GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם נגוסה: אלה שאיבדו את בעליהם או נשותיהם וגם את ילדיהם למה אפילו לא מקבלים טיפול נפשי בריאותי כדי שהם יוכלו להתמודד כי הם נסגרו בעצמם ולא רוצים לזכור את זה והם סובלים - - -
<נמרוד גריסרו: חבר הכנסת נגוסה השאלה אם הם פנו.
<מולה קסה: (אמהרית).
אברהם נגוסה: הוא אומר כן פנינו.
אברהם נגוסה: אז שאלתי אותו איפה פניתם, אז הוא אומר שלאסירי ציון וגם לעובדים סוציאלים איפה שהם גרים.
<נמרוד גריסרו: אני יכול להגיד שבאמת כאן לעשות צדק, יש מקומות שאליהם צריך לפנות, יש מקומות שאתה יכול לפנות אבל זה לא המקום הנכון.
<נמרוד גריסרו: הוא גר בקריית מלאכי, בבאר יעקב ישנה מרפאה עם אוריינטציה רב תרבותית עם רופאה פסיכיאטרית שמבינה בנושא, אן מארי אולמן, והוא יכול לקבל סיוע אם הוא יפנה לשם.
<נמרוד גריסרו: אני רוצה להוסיף כאן שתי הערות אם מותר לי.
<נמרוד גריסרו: אחת, אני חושב שהדיון צריך להיות עם אוריינטציה לאיזשהו פיצוי, לא חשוב איך יקראו לו ולא להאחז בדברים שהם כבר מוגדרים בחוק.
<נמרוד גריסרו: כמו בשואה, פיצוי לניצולי סודן.
<נמרוד גריסרו: והחלק השני, אולי כמו שניצולי השואה הקימו את ארגון "עמך" צריך להיות איזשהו ארגון של מטפלים בכל מיני תחומים, אבל בטח הנפשיים, שיעניק סיוע במימון מדינה לניצולים האלה.
<נמרוד גריסרו: ויהיו שם המתורגמנים, המטפלים, כל הפרופסיות המטפלות וכל מה שנדרש עבור העולים האלו כמו שיש בעמך שזה ארגון שמטפל בנזקקים של ניצולי השואה שיש להם טראומות וצרכים מיוחדים שנובעים על רקע טראומה שהם עברו.
אברהם נגוסה: כמובן, זה הדיון הראשון אז אנחנו נראה איך הנושא יתגלגל.
אברהם נגוסה: כי זה הנושא בדיון הראשון, ולכן אנחנו נגלגל את הנושא גם לכיוון החקיקה אם ניתן לעשות את זה.
אברהם נגוסה: גם לכיוון שאתה מציע, שני הדברים אפשר לבחון אותם.
<קריאה: (אמהרית).
אברהם נגוסה: מה שהוא אמר עכשיו זה שהוא לא יחזור על הסבל שעברו כי אחרים אמרו את זה.
אברהם נגוסה: הוא איבד משפחה עם 11 נפשות מהמשפחה שלו מתו שם, סבלו הרבה.
אברהם נגוסה: מה שהוא אומר זה שמה שיותר מצער ובוכה זה שהוא לא מצא את האמת פה בישראל.
אברהם נגוסה: לא הכירו בסבל של אנשים.
אברהם נגוסה: זה שהוא לא מצא את האמת מכל הסבל.
אברהם נגוסה: (תרגום חופשי מהשפה האמהרית): הוא אומר שצריך לחשוף את האמת.
אברהם נגוסה: מה שאני רוצה זה לא סיוע, אני רוצה אמת, שיכירו באמת.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: (אמהרית).
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: (עוברת לעברית): כל פעם מעורר לי רגשות, כל פעם שמדברים, לא יודעת, אני נסערת מבפנים.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אני הייתי בת 13-14, כל מה שחוויתי, כל מה שראיתי, גם בדרך, גם בתוך סודן, גם בין מחנה למחנה, מה שמתארים.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אמא שלי הייתה בהריון, שאני לא יכולה לתאר, אחים שלי קטנים, הלכתי להביא מהבאר, איך שאנסו אותי, אני לא אתבייש מזה, אני לא אתבייש, זה עכשיו אני אומרת את זה.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כי זה כואב.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: ד"ר שציין, אני 32 חווה את זה, אבל זה לא בושה הוא אומר.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כרגע אני מוציאה את זה אחרי 32 שנה.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אחרי שחזרתי, אמא שלי במצב קשה, הם נכנסו ניערו מול העיניים שלי את המשפחה שלי.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אמא שלי נפטרה, 6 אחים, אבא סוער, כולם סוערים, אמא שלי בכל זאת אחרי לידה 3 ימים.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אחרי 3 ימים, פשוט עזבתי אותם להביא מים.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אבא שלי הלך להביא עצים בשביל לבשל, גם שם קיבל את המנה, הוא בא מצא את אשתו מתה.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: זה מאוד מקומם, זו חוויה שאי אפשר לתאר אותה.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אחי גם אחרי חודש נפטר, התינוק.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אחי, אבא שלי הלך לקבור אותו, קיבל מכה שם, 3 חודשים לא קם על הרגליים.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: הלכתי לעבוד, לא היה משהו, כל מה שמקבלים גם תולעים, חומר נפץ מבפנים כאילו, כל אחד משלשל, מה שהוא אוכל הוא משלשל.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אי אפשר לתאר, כל מי שנמצא שם, לא רק אני, אי אפשר לתאר.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: מי שלא היה שם הוא לא יידע, הוא לא יידע, בחיים שלו לא יידע.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: מי שחווה יודע.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כל מי שדיבר פה זה משהו מקומם.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כל פעם מרגש אותי ומפוצץ אותי.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כל יום, כל דקה.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אי אפשר לתאר, אי אפשר לתאר.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: עם כל הדברים האלה, 8 חודשים שסבלנו שם.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אני הולכת לעבוד ובאה כל השלשולים, אי אפשר להיכנס לבית.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אבא שלי במיטה, כל האחים שלי זרוקים, אי אפשר לתאר, אי אפשר לתאר.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: זה אני לא אשכח בחיים עד יום מותי.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: לא אשכח.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כל אחד חווה ככה.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: למה אין צדק בזה, למה אין צדק.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כמו שהוא מתאר, למה אין צדק.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: מי שלא חווה את זה הוא לא ידע בחיים שלו, אין לו רגש מבפנים גם.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אפילו ש"כן כפרה, נכון את צודקת" זה נגמר.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: מה כל החוויה הזאת, איך אפשר לתאר ולשקם את החיים.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: אני ברוך השם יש לי ילדים שיהיו בריאים, אני נהנית, אבל כל יום חווה אותי.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כל פעם שמספרים על העלייה אני מתפוצצת, לא יכולה לשבת.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: מאז שסיפר, אני לא יכולה.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כל פעם מחדש.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כל דקה זה מתקתק בי.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: על האונס.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כל אחד שהוא קרה לו את הדברים האלה לא נמצאים בצדק, כן, לא מספרים.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: כרגע שמותר לדבר, כרגע אני מדברת, לא קיבלתי לזה משהו.
<פטפטה טובה אדגאוצ'ו: בקיצור אני אומרת ככה, כולם אותו סבל.
<נמרוד גריסרו: אני רק רוצה להגיד לך ואני חושב שאני מבטא את כל הנוכחים שזו הייתה אחת העדויות האמיצות והמרגשות ביותר ואני חושב שזה בדיוק הבעת הרגש שהיא כל כך לעדה.
<נמרוד גריסרו: א' לפתוח נושא כל כך רגיש כמו אונס ו-ב' לדבר עליו ברגש ולא לדבר עליו כמשהו היסטורי, מנותק, מתוX אנשים, כי אלו דברים שידועים.
<נמרוד גריסרו: אבל מה שאת עשית עכשיו זה באמת להמחיש לכולם מה זה רגש, מה זה סבל, איך זיכרון מלפני 35 שנה חי כל יום, ברגע שיש איזה טריגר, איזה משהו, ניצוץ שמגרה אותו לצוף.
<נמרוד גריסרו: הוא נמצא צרוב בדיסק, במוח ולא זז.
אברהם נגוסה: אני רוצה, שרק תעשו בקיצור כי יש נציגה של משרד הבריאות אני רוצה שתתייחס גם.
אברהם נגוסה: כן בבקשה.
<שי ווסה: קוראים לי שי.
<שי ווסה: אבא שלי היה מורה דרך ואני אספר קצת בקצרה על הסיפור שלי.
<שי ווסה: ד"ר, אני חוזר אליך, כמו שהיא חזרה אליך, כי אתה תיארת דברים שממש, אלה הדברים שחוויתי.
<שי ווסה: אני עוד בגילי, גיל 14-15 קברתי את האחיות שלי ממש סנטימטרים ליד האוהל.
<שי ווסה: זה לא קבר, אנחנו מגדירים זה קבר, זה לא קבר.
<שי ווסה: אתה שם אותם שם, זורק גרגרי חול וזהו, אתה מסתכל עליהם מרחוק.
<שי ווסה: וזה מה שהיה.
<שי ווסה: ואז באים התולעים והחיות מסביב.
<שי ווסה: וזה פשוט תיארת, וזה כל כך נכון, הבקיאות שלך היא פשוט אדירה.
<שי ווסה: אין לי מה לתאר.
<שי ווסה: אין לי יותר לתאר מזה.
<שי ווסה: שני האחים שלי, אנחנו, אני בגילי, ועוד לפני כן 7 נפשות קברנו במשפחה.
<שי ווסה: אבא שלי היה מורה דרך, 80 פעם עשה את הדרך הזאת מסודן לאתיופיה כי הוא אמר אם אני לא אעשה את זה, אף אחד לא יעשה את זה.
<שי ווסה: אז הוא הביא אותנו, הלך-חזר, הלך-חזר, בעצם אנחנו כבר שם, כבר קברנו ואני ושני האחים שלי שנשארו אז הוא הגיע, זה כבר לקראת הסוף.
<שי ווסה: אז איך כשהוא הגיע התבשר בבשורה המרה הזאת, אז התחיל להאשים את עצמו למה הלכתי, אמא שלי, זכרונה לברכה, אמרה לו לא, מישהו היה צריך לעשות את זה, אתה עשית את זה, הבאת אנשים, בכמויות אדירות הבאת ואתה צריך להתגאות בזה.
<שי ווסה: אם היית גם נשאר פה יכול להיות שבכל מקרה הילדים שלך היו הולכים זה לא משנה, זה המצב.
<שי ווסה: אז הוא קיבל את הבשורה, 5 נהרגו שם, 5 נפטרו, ואחרי שהוא הגיע אחותי נפטרה.
<שי ווסה: אז אמא שלי ואחותי הגדולה ישנו מיטה מול מיטה.
<שי ווסה: היינו בטואבה.
<שי ווסה: אז כל בוקר אנחנו היינו הולכים לבקר אותם ובאחד הימים אחותי נפטרה.
<שי ווסה: הלכנו על הבוקר, קברנו אותה, חזרנו ואז אמא שלי אמרה לי איפה אלינורק?
<שי ווסה: תשמעי היה מקום אחד בטיסה הטסנו אותה לארץ לירושלים.
<שי ווסה: תגיד לי את האמת, אני אומר לך את האמת.
<שי ווסה: אני הולך שוטף פנים, חוזר.
<שי ווסה: ואז אחרי כמה ימים אח של אבא שלי מגיע אומר לו תשמע אתה רוצה להישאר לבד, אתה רוצה לעלות לארץ לבד?
<שי ווסה: זה מה שיהיה אם אתה לא מטיס את שני הילדים האלה שנשארו לך, אתה צריך להעיף אותם מפה.
<שי ווסה: אז הוא הוציא פספורט לאשתו והוא צירף אותנו כאילו הילדים שלו ואז הצטרפנו.
<שי ווסה: הוא אמר תשמעו, תסעו לעיר, נזמין לכם מונית, תגיעו לשם, יחכו לכם.
<שי ווסה: איך שהגענו למונית, נכנסנו למונית אחרת, ככה הגענו לחרטוב ובלי להגיד שלום לאמא שלי ובלי לתת לה נשיקה.
<שי ווסה: ולא הייתי שם כשהיא הייתה צריכה אותי לצערי הרב.
<שי ווסה: את זה אני בחיים לא אשכח לעצמי.
<שי ווסה: עד כדי כך שבאותה שעה, באותו זמן שהייתה צריכה אותי אני ברחתי לה.
<שי ווסה: אני אחזור קצת אחורה.
<שי ווסה: אנשים תיארו פה הרבה תיאורים.
<שי ווסה: הייתי פה לפני שנתיים בערך ביד ושם.
<שי ווסה: יש תמונה שמראים בשואה שהילד מחבק את אח שלו, בעצם הוא לא בחיים.
<שי ווסה: יש תמונה כזו, שהלכתי לשם התחלתי לבכות.
<שי ווסה: אמרו לי מה יש לך?
<שי ווסה: אמרתי תעזבו זה נשאר אצלי וזה בסדר.
<שי ווסה: למה אתה בוכה?
<שי ווסה: אמרתי הייתי צריך לבכות.
<שי ווסה: בכיתי.
<שי ווסה: הוא מחבק את הילד והילד בעצם לא בחיים.
<שי ווסה: כשהייתי במרוקובה באודילו התינוקת לא הרגישה טוב, חולה, אני בא, שם אותה פה, אני הולך לבית חולים ומרטיב לה את השפתיים.
<שי ווסה: מגיעים איכשהו לשם, הבנאדם לוקח ואומר מה אתה רוצה?
<שי ווסה: זה סתם אתה מסתובב עם הילדה שכבר לא בחיים.
<שי ווסה: זה פשוט התיאור הזה, זה חזר אליי אחורה, אבל מה, אמא שלי ביקשה משהו ממני.
<שי ווסה: היא אמרה, לא משנה, אתה תמיד צריך ללכת קדימה, אתה צריך להסתכל קדימה על הכוס המלאה שלך.
<שי ווסה: תמיד.
<שי ווסה: יש לך שלושה אחים, אתה צריך להתגאות.
<שי ווסה: יש לך אבא, אתה צריך להתגאות.
<שי ווסה: תמיד אמרה לי את זה.
<שי ווסה: מה שיש לך תסתפק.
<שי ווסה: אבא שלי עלה לארץ.
<שי ווסה: לצערי הרב, דיברו פה על טיפולים.
<שי ווסה: אם אבא שלי, שנשחשב איש חזק, אם היו עולים על זה שהוא עבר את התלאות האלה, 7 נפשות הוא קבר, הוא היה מקבל אולי טיפול בזמן ואולי היינו מונעים את זה.
<שי ווסה: הוא עכשיו בבית חולים.
<שי ווסה: הוא לא יכול לדבר איתי.
<שי ווסה: אני שר לו שירים, אני כותב לו מכתבים, הייתי מקריא לו פעם אז היה מחייך.
<שי ווסה: הייתי מספר לו סיפורים, היה מחייך.
<שי ווסה: עכשיו כבר לא.
<שי ווסה: 3 שנים הבנאדם לא מדבר, רק מסתכל עלי.
<שי ווסה: אז אני אומר גם זה תקווה, מה לעשות.
<שי ווסה: אבל זה המציאות.
<שי ווסה: אז הטיפולים שדיברתם והכל זה יכל להיות לפני כן.
<שי ווסה: ולמה?
<שי ווסה: למה?
<שי ווסה: אני שואל את עצמי למה לא הייתי?
<שי ווסה: אתה מגלה את זה עם הזמן.
<שי ווסה: הזמן עשה את שלו אז אתה שואל את עצמך שאלות.
<שי ווסה: אז אני אומר וואלה בסדר.
<שי ווסה: אבל אני יודעת שההגעה לארץ הייתה קושי רב, סבל רב, אבל אני אומר עדיין יש לי את המשפחה שלי, תודה לאל.
<שי ווסה: ואני יכול להגיד דבר אחד, שיר אחד של ארקדי דוכין שבאמת כשאני שומע זה מעודד אותי ונותן לי כוח.
<שי ווסה: תתגבר תתגבר אומר לי הקול, ליפול ולהיפגע כל אחד יכול.
<שי ווסה: נפגענו אבל לא ליפול.
<שי ווסה: לקום וללכת ולהילחם.
<שי ווסה: מישהו דיבר על האנדרטה פה.
<שי ווסה: האנדרטה הזאתי באמת אחרי 35 מקימים אותה.
<שי ווסה: זה אחרי מלחמה של 30 שנה, זה לא יכול להיות.
<שי ווסה: ארץ ישראל לתת מה?
<שי ווסה: מה המדינה צריכה להגיד כן.
<שי ווסה: זה גם אחרי מלחמות רבות נעשה.
<שי ווסה: באמת.
<שי ווסה: כל פעם שאני הולך שם אני רואה שמות מחדש.
<שי ווסה: הולך וקורא את השמות, בוכה, מצלם והולך.
<שי ווסה: מצטלם ליד אמא שלי אני מצטלם והולך.
<שי ווסה: מה לעשות.
<שי ווסה: זה אמא שלי, זה הקבר של אמא שלי ואני הולך.
<שי ווסה: ואני גאה שיש את האנדרטה הזאת, אבל לא להגיד אנחנו עשינו, לא.
<שי ווסה: כי אם לא היינו נלחמים שום אנדרטה לא הייתה עומדת פה.
<שי ווסה: אני לא יכול לשמוע את זה, עשינו ועשינו.
<שי ווסה: אני לא יכול לשמוע את זה.
<שי ווסה: זהו סיימתי.
אברהם נגוסה: כן גברת, בקיצור.
<ימלה תמר: קוראים לי ימלה תמר, אני גרה בחולון.
<ימלה תמר: איבדתי שני ילדים.
<ימלה תמר: כשהגענו לסודן אני ישר נכנסתי לדיכאון.
<ימלה תמר: ישר אני נפלתי אחרי שטעמתי את האוכל, לא קמתי.
<ימלה תמר: 8 חודשים הייתי חולה.
<ימלה תמר: חשבו שאני אמות.
<ימלה תמר: אחר כך בעלי, זכרונו לברכה, טיפל בי, המשפחה שלי טיפלה בי, אחותי במיוחד.
<ימלה תמר: קוראים לה אביבה.
<ימלה תמר: נורית טיפלה בי.
<ימלה תמר: גם היא איבדה ילדה בת שנתיים.
<ימלה תמר: אני איבדתי בן בן שנתיים.
<ימלה תמר: אחר כך אחותי אומרת לי תהיי חזקה, תהיי חזקה, קומי.
<ימלה תמר: אני לא מבינה, קומי, למה את שוכבת, תספרי לנו מה חסר לך.
<ימלה תמר: אני לא ידעתי שהבן הגדול שלי מת.
<ימלה תמר: בעלי לקח אותו לבית חולים שם נפטר הבן.
<ימלה תמר: אחרי שבועיים, עד שבועיים בעלי לא בא לבית.
<ימלה תמר: למה?
<ימלה תמר: כדי שלא אשאל אותו שאלות, איפה יאסו?
<ימלה תמר: שאני לא אשאל אותו.
<ימלה תמר: אחר כך הבן הגדול שלי סחב את הבן הקטן שלי על הגב.
<ימלה תמר: הילד לא אכל, מניקה אותו.
<ימלה תמר: אחר כך הילד, הצוואר שלו פה מסתובב לפה, קשה, לא מסתובב לגוף שלו כרגיל.
<ימלה תמר: הבן שלי אומר לי, אמא, אותו יום אני ידעתי, לא מסתובב, מה אני אעשה?
<ימלה תמר: אמרתי לו באותו יום, תביא לי.
<ימלה תמר: אני לקחתי את הילד, כל היום אני מסתכלת עליו.
<ימלה תמר: כיסיתי אותו.
<ימלה תמר: אחר כך 5 דקות פתחתי.
<ימלה תמר: נפטר הילד שלי.
<ימלה תמר: אחרי זה בעלי נכנס, הוא אמר לי, נגמרו הילדים שלי.
<ימלה תמר: חבל, איבדתי.
<ימלה תמר: אני חשבתי שכולנו נמות.
<ימלה תמר: אז הבן שלי נפטר.
<ימלה תמר: לא שמעתי שבועיים.
<ימלה תמר: בכינו בלילה, אמא שלי, ההורים שלי שהגיעו, קומי, הוציאו אותי בידיים בחוץ.
<ימלה תמר: אמא שלי אומרת לי, תבכי, גם יאסו נפטר.
<ימלה תמר: כולנו בכינו.
<ימלה תמר: אחר כך הלכתי, לא, לא הלכתי, אחרי כמה, בסוף בסוף אשתו של מלטיטיסיי הייתה בהריון 9 חודשים.
<ימלה תמר: הבן שלה מתנדנד היא מתה.
<ימלה תמר: באותו יום הלכתי לקבר.
<ימלה תמר: אני ראיתי.
<ימלה תמר: עד עכשיו כואב לי, ילד אחד בחוץ על הרגל שלו, בחוץ על הידיים שלו קברו אותו.
<ימלה תמר: אז אני בכיתי, בכיתי.
<ימלה תמר: כולם באו אליי, למה ככה?
<ימלה תמר: זה הבן שלי.
<ימלה תמר: מה פתאום הבן שלך בפנים, בפנים, בפנים.
<ימלה תמר: זה לא הבן שלך.
<ימלה תמר: אז מה, גם זה כמו הבן שלי.
<ימלה תמר: אני בכיתי.
<ימלה תמר: זהו, זה הסיפור שלי.
<ימלה תמר: אחותי איבדה בת שנתיים.
אברהם נגוסה: אני חושב שאת תהיי האחרונה.
אברהם נגוסה: התחשבתי במצב, ולכן הארכנו את הפגישה אבל בכל זאת יש גבולות.
אברהם נגוסה: אז אחר כך משרד הבריאות.
<סלמה ליקאונט: (אמהרית).
<סלמה ליקאונט: (עוברת לעברית): שלחנו אותה עם אח שלי, הייתה בת 12.
אברהם נגוסה: הבת שלך?
<סלמה ליקאונט: הבת הראשונה שלי.
<סלמה ליקאונט: היא ממש קטנה.
<סלמה ליקאונט: היא ילדה.
<סלמה ליקאונט: עכשיו אני מתארת לעצמי, אני רואה בבית, הילדים שלי קטנים, איך אני מסוגלת לשלוח את הילדה הזאת, ילדה קטנה הזאת.
<סלמה ליקאונט: איך הלב שלי איפה שהוא היה.
<סלמה ליקאונט: זה משהו שאני מצטערת.
<סלמה ליקאונט: במקום לטפל בה אני שלחתי ואני לא יודעת מה יש בדרך.
<סלמה ליקאונט: חשבנו כל עוד ירושלים, הדרך בטוחה, ישר אנחנו נכנסים לירושלים.
<סלמה ליקאונט: חשבנו, אבל לא נכון, יש הרבה מכשולים, אני שמעתי.
<סלמה ליקאונט: הגיעו לסודן.
<סלמה ליקאונט: אח שלי הלך לעבוד.
<סלמה ליקאונט: לא היה להם מה לאכול.
<סלמה ליקאונט: לא הספיק להם לאכול.
<סלמה ליקאונט: הוא הלך לעבוד, כאב להם כמו בארץ ישראל.
<סלמה ליקאונט: היא, השאירו אותה המשפחה, היו משפחות.
<סלמה ליקאונט: שם אני לא יודעת, הייתה חולה.
<סלמה ליקאונט: מההתחלה היתה קצת עם כאב ראש, אחר כך לקחו אותה לבית חולים, אחר כך מיד נפטרה, הוא אמר לי.
<סלמה ליקאונט: הוא אמר לי, אתה יודע איך היא נפטרה?
<סלמה ליקאונט: מיד היא קיבלה זריקה, היא נפטרה.
<סלמה ליקאונט: אמרתי, למה לקחת אותה?
<סלמה ליקאונט: הוא אמר מההתחלה היה חיסון, קראו לנו, יש לי ילדים, חיסון, חיסון, חיסון, אמרו.
<סלמה ליקאונט: אולי אני אחסן אותה כי היה לה כאב ראש, אני לקחתי לחסן אותה, אבל הזריקו לה והיא מתה.
<סלמה ליקאונט: אמרתי לו, כדי להרוג אותה אני שלחתי אותה?
<סלמה ליקאונט: אני רוצה לקחת אותה.
<סלמה ליקאונט: אחר כך הזמינו מונית לקחת אותה, הוא אמר לי, קברתי אותה.
<סלמה ליקאונט: זה משהו שאני מצטערת ששלחתי אותה, למה לא הלכתי איתה, למה לא השארתי אותה בבית איתי?
<סלמה ליקאונט: אני הייתי בהריון.
<סלמה ליקאונט: אחר כך שמענו כל הסודן הלכו בדרך.
<סלמה ליקאונט: כל האתיופים שם נהרגו.
<סלמה ליקאונט: אי אפשר ללכת.
<סלמה ליקאונט: נזהרנו, לא הלכנו.
<סלמה ליקאונט: אחרי 4 שנים התחלנו להתעורר עוד פעם לבוא.
<סלמה ליקאונט: אני לא שמעתי בזמן הזה, גם ההורים שלי לא שמעו.
<סלמה ליקאונט: אחר כך כמעט אנחנו באים אחרי שההורים שלי שם שנתיים.
<סלמה ליקאונט: אני והבעל שלי לא שמענו.
<סלמה ליקאונט: הבת שלי נפטרה.
<סלמה ליקאונט: לאדיס אבבה הגענו, אח שלי דיבר עם ההורים שלו בטלפון, אם פה בארץ הוא הגיע.
<סלמה ליקאונט: אני רציתי לדבר עם אח שלי.
<סלמה ליקאונט: אח שלי אומר, עכשיו אומרים לי, בזמנו לא אמרו לי.
<סלמה ליקאונט: לא הוא הביא אותי.
<סלמה ליקאונט: לומדת לבד, עם הבנות לבד.
<סלמה ליקאונט: אח שלי אומר, אני לא רוצה לדבר עם אחותי.
<סלמה ליקאונט: לא רוצה לשמוע את הקול שלה, אני לא יכול לעמוד בזה.
<סלמה ליקאונט: הם אומרים לי כן היא הגיעה, הגיעה לארץ.
<סלמה ליקאונט: תגיעו לארץ, תפגשו אותה.
<סלמה ליקאונט: הגענו לארץ למלון טבריה ואמרו לי, הוא הגיע, אח שלי, אז אני ראיתי אותו.
<סלמה ליקאונט: אמרתי מה קרה לה.
<סלמה ליקאונט: אני מאז אני פחדתי שהבת שלי נפטרה וזהו, ידעתי.
<סלמה ליקאונט: למחרת אמרו לי נפטרה.
<סלמה ליקאונט: אני והבעל שלי לא ידענו לארץ ישראל קודם כל יגור אחר כך - - -.
<סלמה ליקאונט: זה מה שאני מצטערת, אם הייתי הולכת איתה אני הייתי רואה אם היא חולה, או יכול להיות אם אני נמצאת אני מגינה על הבת שלי.
<סלמה ליקאונט: אני מצטערת.
אברהם נגוסה: נציגת משרד הבריאות.
<טובה יוסף: תודה רבה.
<טובה יוסף: שמי טובה יוסף, תושבת ראשון לציון.
<טובה יוסף: כולם דיברו.
<טובה יוסף: אני ואורי שנת 85' אנחנו ביחד חווים בחוויות.
<טובה יוסף: אנחנו בעמותה.
<טובה יוסף: אנחנו גם רושמים שמות, הכל.
<טובה יוסף: אני גם אספתי כמה.
<טובה יוסף: אבל כל המשפטים האלה.
<טובה יוסף: כל המשפט העליון האלה, אני והוא ביחד.
<טובה יוסף: אורי ואני ונפש אחת.
<טובה יוסף: בתוך זה לקצר, למה הוא, אמא שלו, אבל אני, אמא ואבא שלי ואחי עם אשתו, ההורים של 5 ילדים.
<טובה יוסף: כל זה אני חוויתי בחוויה פה בארץ.
<טובה יוסף: באתי דרך סודן אבל לפני - - - אז זה למה במטרה בזילקום יש לי משפחה, יש לי בעל, יש לי בית, אבל בתוך הזה, כל הזמן במחשבות כל הזמן, לילה ויום.
<טובה יוסף: איך זה יכול להיות.
<טובה יוסף: למה הממשלה לא מקבלת?
<טובה יוסף: למה?
<טובה יוסף: כל הזמן סימן שאלה למה, למה, למה.
<טובה יוסף: אחרי זה בקיצור, קבר אותם, זה בן של אחותי.
<טובה יוסף: אחותי הגיעה, כל מה שאמרה, הגיעה לארץ, נפטרו, קברתי אותם.
<טובה יוסף: אז השארתי אותם וזה.
<טובה יוסף: אז השארת אותם, באת.
<טובה יוסף: אני קברתי אותם, אז מה.
<טובה יוסף: היינו ביחד.
<טובה יוסף: היית בטבריה, עכשיו בראשון לציון היינו.
<טובה יוסף: גרנו 20 שנה ביחד והיא, למה לא שאלו אותי.
<טובה יוסף: יש ספר שהוציאה אחותי.
<טובה יוסף: אף אחד מהאנשים לא שאלו אותי.
<טובה יוסף: ואחרי זה הייתה חולה.
<טובה יוסף: כל זה למה אף אחד לא ניגש.
<טובה יוסף: אח שלה, ההורים שלה, ילד שלה, הכל.
<טובה יוסף: אף אחד לא ניגש.
<טובה יוסף: אף אחד לא שאל אותה.