GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<טובה יוסף: אולי אם היו שואלים אותה אולי היה מוציאה שאלה בזה.
<טובה יוסף: אחר כך כל היום שואלת מה יהיה, מה יהיה, מה יהיה.
<טובה יוסף: אז בסוף ברוך השם, תודה לאל, הממשלה תוציא חוק לאסוף את השמות.
<טובה יוסף: הלכתי.
<טובה יוסף: אני עובדת, אבל בלילה , בבית עד 12 שעות בלילה הלכתי.
<טובה יוסף: כל אלה.
<טובה יוסף: יש כאלה בוכים בוכים.
<טובה יוסף: אני בוכה, גם אני, ההורים שלי.
<טובה יוסף: יש כאלה מחייכים, מה את רוצה, לכי, עכשיו אחרי 30 שנה.
<טובה יוסף: מה את רוצה?
<טובה יוסף: לכי.
<טובה יוסף: גם זה אמרו.
<טובה יוסף: הם צודקים.
<טובה יוסף: כמה פעמים רשמנו, כמה פעמים.
<טובה יוסף: בסוף החוק של הממשלה יצא, אף אחד לא האמין, כולם לא נרשמו.
<טובה יוסף: כולם, ה-4,000 אנשים לא נרשמו, למה?
<טובה יוסף: כי אנשים לא האמינו.
<טובה יוסף: מה את רוצה.
<טובה יוסף: אני בנס ציונה אחד, אחרי 30 שנה.
אברהם נגוסה: עכשיו אחרי האנדרטה, כשרואים את השמות כתובים על האנדרטה, עכשיו יסכימו לתת את השמות?
<טובה יוסף: יכול להיות.
<טובה יוסף: עוד פעם.
<טובה יוסף: כן.
<טובה יוסף: אחרי זה גם - - - עד עכשיו יש בחורה, לא רוצה לתת לי.
<טובה יוסף: שלשום דיברתי איתה בטלפון.
<טובה יוסף: לא רוצה לתת לי.
<טובה יוסף: את ההורים שלה, את האמא שלה, את אחותה שלה, מה את רוצה, לא.
<טובה יוסף: הכל סתם סתם אתם.
<טובה יוסף: לא מאמינים לנו.
<טובה יוסף: אני מצדיקה אותם.
<אורי רדה: כי נתנו להם כל החיים בשבילי.
<אורי רדה: בשביל אורי רדה נתנו כל החיים.
<טובה יוסף: אז עכשיו אסירי ציון וזה.
<טובה יוסף: כל אחד נכנס את האנשים האלה נספו, עושים כמו פרויקט.
<טובה יוסף: זה כואב כואב נורא.
<טובה יוסף: זה כואב, כמו פרויקט.
אברהם נגוסה: אני חושב שזה בגלל - - - זה לא רגיל לתת ישיבה כל כך ארוכה.
אברהם נגוסה: ממש דיון ארוך נתתי בגלל המצב שפעם ראשונה יש להם פורום להוציא מה שיש להם להגיד והתחשבתי בזה, אבל יש גבול.
אברהם נגוסה: זה כנסת ויש תכנית, ולכן אני רוצה התייחסות של נציגת משרד הבריאות.
<קריאה: אנשים חושבים, פוגעים בנו, הינה יש לי חומר, תקרא חומר - - -
אברהם נגוסה: אנחנו לא שם.
אברהם נגוסה: אנחנו עוד בהתחלה.
אברהם נגוסה: תחכה.
אברהם נגוסה: אנחנו נשב, נעשה, נראה מה אפשר לעשות.
אברהם נגוסה: הכל לא ברור לנו כרגע מה אנחנו יכולים לעשות.
אברהם נגוסה: יש דברים קשים שאנחנו שומעים.
<קריאה: אתה רוצה מסמך קטן, אני מבקש, אני אתן לך חומר, אנשים ידעו מה עשינו.
אברהם נגוסה: אחרי הדיון תתן לנו.
אברהם נגוסה: בבקשה, נציגת משרד הבריאות.
<חיה ישראל: שמי חיה ישראל, אני מנהלת המחלקה לעבודה סוציאלית ובריאות הנפש.
<חיה ישראל: באמת מאוד קשה לדבר אחרי ששומעים את כל העדויות הקשות האלה, אבל חשוב לי לציין לפחות שבסך הכל אנחנו בתחילת התהליך.
<חיה ישראל: חשוב לי לציין שני דברים שכבר נעשו באגף לבריאות הנפש מבחינת הטיפול.
<חיה ישראל: כבר שנתיים אנחנו מעסיקים 10 עובדים סוציאליים במסגרות בריאות הנפש.
<חיה ישראל: עד עכשיו זה היה בתקציב של משרד הקליטה ונכון לעכשיו אני שמחה להגיד שהעובדות האלה ניגשות למכרזים על תקני המדינה.
<חיה ישראל: כמעט בכל המקומות כבר סידרנו את זה.
<חיה ישראל: עוד דבר שעשינו זה הכשרות לצוותים הרב מקצועיים שהם לא יוצאי הקהילה.
<חיה ישראל: הכשרנו כמעט 300 עובדים כבר בכל הארץ בבריאות הנפש באשפוז, קהילה ושיקום, ולהבין באמת את התרבות הכל כך מיוחדת הזאת ואת הטראומות הקשות שעברתם ואנחנו מאוד מקווים שברגע שבאמת תפנו לטיפול אז לפחות יש יותר אנשי צוות שיכולים לתת את הטיפולים.
<חיה ישראל: חשוב להגיד שצריך לפנות.
<חיה ישראל: זאת אומרת, אנחנו בונים את המערך, אבל נכון להיום צריך אולי לעשות עבודה בקהילה בשביל לעודד את הפניה לטיפול ואני יודעת שזה לא פשוט.
<חיה ישראל: לקח לך כל כך הרבה שנים לספר מה שעברת אז ברור לי שזה עניין של זמן, אבל חשוב לי להגיד שאנחנו עושים את כל מה שאנחנו יכולים במסגרת בריאות הנפש כדי להיות ערוכים אם תפנו לטיפול שאנחנו נוכל לתת את המענים כמה שיותר טובים יותר.
אברהם נגוסה: קודם כל אני מאוד מודה לכם לכל האנשים, שהגעתם וגם נשארתם עד הסוף.
אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכם על הסבלנות.
אברהם נגוסה: זה לא היה קל, זה היה מאוד קשה, אבל אני חושב שהגיע הזמן, צריך לטפל בנושא הזה ולא להשאיר אותו מתחת לשטיח.
אברהם נגוסה: אנחנו כמובן צריכים להתייעץ עם כל הגורמים בנושא האם זו חקיקה זה הדרך, האם ניתן לעשות את זה או האם ניתן להקים גוף שיטפל כמו ארגון עמך שמטפלים בניצולי שואה.
אברהם נגוסה: האם שניהם ביחד, צריך לבדוק את זה.
אברהם נגוסה: זה דיון ראשון בנושא הזה- - -
<קריאה: היא האחרונה שנשארה, כולם דיברו, היא מראה לי את התמונות של הבת ו - - -
אברהם נגוסה: אני בשלב - - -
<קריאה: אני יודע.
<קריאה: אברהם אתה הכי לארג' שהיה אפשר לדבר איתך, עשינו מאמץ, תן לה לדבר.
<קריאה: אתה יודע, רגש.
אברהם נגוסה: אני מתנצל בפני כל היושבים פה, אני אתן לה ואז אני אסכם.
אברהם נגוסה: בבקשה, אבל בקיצור.
<אילין אבוש: שמי אבוש אילין, אני מחולון, הבת שלי נפטרה, השם שלה יאנגוסמולט, היא לא אכלה, לא שותה, אין לנו אוכל.
<אילין אבוש: בגלל זה את התולעת ביד שלי, עשיתי ביד שלי ככה, אבל - - - בת עשר, מאתיופיה וסודן באה ברגל עם דברים, ילדה גדולה, היא נפטרה עם אחים שלה.
<אילין אבוש: הבן שלי הגדול, השם שלו גדעון, הם היו כולם חולים.
<אילין אבוש: 6 ילדים היו.
<אילין אבוש: היא דואגת לכולם.
<אילין אבוש: אמא, תפסיקי, אחים שלי, אני לא מגיעה לארץ, היא אמרה.
<אילין אבוש: בגלל זה היא נפטרה.
<אילין אבוש: יהיה בסדר, השם שלו גדעון, אחים שלו יכניסו אותו לארץ ישראל, הוא יהיה בסדר והוא בסדר.
<אילין אבוש: עם בת, בן, 4 שנים וחצי, עם 3 שנים וחצי, היא הלכה לארץ וכבר נשארת, אני לא מרגישההה טוב, אני לא קמה, אני באתי, 40 יום אני עם תינוק ביד שלי וקוראים לו שאול, עכשיו יהיה בסדר.
<אילין אבוש: היא נפטרה, היא דואגת לאח שלה.
<אילין אבוש: בגלל זה אני חיפשתי מקום שלה - - - אני חיפשתי תמונה שלה, חיפשתי מהכל.
<אילין אבוש: עכשיו את הבן שלי הוא מצא, אמא, מזל טוב.
<אילין אבוש: אני מצאתי את אחות שלי ביד שלי.
<אילין אבוש: תסתכלי, כבר נפטרה.
<אילין אבוש: תסתכלי את התמונה.
<אילין אבוש: עכשיו כל יום אני מנשקת אותה.
<אילין אבוש: כל הזמן אני מנשקת אותה.
אברהם נגוסה: אז כמו שהתחלתי להגיד שאנחנו לא יודעים לאיזה כיוון אנחנו צריכים ללכת.
אברהם נגוסה: אנחנו צריכים לבדוק את כל ההיבטים המשפטיים.
אברהם נגוסה: גם הגורמים הממשלתיים, הכל צריכים לדון בנושא הזה.
אברהם נגוסה: אנחנו כרגע בגלל שזה דיון ראשון אנחנו לדעתי נעשה גם דיון מצומצם לאחר שנעשה דיון עם משרדי הממשלה ולאחר שנבחן את העניין של ההצעת חוק.
אברהם נגוסה: אם ניתן לעשות או לא ניתן לעשות.
אברהם נגוסה: נקיים עוד דיון מעקב בנושא.
אברהם נגוסה: ותודה לכל המשתתפים ואני סוגר את הדיון.
אברהם נגוסה: חברי הכנסת.
יצחק הרצוג: שלום לכולכם.
יצחק הרצוג: תודה רבה, אדוני היושב ראש, ותודה לך, חבר הכנסת רזבוזוב, על שיזמת את הדיון.
יצחק הרצוג: אני באופן אישי מעריץ עצום של תיאטרון "גשר" ולא מסתיר את זה, הרבה שנים.
יצחק הרצוג: אמנם לא הייתי בהצגה הראשונה ב 91', דומני, "רוזנשטיין וגולדנקרנץ מתים", האם אני צודק?
<לנה קריינדלין: "רוזנקרץ וגילדנשטיין מתים".
יצחק הרצוג: כן, בדיוק, אבל כמו שאמרתי מקודם לחברים שהגיעו מהתיאטרון, יש איזושהי איכות נדירה, בלתי נתפסת, מאד לא מוכרת בכול, בכוריאוגרפיה, במשחק, בדרמטורגיה, בכל המרכיבים שנותנים לך חוויה שהיא פנטסטית מבחינה תרבותית.
יצחק הרצוג: הפעם האחרונה שהייתי וישבתי ליד המנכ"לית וליד שמעון פרס, זה היה עם אשתי כשהיינו ב"הדיבוק", ואני ראיתי את "הדיבוק" כמה פעמים, בכל מיני צורות, גם בברודווי ראיתי את "הדיבוק", אין מה להשוות, זה היה שילוב נדיר של יהדות, המון יהדות, זה נורא עמוק הקטע היהודי, ישראליות ובינלאומיות, משהו ייחודי.
יצחק הרצוג: אני רוצה לברך במיוחד את יבגני אריה, שהוא אדם חשוב מאד בעולם הדרמה, בכלל, הרבה שנים.
יצחק הרצוג: אני עוקב וקורא, מאוד מאוד מעריך את התרומה שלך לתרבות הישראלית ולתיאטרון כולו.
יצחק הרצוג: לברך את השחקנים הנהדרים שנמצאים כאן, את המנכ"לית ואת ידידי היקר, עו"ד אלי זוהר, שלקח את המשימה הזאת, בהתנדבות, כאיש ציבור, כיושב ראש הוועד המנהל.
יצחק הרצוג: נשמח לדעת מה התקציב שלכם, מה האתגרים.
יצחק הרצוג: זו לא תקופה קלה לעולם התיאטרון, בגלל הקשיים שמציב משרד התרבות, נרצה לדעת, אבל מה שחשוב לנו זה ברגע הזה גם להרים כוסית, לברך אתכם על התרומה שלכם לתרבות הישראלית ועל היותכם גשר עצום בין העלייה מחבר העמים לדורותיה לבין הסיפור הישראלי הגדול.
אברהם נגוסה: איתן ברושי, בבקשה.
יצחק הרצוג: איתן היה פעם מנכ"ל משרד התרבות.
איתן ברושי: זו את - - -
טלי פלוסקוב: לא, לא, לא, אם הוא היה מנכ"ל והוא עזר ל"גשר" אני מוותרת, אני אחריו.
איתן ברושי: עכשיו יש קואליציה רחבה, הכול ייפתר.
איתן ברושי: תיכף נראה, כן.
איתן ברושי: מה שאני רוצה להגיד, ברשותך, היושב ראש, הרצוג והחברים, אני גדלתי ונולדתי בקיבוץ בהתיישבות ואני זוכר שהייתי ילד וכתבתי מכתב לחרושצ'וב, היו משחקים כאלה בכיתה ד' או משהו, וכתבתי לו בסוף, אני זוכר עמוד שלם "שלח את עמי, להם זה חשוב ולנו זה חשוב".
איתן ברושי: הייתי ילד והשפיעו עלי הסיפורים שחזרו מברית המועצות לשעבר וסיפרו בהם על האירועים התרבותיים בחצי מחתרת והמשלחות, בשקיקה שמענו את הסיפורים.
איתן ברושי: אחר כך העלייה הגדולה ותחושה של איזו התרגשות גדולה.
איתן ברושי: אני בעצמי ריכזתי את קליטת העלייה של התנועה הקיבוצית "בית ראשון במולדת", בשנות ה-90.
איתן ברושי: היינו גורם מאד משמעותי, ההתיישבות כולה, בקליטה, בתקופה שאריק שרון אז ידע לפתור בעיות בירוקרטיות.
איתן ברושי: בנו בתים, לא שאלו של מי האדמה, לא התייעצו והביאו קרוואנים, בקיצור, הייתה תחושה של איזה משהו מאד גדול שקורה וכבוד וזכות להיות שותף לזה.
איתן ברושי: כמנכ"ל התרבות והספורט נקלעתי גם למשבר של "גשר", והיו כספים, ואני חושב שגם עכשיו יכולים להיות כאלה, למשברים מיוחדים, לא הקצבות ולא תקציב שגרתי אלא פתרון למצוקות.
איתן ברושי: אני זוכר שבתקופה הקצרה שהייתי, אופיר פינס, היה לו פתיל קצר, כמו שאומרים, והוא יצא אחרי כמה חודשים, אז הייתי מנכ"ל בלי שר במשך תקופה, אבל נתנו לבאר שבע, לתיאטרון, לתזמורת ול"גשר".
איתן ברושי: אני חושב שזה היה 3 מיליון או משהו.
<לנה קריינדלין: נכון.
איתן ברושי: הנה, את רואה?
איתן ברושי: מכסף של בערך 9-10 מיליון, שהיה קרן מיוחדת.
איתן ברושי: אני חושב שהערך המוסף של העלייה מברית המועצות לשעבר בכלל ולתרבות בפרט, אין שום אפשרות למדוד את זה, זה משהו ענק שהעצים את המדינה ונתן לה תרומה שאולי לקח לנו, הישראלים, או לחלק מאתנו, זמן, כדי להעריך וללמוד את ההשפעה שהייתה.
איתן ברושי: פעם היינו אומרים, איך יודעים שילד רוסי או נער רוסי מנגן על פסנתר?
איתן ברושי: אם הוא לא הולך עם כינור מתחת ליד אז הוא מנגן על פסנתר.
איתן ברושי: זו הייתה האמירה.
איתן ברושי: אני חושב שיש ויכוח מסוים, חבריי, עם משרד התרבות על שאלת - - - אני לא חושב שהמבחן עכשיו הוא כמה תיאטראות יקימו בפריפריות, אני חושב שהשאלה היא כמה תיאטראות יופיעו בפריפריה, משום שאני לא חושב שאפשר להקים אינסוף גופים תרבותיים, למרות שזה מותר, עוד תזמורת ועוד מקהלה ועוד תיאטרון, אני חושב שהמבחן, ועל זה גם היה עידוד כספי, שהיה קריטריון של כמה מופיעים באזורים המרוחקים ולהגדיל את התמיכה להופעות האלו ולא לעודד עכשיו קיצוצים, כאילו מי שמייצר בתל אביב הוא צריך להיפגע.
איתן ברושי: אתם חלק מהמערכת שמייצרת במרכז הארץ ואני חושב שבקטע הזה מותר לנו להתמודד גם עם משרד התרבות.
איתן ברושי: אני מוכן בהחלט לסיים ואני רוצה פה להגיד לחברי הכנסת שזה לא מספיק שניתן ברכות ל-25 שנה, כי המטרה היא לא להגיע למצב של "הבימה" או מישהו כזה, שהגירעון משתלט על היכולת האמנותית ואחרי זה אתה לא יוצא מהסחרחורת ומההסברים.
איתן ברושי: אני חושב שצריך להגיד בפירוש, בסופו של דיון, לא הייתי מוכן לדיון הזה כי לא ראיתי את התמונה ולא יצא לנו להיפגש קודם, אבל אם צריך אז אנחנו צריכים ללכת ולארגן את מה שצריך.
איתן ברושי: זה לא תיאטרון שיכול עכשיו להיפגע וזה לא תיאטרון שאפשר לסגור אותו חס וחלילה או לקצץ אותו, מצד שני, אני חושב שצריך להגדיר את הקריטריונים.
איתן ברושי: אלי, אתה עוסק בזה הרבה, שיהיה עידוד להוציא את התיאטרון יותר החוצה, כדי שיהיה יותר חיכוך ומפגש בין התרבות והאמנות בכלל ותיאטרון "גשר" בפרט לכלל האוכלוסייה במדינת ישראל.
איתן ברושי: אני לרשותכם, מאחל לכם בהצלחה.
אברהם נגוסה: כמובן שאתה צודק ולכן אנחנו הזמנו גם את נציגי המשרדים והם נמצאים איתנו, יש לנו את נציגת משרד התרבות והספורט, ד"ר עירית פוגל, וגם את נציג משרד העלייה והקליטה, ד"ר ולדימיר שקלאר, האם הוא נמצא פה?
אברהם נגוסה: גם הסוכנות היהודית, הממונה על התקשורת בשפה הרוסית, מר דוד שכטר ויש גם נציגים אחרים ואנחנו נשמע איך אנחנו מחזיקים את תיאטרון "גשר".
אברהם נגוסה: עכשיו חברת הכנסת טלי פלוסקוב, בבקשה.
טלי פלוסקוב: קודם כל אני רוצה לברך את חבר הכנסת רזבוזוב על עצם קיום הדיון הזה ואני רוצה להתחיל עם זה שלפני כחצי שנה ביקרתי בתיאטרון "גשר", נפגשתי עם המנכ"לית, שמעתי דברים לא פשוטים ואמרתי לעצמי, היהלום שיש לנו ביד, כולנו צריכים לעשות הכול כדי שהוא לא רק לא יקטן אלא גם יגדל.
טלי פלוסקוב: אנחנו כאן, בוועדה הזאת, מדברים כל הזמן על קליטה ועלייה ולא פעם מחפשים דרכים איך אפשר באמת לעשות את הקליטה מוצלחת.
טלי פלוסקוב: יושבים מולנו אנשים שדווקא נקלטו במדינת ישראל, זו דוגמה לקליטה מוצלחת, ולכן אנחנו, כוועדה וכמדינה, חייבים לתת את התמיכה לגופים כאלה ולגוף הזה במיוחד.
טלי פלוסקוב: אני את הברכות אגיד בסוף, אני דווקא רוצה להתייחס למה ששמעתי בפגישה לפני חצי שנה.
טלי פלוסקוב: האם אתם יודעים עם מה הם מתמודדים?
טלי פלוסקוב: איך בכלל הם מתקיימים?
טלי פלוסקוב: כמה האישה הזו אולי ישנה בלילה וכמה לא?
טלי פלוסקוב: כמה היא מתרוצצת בין כל הגורמים כדי למצוא שותפים, לחזק את התיאטרון הזה, שההצגה הזו לא תיפול ושההצגה לא תרד גם באיכותה?
טלי פלוסקוב: אני לא חושבת שהרבה אנשים יודעים, וחיפשתי את הדרך איך אפשר לחזק, איך אפשר כן לתת להם תקציבים.
טלי פלוסקוב: זה שהיום יש את התקציבים וכל הקריטריונים, הרי בכל ועדה אנחנו דנים על תמיכות וקריטריונים ובכל ועדה אנחנו מאמינים ומבינים שהשיטה הקיימת כיום היא לא נכונה, הכסף לא מגיע לכיסים שהמחוקק מתכוון אליהם.
טלי פלוסקוב: גם כאן בעיניי, ואני לא חושבת שתיאטרון "גשר" צריך להיות רק אחד מהתיאטראות של מדינת ישראל, ממש לא.
טלי פלוסקוב: אנחנו נמצאים בוועדת הקליטה ואני חושבת שתיאטרון "גשר" הוא הצלחה של קליטה אז אין מצב שמשרד הקליטה לא לוקח על עצמו ולא משיג משפטית, ולא מעניין אותי באיזו דרך, את הדרך לחזק את התיאטרון הזה.
טלי פלוסקוב: האנשים האלה, התיאטרון הזה, השחקנים האלה, צריכים לקבל חיזוק מהמדינה דרך קליטה, כי האנשים שעובדים שם נקלטו במדינת ישראל.
טלי פלוסקוב: רוב ההצגות אם לא כולן, ותקנו אותי אם אני טועה, בשפה העברית - - -
<לנה קריינדלין: כולן.
טלי פלוסקוב: כולן.
טלי פלוסקוב: בבקשה, כולן בשפה העברית.
טלי פלוסקוב: רבותיי, איפה יש דבר כזה?
טלי פלוסקוב: אז הדבר הראשון שאנחנו צריכים לעשות זה שכשאנחנו נגיע לסוף, אחרי שנשמע אותם ונדבר על ההמלצות של הוועדה, אדוני היושב ראש, אנחנו צריכים פה להיות מאד חדים כלפי הממשלה וכלפי המדינה לגבי תמיכה בתיאטרון "גשר".
טלי פלוסקוב: הדבר השני, בוודאי ובוודאי הוא זה שכולם התחילו איתו, ברכות חמות, אנחנו אוהבים אתכם, אנחנו מעריכים את מה שאתם עושים, אתם הגאווה שלנו, שלנו, נציגי הקליטה והעלייה של שנות ה-90, על מה שהשגתם ומה שהגעתם.
טלי פלוסקוב: זו דוגמה להצלחה של קליטה במדינת ישראל.
טלי פלוסקוב: אז יישר כוח ואנחנו באמת באמת, בכל מה שנוכל מכאן, מבית המחוקקים, גם אם אנחנו צריכים חוק, בואו נחשוב ביחד מה עושים כדי לתמוך בגוף הזה, כי זאת הדוגמה והיא גם משיכה של כוחות נוספים למדינת ישראל ואנחנו צריכים את זה כמדינה.
אברהם נגוסה: עכשיו נשמע מיושב ראש תיאטרון "גשר", עו"ד אלי זהר, בבקשה.
<אלי זהר: תודה רבה, בראש ובראשונה על הדיון הזה.
<אלי זהר: בכל זאת דיון ראשון ב-25 שנה ועדה חשובה מכבדת אותנו בהאזנה גם למה שיש לנו וגם לצרות שיש, אז תודה על זה.
<אלי זהר: כמובן שאני מודה לכל חברי הכנסת שבאו, אני מצטער על אלה שלא הגיעו, אבל אלה שפה מבטאים בהמון חום את אותה הערכה שאנחנו מקבלים יום יום, ערב ערב, מן הקהל השלנו.
יצחק הרצוג: כמה רואים אתכם בשנה?
<אלי זהר: כמה הצגות יש לנו?
יצחק הרצוג: כמה צופים?
<אלי זהר: כמה צופים יש לנו?
<לנה קריינדלין: 100,000.
יואל רזבוזוב: 100,000 צופים בשנה?
<אלי זהר: אנחנו רוויי בעיות, בלי להתייחס לכמה המנכ"לית ישנה בלילה, אנחנו רצים - - -
טלי פלוסקוב: זה כתוצאה מבעיות.
<אלי זהר: ברור לגמרי, אבל אנחנו רצים בצורה - - - תראו, אני אישית מעורב בענייני תרבות מאז 1988, בכל מיני נושאים.
<אלי זהר: לפני "גשר" הייתי יושב ראש מועצת הקולנוע הראשון שיש לו תרומה קטנה באיך נראה הקולנוע הישראלי היום, ואני אומר לכם, אני מעולם לא נזקקתי לכבודת שתדלנות ובכיינות, בריצה אחרי, כמו בלעבור שנה אחרי שנה ב"גשר", חודש אחרי חודש.
<אלי זהר: אני אומר לכם את הדבר שהוא הכי קשה, אנחנו מגיעים לחודשים שבהם אנחנו לא יכולים לשלם משכורות, וכמה אנשים טובים מהחבורה שמקיפה את "גשר", כמו ישראל מקוב, או בוריס קרסני ועוד אחד או שניים, פשוט מביאים כסף מהבית.
<אלי זהר: אלה דברים שקשה לחיות איתם, קשה לעכל אותם וקשה להבין אותם, אחרי 25 שנה.
יואל רזבוזוב: האם יש איזו דלתא קבועה שחסרה או שזה משתנה?
<לנה קריינדלין: כן, תיכף אני אתייחס לזה.
<אלי זהר: לנה תתייחס בדיוק לסכומים.
<אלי זהר: יש דבר אחד שצריך להיות ברור בתור כותרת, יש תקציב.
<אלי זהר: תמיכת המדינה היא בערך 27% מהתקציב, אנחנו מפיקים, במאמצים אדירים, בערך 48% הכנסה עצמית ואת השאר אנחנו צריכים לגייס.
<אלי זהר: מכיוון שהתקציב שלנו הוא שרירים בלבד ללא שומן, אז כל גרוש שחסר הוא גרוש שלא יאפשר להתקיים.
<אלי זהר: התוצאה היא, שוב, אני אעביר את השרביט ללנה כדי להיכנס למספרים ולכל מה שסביב הצד הזה של העניין, אבל, עניינית, זו תופעה שלא קיימת.
<אלי זהר: בגלל הרצון של התיאטרון הזה לשמור על הרמה, אנחנו לא פונים אל הקהל ולא פונים אל הממוצע החברתי של הציבור, אנחנו שומרים על רמה, מאז "רוזנקרץ וגילדנשטיין" עד היום והתוצאה באה לידי ביטוי בהצגות.
<אלי זהר: ככל שהדבר נוגע לכספים, החסר הזה הוא חסר קבוע כל שנה.
<אלי זהר: אני מציע שתקשיבו ללנה ותקשיבו לז'ניה, שהם בעצם אותה חבורה קטנה שבאה והקימה את התיאטרון הזה.
טלי פלוסקוב: הם עמוד השדרה.
יצחק הרצוג: אז לנה, גם את מהתחלה?
<אלי זהר: כן.
יצחק הרצוג: מצטער.
יצחק הרצוג: לא ידעתי.
<לנה קריינדלין: אני פשוט נראית צעירה יותר כל שנה.
טלי פלוסקוב: 27% שאמרת כתמיכה של - - -
<לנה קריינדלין: תיכף אני אגיד הכול במדויק.
אברהם נגוסה: רשות הדיבור ללנה, אבל אני רוצה להגיד שחבר הכנסת יעקב פרי הצטרף לדיון.
<אלי זהר: אז את התודה שאמרתי לפני שהוא נכנס, אני מלביש גם עליו.
<אלי זהר: תודה לחברי הכנסת שבאים לעסוק בתרבות.
אברהם נגוסה: אני רוצה להגיד לך, שיטת העבודה פה בכנסת היא שאחד בא ואחד הולך, כי בו בזמן יש דיונים בוועדות שונות.
אברהם נגוסה: לכן יבואו עוד ואלה שפה יילכו.
יואל רזבוזוב: אבל יש פה נציגים מכל המפלגות.
טלי פלוסקוב: אבל יש כאלה שיישארו עד הסוף.
יצחק הרצוג: אני מתנצל שאני תיכף אצא, לאירוע הבא.
אברהם נגוסה: תתרגלו, זה ככה, אז אנחנו נשמע מהמנכ"לית, גברת לנה.
<לנה קריינדלין: קודם כל אני מצטרפת כמובן לתודות של אלי זהר, בשם כולנו, ליואל, למר הרצוג ולטלי ולאיתן וליעקב ולכולם, ולך, אדוני, יושב ראש הוועדה.
<לנה קריינדלין: לכל האנשים שהגיעו, תודה רבה.
<לנה קריינדלין: אנחנו כל הזמן שומעים במלים כזו תמיכה, כזו הערצה וכזו הבנה, שזה באמת נעים ואני יודעת שזה מכל הלב וזה נכון, אף אחד לא משקר, זה נכון.
<לנה קריינדלין: אני רוצה להציג בפניכם את האנשים שיושבים פה ולא סתם, כי חוץ מאלי זהר, היושב ראש, אתם רואים את המנהל האמנותי, הבמאי הראשי, מייסד התיאטרון, יבגני אריה המיתולוגי, ש-25 שנה סוחב את העגלה הזאת ואיכשהו לא מתעייף.
<לנה קריינדלין: אני לא יודעת איך, זה נס.
<לנה קריינדלין: לידו יושב רועי חן, שבזמן האחרון, בתשע השנים האחרונות, כתב כמעט את כל המחזות שאתם ראיתם, כולל "הדיבוק", כולל "אני דון קיחוטה", כולל "ספר דוד המלך".
<לנה קריינדלין: יחד עם יבגני אריה הם עושים את הפרויקטים האיכותיים, המיוחדים, המקוריים האלה ומעלים את זה על הבמה.
<לנה קריינדלין: לידם יושבים סשה דמידוב ונטשה מנור והנרי דוד, אלה השחקנים שלנו, שלפני 25 שנה, בנובמבר יהיה 26 שנה, כי קודם נחתנו, אחר כך עשינו חזרות ואחר כך הצגנו, ב-21 לאפריל 91' הצגנו את ההצגה הראשונה, "רוזנקרץ וגילדנשטיין מתים".
<לנה קריינדלין: בגלל זה ב-21 באפריל השנה, לפני סדר פסח, השתכרנו כמו לא נורמאליים וחגגנו את העניין זה.
<לנה קריינדלין: אלה האנשים שמחזיקים את הדבר הזה.
<לנה קריינדלין: לדוגמה, אתמול, בעיר כרמיאל, התקיימה ההצגה "אני דון קיחוטה" בבימויו של יבגני אריה, מחזה של רועי חן.
<לנה קריינדלין: בתפקידים ראשיים סשה, נטשה והנרי.
<לנה קריינדלין: הייתה שם הפסקת חשמל בעיר כרמיאל בחצי עיר והקהל ישב, כל הקהל ישב עד עשר בלילה וחיכה לתחילת ההצגה.
<לנה קריינדלין: הם חזרו בשלוש לפנות בוקר מההצגה, עכשיו הם פה ובארבע וחצי הם יוצאים מתל אביב שוב לכרמיאל להציג את "אני דון קיחוטה".
<לנה קריינדלין: זה כשמדברים על הפריפריה.
<לנה קריינדלין: אז, יקירתי, חברתי, אנחנו בסדר עם פריפריה.
<לנה קריינדלין: ההישגים של תיאטרון "גשר" ידועים לכולם, אני חושבת.
<לנה קריינדלין: אנחנו בשנים האלו העלינו יותר ממאה הצגות.
<לנה קריינדלין: נכון לרגע זה אנחנו מציגים רק בעברית.
<לנה קריינדלין: אחרי שנה אנחנו התחלנו, אחרי שנה, זה היה ב 92', התחלנו להציג בעברית.
<לנה קריינדלין: זאת הייתה עברית מוזרה.
<לנה קריינדלין: אני תמיד מספרת את הבדיחה הזאת, שאחרי ההצגה בקיבוץ דורות שאלתי, איך העברית שלנו אחרי הצגה ראשונה?
<לנה קריינדלין: אז שאלו אותי, הו, זה היה בעברית?
<לנה קריינדלין: אני לא אשכח את זה, אבל מאז קצת השתפרנו.
<לנה קריינדלין: למרות זאת אנחנו לא שוכחים את הקהל הישן שלנו, שהגיע יחד איתנו לארץ ולכן אנחנו מלווים את כל ההצגות שלנו בכתוביות ברוסית, תמיד, תמיד, תמיד, בכל הארץ, לא רק בתל אביב.
<לנה קריינדלין: אתם יודעים שאנחנו העלינו יותר ממאה הצגות חדשות בשנים האלה, היינו בחמישים פסטיבלים בינלאומיים בזמן הזה, אנחנו מייצגים את המדינה בכבוד.
<לנה קריינדלין: עוד מעט אנחנו יוצאים לסיור לחודש לסין עם הצגה שכביכול אין לה שום קשר לסין, עם "כפר" של יהושע סובול, שלא מזמן אנחנו חגגנו 20 שנה להצגה הזו, 20 שנה, רבותיי.
<לנה קריינדלין: סשה דמידוב באותו תפקיד 20 שנה.
<לנה קריינדלין: לעזאזל, זה מעצבן, הוא לא משתנה.
<לנה קריינדלין: אגב, במצגת שאנחנו הבאנו - - -
<קריאה: בתפקיד של נער?
<לנה קריינדלין: בתפקיד של נער, כן, אבל יש שם איזה טריק שיבגני אריה המציא, שכאילו הוא מזדקן ונזכר פתאום, איכשהו מכסים את הדבר הזה.
<לנה קריינדלין: הנרי הגיע איתנו בתור ילד, עם ההורים שלו.
<לנה קריינדלין: ההורים שלו היו שחקני תיאטרון "גשר", אימא שלו משחקת בתיאטרון עד עכשיו והנרי גדל, לצערנו, היה ילד מיוחד כזה, ועכשיו הוא משחק תפקידים ראשיים בתיאטרון, שלא לדבר על טלוויזיה, קולנוע ובכלל.
<לנה קריינדלין: גדודים של בנות צעירות מחכות ליד הכניסה.
<לנה קריינדלין: טוב, לא משנה, אני לא אספר את זה, אנחנו בכנסת.
<לנה קריינדלין: במצגת שאני הבאתי לכם יש גם סרטים על התיאטרון.
<לנה קריינדלין: אגב, אני יכולה להשאיר את זה, למי שיהיה משעמם נגיד, איפה שהוא, אז אפשר לראות, יש סרט על התיאטרון, סרט על 20 שנה ל"כפר".
<לנה קריינדלין: הכול טוב ויפה, אנחנו ממש פורחים, משגשגים ועושים אמנות.
<לנה קריינדלין: בקשר למספרים.
<לנה קריינדלין: אני נכנסתי לתפקיד הזה בדיוק דקה אחרי, איתן ברושי סיפר על זה, אורי לוי היה מנכ"ל, הביאו 3 מיליון מקרן למוסדות במצוקה, ואני אסביר למה אנחנו במצוקה.
<לנה קריינדלין: מלכתחילה, 20 שנה יש לנו משבר תמידי כלכלי.
<לנה קריינדלין: משבר תמידי, למה?
<לנה קריינדלין: עד 2011 היו חסרים לנו באופן קבוע בתקציב 2 מיליון שקל בשנה.
<לנה קריינדלין: ברגע ששלוש שנים חסרים 2 מיליון שקל זה מגיע ל-6 מיליון, אתם כולכם אנשים משכילים, אתם מבינים שזה משתק את התיאטרון.
<לנה קריינדלין: ב-2011 - - -
יואל רזבוזוב: כמה סך הכול תמיכה?
<לנה קריינדלין: תיכף.
<לנה קריינדלין: ב-2011 אנחנו חגגנו 20 שנה להקמת התיאטרון.
<לנה קריינדלין: אגב, זה חוברת 20 שנה עם כל הברכות של שמעון פרס, לימור לבנת, רון חולדאי וכל האנשים שהיו אז.
<לנה קריינדלין: את זה אני נותנת לכם, גם, כשיהיה משעמם, יש לכם פה תכנית לשנה.
<לנה קריינדלין: בו זמנית יש פסטיבל בינלאומי שאנחנו מנהלים.
<לנה קריינדלין: אז ב-2011 הגענו ל-20 שנה, ועד אז הייתה תקנה בהקצבה של תיאטרון "גשר" שנקראת ייחוד לשוני, שמישהו ב-2004, אני לא זוכרת מי זה היה, אלי זוכר טוב כי הוא היה בכל הוועדות אז, המציא שכדי לעזור ל"גשר" צריך להמציא דבר כזה, ייחוד לשוני, כדי שאנחנו נקבל - - -
יצחק הרצוג: זה מאוד הגיוני, צריך לתרגם, צריך זה - - -
<אלי זהר: הסיפור הוא פשוט.
<אלי זהר: צביקה זמיר, שהיה יושב ראש התיאטרון אז, פנה לרבין ואמר לו, "גשר זה משאת נפשי.
<אלי זהר: " צביקה זמיר, האלוף, אמר "זה משאת נפשי, צריכים לעזור להם" ואז המציאו, מה שנקרא בעזרת השם, המציאו תקנה שהיא ייחודית ל"גשר", הייחוד הלשוני - - -
יואל רזבוזוב: מי ביטל אותה?
יואל רזבוזוב: מתי זה בוטל?
יואל רזבוזוב: זה בוטל?
<אלי זהר: זה בוטל.
<לנה קריינדלין: אני אמשיך.
<לנה קריינדלין: ב-2011 היה כתוב שם "עד 20 שנה".
<לנה קריינדלין: כנראה שבזמן שהקימו לא חשבו שנגיע לזה, אז ביטלו את זה.
<לנה קריינדלין: מ-2011 חסרים לנו 4 מיליון שקל בשנה.
<לנה קריינדלין: היו חסרים 2, עכשיו 4.
<לנה קריינדלין: יש לי פה סדין שאני מסתובבת איתו בכל המקומות, עירית מכירה את זה, זה סדין, כן, אני מאד אוהבת להראות את זה, אלו ביקורות על ההצגות של התיאטרון וקיצוץ של תקציב משרד התרבות.
<לנה קריינדלין: במצטבר, היום, זה 5.5 מיליון שקל, בשנים האחרונות, מ-2012, 5.5 מיליון קיצוץ.
טלי פלוסקוב: זאת אומרת שהקטינו את התקציב ב-5.5 מיליון.
<לנה קריינדלין: היום הגירעון המצטבר של תיאטרון "גשר" הוא 5.5 מיליון.
<לנה קריינדלין: תחזירו לנו את זה, אנחנו נהיה בסדר.
טלי פלוסקוב: אני, אין לי בעיה להביא כסף, אבל איך אנחנו ניתן להם?
טלי פלוסקוב: הנה, יושב פה משרד התרבות.
טלי פלוסקוב: אני אומרת את זה באחריות מלאה, אין לי בעיה להביא כסף, תגידו לי איך זה מגיע לתיאטרון "גשר" ולא למקומות אחרים?
<אלי זהר: משרד הקליטה - - -
טלי פלוסקוב: יפה, לכן אני אומרת, אנחנו חייבים למצוא - - - אני מבינה איפה הבעיה, הבעיה שלנו היא קריטריונים, הבעיה שלנו היא השאלה למה לתיאטרון "גשר" כן ולאחר לא, ואני יודעת מה קורה פה במדינה שלנו.
טלי פלוסקוב: לכן תמצאו לנו אתם, משרדי הממשלה, דרך איך להעביר כסף לתיאטרון "גשר".
טלי פלוסקוב: אם אנחנו מעבירים עכשיו 5 מיליון שקל אנחנו מחיים אותם.
<לנה קריינדלין: אנחנו נושמים עוד שנה, אבל צריך לפתור את הבעיה הזאת באופן קבוע
איתן ברושי: בשיטה של היום את צריכה לשים 100 כדי שלהם יהיה 5.
טלי פלוסקוב: לא, לא, אז לכן אני אומרת, אנחנו צריכים למצוא את הדרך שזה מגיע לתיאטרון "גשר".
יואל רזבוזוב: את יכולה להעלות תקנה נוספת, את הפרמטר הנוסף, קריטריון נוסף, כדי שזה יתאים להם.
יואל רזבוזוב: הרי בסוף, כמו שאמרת, יש פה הנגשה שפתית, יש פה כמה דברים ייחודיים.
טלי פלוסקוב: אתם צריכים לעזור לנו.
טלי פלוסקוב: אתם, משרדי הממשלה, צריכים לעזור לנו למצוא דרך להעביר להם כסף.
<לנה קריינדלין: התיקון שיהיה יביא במקרה הטוב 700,000 שקל ולא 5 מיליון.
אברהם נגוסה: אני רוצה פה, בואו נעשה סדר.
טלי פלוסקוב: זה לא פתרון.
אברהם נגוסה: תמשיכי להציג לנו, אחר כך נשמע מנציגת משרד התרבות.
אברהם נגוסה: שרת הקליטה גם בדרך, בוודאי היא מכירה את הנושא, אז היא גם תתייחס.
אברהם נגוסה: הנציג גם נמצא פה, ד"ר שקלאר.
אברהם נגוסה: עדיף שאחר כך נתייחס אחרי שנשמע את שני הצדדים.
<לנה קריינדלין: אז אני אסיים, ברשותך.
<לנה קריינדלין: אני משאירה גם את הסדין הזה, שלא יהיה משעמם, כמו שציינתי.