשת, אם זה פעילויות לילדים, אבל אנחנו יודעים שהאנשים האלה זקוקים לעזרה ולסיוע הן בעלייה אבל גם מאד בקליטה שלהם.
מיכאל מלכיאלי: יש הכוונה למוסדות דתיים לעולים דתיים?
<אריאל דיפורטו: אין לנו מרכז קליטה דתי, לא.
מיכאל מלכיאלי: לא צריך מרכז קליטה, ילדים שהולכים ללמוד.
<אריאל דיפורטו: ילדים – אנחנו הולכים לפי הבקשה שלהם.
<אריאל דיפורטו: ואני אתן לך דוגמא, למשל עולים מתימן, יש הכוונה למוסדות שהם רוצים ללכת, שזה לרוב מוסדות פנימיות לילדים, שזה פנימיות דתיות.
<אריאל דיפורטו: הדבר הראשון הוא לכבד אותם ואנחנו עובדים ככה ואנחנו עובדים על זה עם סגן השר משולם נהרי.
<אריאל דיפורטו: אם זה עולים מאיראן, גם, אנחנו מנסים לשלב את הילדים במוסדות לפי הבקשות שלהם.
מיכאל מלכיאלי: יש עוד היום עולים מאיראן?
<אריאל דיפורטו: אנחנו מבקשים שלא - - -
אברהם נגוסה: לא מדברים על זה.
<אריאל דיפורטו: אז אני אשמח לדעת לפרוטוקול.
אברהם נגוסה: משרד הקליטה יכול להתייחס?
<דוד יאסו: אני יכול להתייחס לנושא הקליטה.
<דוד יאסו: כפי שאמרה חברתנו לעבודה מהסוכנות היהודית, באמת כל העולים שמגיעים נקלטים במרכזי קליטה בשיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית.
<דוד יאסו: הם מקבלים את כל המענה שהם מקבלים.
<קריאה: וקרן נמלטים.
<דוד יאסו: כן, יש כל מיני קרנות.
<דוד יאסו: אני לא הייתי נכנס לכל הפירוטים האלה מטעם כל מה שנאמר, אבל אנחנו כמשרד הקליטה כן מחבקים וקולטים כל עולה באשר הוא שמגיע לפה.
<דנה גורדון שושני: עכשיו אומרים שהמנכ"ל בדרך ויכול להיות שהוא מגיע.
אברהם נגוסה: מנכ"ל מל"ל?
<דנה גורדון שושני: של המשרד לשוויון חברתי.
אברהם נגוסה: הוא בדרך?
<דנה גורדון שושני: אני לא יודעת.
<לבנה זמיר: מי היה צריך לבוא, אבי כהן?
אברהם נגוסה: אמרו שהוא לא יגיע, אבל עכשיו אומרים שהוא בדרך.
<לבנה זמיר: הוא אמר משהו מאד חשוב ב-13 ביולי, גם את זה אני זוכרת בעל פה.
<לבנה זמיר: גם את ענת ברקו אני זכרתי.
<לבנה זמיר: אם הוא לא יבוא אני אדבר במקומו.
אברהם נגוסה: אני צריך לצאת.
אברהם נגוסה: חבר הכנסת ינהל את הדיון במקומי.
אברהם נגוסה: תתרגל.
אברהם נגוסה: נציגת הקרן צריכה לדבר.
אברהם נגוסה: (היו"ר מיכאל מלכיאלי)
<יפה כהן: יפה מקרן מיראז.
<דנה גורדון שושני: סיימת את דבריך?
<דוד יאסו: סיימתי.
<דוד יאסו: אני מצטרף למה שהיא אמרה.
<לבנה זמיר: את עובדת עם הילה סולימאן?
<יפה כהן: אני עובדת עם הילה, אכן.
<יפה כהן: היא אמרה לי שאת כאן.
<יפה כהן: שמי יפה כהן, לשעבר שרגא, בשבילך אולי.
מיכאל מלכיאלי: הפנים היו קצת מוכרות לי, אז זה בסדר.
מיכאל מלכיאלי: ירושלמים?
<יפה כהן: ירושלמים.
מיכאל מלכיאלי: מאיפה בירושלים?
<יפה כהן: עכשיו בפסגת זאב.
<דוד יאסו: טוב להיות בכנסת.
מיכאל מלכיאלי: לדעתי תוך כמה דקות עוד יש בינינו גם איזה סוג של משפחה.
מיכאל מלכיאלי: אם את שרגא, אז אני אגיד משהו.
מיכאל מלכיאלי: סליחה שאני קוטע אותך, משהו מאד מעניין.
מיכאל מלכיאלי: היום זה השנה ה-214 לפטירת האור שרגא, שהיה אחד מגדולי הרבנים באיראן בתקופה לפני 214 שנה.
מיכאל מלכיאלי: אדם שהיה לו קשר עם החיד"א ועם הבעל שם טוב, ככה מסופר.
מיכאל מלכיאלי: עד היום כל יהודי איראן מציינים את ההילולה שלו.
מיכאל מלכיאלי: אני אתמול הוזמנתי לשלוש הילולות שלו.
מיכאל מלכיאלי: לא הספקתי להיות בכולן.
מיכאל מלכיאלי: היום חשבתי שלציון יהודי איראן בדיוק ביום ההילולה שלו ואולי אין מקריות בעולם.
מיכאל מלכיאלי: אז סליחה על ההפרעה.
מיכאל מלכיאלי: אם אני לא טועה, משפחת שרגא היא נצר שלו.
<יפה כהן: יש לי הזכות.
<יפה כהן: אני דור שישי שלו.
מיכאל מלכיאלי: יותר משישי.
<יפה כהן: אבא שלי זיכרונו לברכה היה הרב חנניה שרגא, רב הקהילה.
מיכאל מלכיאלי: הפקדתי שומרים.
<יפה כהן: נכון.
<יפה כהן: אני מנהלת פרויקטים בקרן מיראז, זו קרן פילנתרופית שמסייעת ליוצאי איראן בישראל, גם לפיתוח הנגב, אבל זה כובע אחר.
<יפה כהן: מאד משתדלים.
<יפה כהן: עובדים בשיתוף פעולה הדוק, מלא ומהנה עם אריאל.
<יפה כהן: באמת, אנחנו משתדלים מאד לעזור לכל העולים באשר הם.
<יפה כהן: כפי שציינתם, מאד מאד חשוב לדעת את הקטע הזה שהעולים מאיראן, ואנחנו פחות מדברים עליהם, אבל גם מי שמגיע מגיע באמת בחוסר כל והקליטה שלהם בארץ מאד מאד קשה.
<יפה כהן: הרבה פעמים הם נקלעים למשברים ולקשיים גם נפשיים וגם כלכליים ולכן הם זקוקים לתמיכה ולעזרה והליווי.
<יפה כהן: אני מאד מודה לסוכנות שבהחלט מסייעת ועוזרת וכמובן קרן מיראז מסייעת.
<יפה כהן: מתחילה מהגיל הרך עד 120 בכל התחומים, בהמון המון פרויקטים בכל הארץ והפעילות ברוכה וטובה.
מיכאל מלכיאלי: אתם עוזרים להם אחרי זה גם בקליטה למוסדות לילדים?
<יפה כהן: כן, כשצריך בוודאי.
<יפה כהן: אנחנו מכוונים אותם, מלווים אותם, מסייעים להם כבר הרבה שנים.
<יפה כהן: אנחנו כבר למעלה משני עשורים פה בארץ.
מיכאל מלכיאלי: אוקיי.
מיכאל מלכיאלי: ואתם עובדים בתוך משרד הקליטה?
<יפה כהן: לא.
<יפה כהן: ממש לא.
מיכאל מלכיאלי: עוד מישהו רוצה?
מיכאל מלכיאלי: חברת הכנסת?
קסניה סבטלובה: שהיא תוסיף קודם.
<עמליה לואין: אני רוצה להוסיף שהבוקר התכנסה ועדת החינוך בכנס שדרות תחת הנושא של הסיפור השלם של ארז ביטון, שגם מתקשר לנושא שכאן, כי שוב - - -
מיכאל מלכיאלי: ועדת ביטון, כן.
<עמליה לואין: ועדת ביטון, נכון.
<עמליה לואין: זו בקשה ממערכת החינוך לתגבר את הלימודים בנושא של החיים בארצות האסלאם ולתגבר בספרות וגם במחשבת ישראל וגם בהלכה.
<עמליה לואין: זאת אומרת להכניס אל הפנתיאון הזה עוד דמויות, להרחיב עוד ואנחנו באמת לא קוראים לזה ועדת ביטון, אנחנו קוראים לזה הסיפור השלם, משום שהרעיון הוא לא להזניח סיפורים אחרים, אלא להרחיב את הסיפור כולו, שכולם ירגישו חלק.
<יפה כהן: כן, אז אני חושבת שבעקבות הוועדה הזאת גם אנחנו נכנסנו עם הספר המסע מאיראן לישראל, הספר שאנחנו הפקנו מסיפורי העלייה.
<יפה כהן: הבנתי שזה נכנס למשרד החינוך בזכותה של ועדת ביטון.
מיכאל מלכיאלי: חברת הכנסת קסניה סבטלובה.
קסניה סבטלובה: תודה יושב הראש, תודה לכל מי שהגיע.
קסניה סבטלובה: אנחנו בימים אלה מציינים את יום הגירוש והיציאה ואני נמצאת פה לא רק כחברה בוועדת העלייה והקליטה, אלא גם כיושב ראש של השדולה שהקמתי לשימור וטיפוח מורשת ותרבות של יהדות ארצות ערב והאסלאם.
קסניה סבטלובה: אני מגיעה עכשיו מכנס שדרות לחברה, שם הייתי והשתתפתי בכמה מהפאנלים הבאמת מרתקים שהיו שם.
קסניה סבטלובה: דיברנו שם על המטרה הנעלה שאנחנו כולנו שואפים אליה.
קסניה סבטלובה: המטרה היא להגיע באמת לחברה שוויונית, חברה שבה כל סיפור של כל עדה ושל כל עולה בעצם מסופר בצורה שוויונית וברורה, בלי להסתיר חלק מהדברים שהתרחשו, בין אם התרחשו שם בניכר, ובין אם התרחשו כאן בארץ ישראל.
קסניה סבטלובה: חלק מהסיפורים האלה הם כואבים מאד.
קסניה סבטלובה: אנחנו מדברים לא רק על הפרשה הכואבת מכל של פרשת ילדי תימן, אנחנו מדברים גם על זה שלא מספרים גם את הסיפור הציוני וגם את הסיפור הלא ציוני וחשוב להדגיש את הדברים האלה.
קסניה סבטלובה: בארץ המוצא של היהודים שגרו והיו קהילות מפוארות ודיברתי גם על כך שחשוב מאד שכאשר אנחנו מקדמים את הנושאים האלה, אנחנו נזכור תמיד שאנחנו סיפור נפלא.
קסניה סבטלובה: אנחנו סיפור של קיבוץ גלויות וכאשר הגלויות מתקבצות כאן בארץ אבותינו, ארץ ישראל, אז אנחנו לא יכולים להרשות לעצמנו לוותר אפילו על חלקיק קטן של מידע שאנחנו נושאים עימנו.
קסניה סבטלובה: ואם אנחנו עכשיו לא נשתדל להנציח את הדברים הלאה ולספר אותם והגדת לבנך, אז אנחנו פשוט נפסיד אותם.
קסניה סבטלובה: בגלל זה חבר הכנסת אברהם נגוסה, יושב ראש הוועדה ואני, הגשנו בשנה הזאת הצעת חוק שעולה עוד מעט להצבעה – חוק התפוצות שאומר שאנחנו חייבים להכניס למערכת החינוך שלנו, כמובן ועדת ביטון שעשתה עבודה חשובה מאין כמותה, אבל לדעתי אסור להסתפק בכך.
קסניה סבטלובה: צריך להגיע לרמה של חקיקה ובחקיקה להגדיר את זה שהסיפור של התפוצות, של היציאה של היהודים אבל גם החיים שלהם, כל המרכיבים של הסיפור הזה.
קסניה סבטלובה: גם המרכיבים הכואבים כמו סיפור הפרהוד של יהדות עיראק, הפרעות שהתקיימו בפס ובמקומות אחרים ברחבי המזרח התיכון, אבל גם הסיפור של דו קיום, גם הסיפור של ההבנה, וגם הסיפור של הידע הזה, שהקהילות שכרגע התקבצו כאן, כמעט כל היהודים שיצאו מאיראן ומארצות ערב.
קסניה סבטלובה: אנחנו בעצם יודעים שכמעט לא נשארו קהילות, קהילות זעומות ביותר.
קסניה סבטלובה: הם נמצאים כאן או שהם נמצאים בארצות אירופה, ארצות הברית.
קסניה סבטלובה: אנחנו חייבים לשתף את כולם בתוך הבנייה של הנרטיב הקולקטיבי שלנו במדינת ישראל.
קסניה סבטלובה: אם אנחנו לא נשכיל לעשות זאת, אנחנו לא נגיע לשוויון.
קסניה סבטלובה: אנחנו לא נוכל בשום פנים ואופן להגשים את המטרה הזאת, שלשמה בעצם אנחנו התקבצנו כאן, בארץ ישראל.
קסניה סבטלובה: אז אני באמת קוראת ולא אהסס לחזור על המילה הזאת – איחוד המאבקים.
קסניה סבטלובה: אסור לנו להתפתות לכל הניסיונות האלה לעשות הפרד ומשול בין העדות ולהסית, שזה בכלל עניין גרוע מאד תמיד, להסית עדה נגד עדה ולהגיד טוב, בסדר, עכשיו אנחנו מטפלים פה בסיפור כזה, ואנחנו מזניחים את כל השאר וליצור בצורה כזאת עוינות בין עדות שמרכיבות את החברה הישראלית כולה.
קסניה סבטלובה: אני אומרת שלא ראוי ולא יאה שכאשר מדובר במצוקה בגזענות למשל נגד עולי אתיופיה, שמי שיהיו באולם יהיו רק עולים מאתיופיה.
קסניה סבטלובה: זוהי הגזענות האמיתית.
קסניה סבטלובה: אני אומרת שכאשר אנחנו דנים בסיפור של היציאה והגירוש של יהדות ארצות ערב והאסלאם, פשוט לא סביר שנגיד אוקיי, שרק המזרחים יטפלו בסיפור הזה, כי זה מנציח את השבטיות, כי זה מנציח את הגזענות, כי זה מנציח את ההפרדה הזאת שקיימת בחברה שלנו.
קסניה סבטלובה: אני מאד מקווה שכאשר אנחנו נכניס את התכנים האלה, ובכנסת אנחנו אמונים על כך שאנחנו באמת נוודה שאנחנו לא עצרנו בתהליך הזה רק של כתיבת הדו"ח ואיזה שהן החלטות במשרד החינוך, אלא גם נעקוב שלב אחרי שלב שזה באמת מתקיים, שזה באמת נמצא שם.
קסניה סבטלובה: ואז בשנה הבאה, כאשר אני אשאל בבית הספר של התאומות שלי למשל, כמו שעשיתי השנה בתאריך של יום הפרהוד, שאלתי הורים גם ממוצא נכון וגם ממוצאים האחרים – האם אתם יודעים איזה יום היום?
קסניה סבטלובה: אף אחד מהם לא ידע.
קסניה סבטלובה: אם אני אשאל מחר, ביום הגירוש והיציאה – ה-30 בנובמבר – שעד שחוקקו ועד שזה נכנס בכלל, קצת מאוחר מדי לטעמי, אבל טוב שזה קיים – אז אני מקווה שיתנו לי תשובות בהתאם.
קסניה סבטלובה: שגם הילדים יידעו וגם המורים יידעו וגם ההורים שילמדו דרך הילדים שלהם וזה בעצם היופי של החברה הישראלית.
קסניה סבטלובה: אנחנו לומדים זה מזה וככה אנחנו בונים אבן אחרי אבן את החברה שלנו ואת המדינה שלנו, לתפארת מדינת ישראל.
מיכאל מלכיאלי: באמת דברים מרגשים מאד וזה מתחבר שאת הולכת לסיפור הזה של חקיקה מסודרת, שלא ייווצר מצב שילד – כל כך התחברתי למה שאמרת – שאי אפשר שבדיון של אתיופים יבואו רק אתיופים, בדיון של מזרחים יבואו רק מזרחים.
מיכאל מלכיאלי: אני חושב שכל ילד – בתל אביב ובפריפריה – צריך להכיר את היום הזה, צריך להכיר את המסורת.