GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<משה סלומון: אז זה נחמד כלפי הקהילה וזה נחמד כלפי הצעירים אפילו, וזה הצליח, בהתחלה לפחות, בינתיים.
<משה סלומון: ברנקו וייס היו פה, אמרתי לך, והיו פה 300 אנשים בפסח, זה פשוט עושה לכולם 'וואו, לא הכרנו את זה'.
<משה סלומון: אנחנו רוצים לבוא ולהגיד שזה לא מספיק.
<משה סלומון: לא מספיק שאני יוצר זקיפות קומה בקרב הקהילה, זה דבר חשוב וראשוני, זה דבר טוב, אבל זה לא מספיק, אנחנו רוצים לייצר מציאות שכשמישהו פוגש גם אדם גאה וזקוף קומה במורשת שלו, כשהצד השני פוגש אותו, אז הוא יידע לכבד את זה.
<משה סלומון: ברגע שהצד השני נשאר בסטיגמות ובעיניים הסטיגמטיות שלו, אז הוא בשנייה הוא משבית את בן הקהילה, בשנייה קורים דברים שהם הרבה יותר רחבים וקשים.
<משה סלומון: לכן המקום הזה רוצה ליצור מרחבים להכיר את הקהילה מהממד החזק של הקהילה.
<משה סלומון: למשל אנחנו נספר את סיפור העלייה.
<משה סלומון: אנחנו נייצר פה איזה שהוא שביל שמדגים את המסע.
<משה סלומון: זה שלב מאוחר יותר, כי הוא יקר מאוד, אבל אנחנו נעשה איזה שהוא שרוול שבתוכו אנשים הולכים ויש מקרים ותגובות, אם זה רעב ואם זה צמא ואם זה שודדים ואם זה לידה, כל מיני מקרים לדמות כשאדם עובר 300-400 מטר בהליכה, כמו מנהרת הזמן כזה, והוא יוצא עם חוויה אחרת.
<משה סלומון: אדם בא לגוג'ו ומספר לו אילן את הסיפור האישי שלו.
<משה סלומון: אילן עשה דברים מדהימים שבעיניו זה 'בסדר, חייתי', אבל אנחנו מכירים איזה סיפורים מדהימים יש למבוגרים ובשבילם זה 'שרדתי, אני פה'.
<משה סלומון: אבל כשהוא מספר את זה זו ציונות ממדרגה ראשונה.
<משה סלומון: יש פה מספר אסירי ציון שעובדים בחקלאות, שהם היו פעילי עלייה בסודן.
<משה סלומון: יש פה מישהו שאין לו יד, נקטעה לו היד בגלל שהוא היה ציוני.
<משה סלומון: הוא לא שרנסקי ולכן לא כתוב שום דבר עליו.
<משה סלומון: ואני לא מזלזל חלילה בשרנסקי, אני מלא הערצה אליו ולמה שהוא עשה, ואני קראתי את מה שכתבו עליו, אבל למה הוא, שהקריב את היד שלו והמשיך לפעול למען העלייה, הוא לא מופיע?
אברהם נגוסה: הוא לא מוכר?
<משה סלומון: הוא לא רוצה להיות מוכר.
<משה סלומון: הוא אסיר ציון.
<משה סלומון: לא, זה על הנייר, אני מדבר כרגע - - -
אברהם נגוסה: לא כתבו ספר עליו, לזה אתה מתכוון.
<משה סלומון: לא, אני מדבר על זה שהחברה לא מכירה את הסיפור שלו.
<משה סלומון: כשמכירים את הסיפור אומרים 'וואו, תראו מה הם עשו'.
<משה סלומון: כשאני מספר ואני מדבר על זה שאנחנו הלכנו בין 700 ל-1,000 קילומטר ברגל ואת כל מה שחווינו ורק כשהגענו לסודן הממסד התערב, אבל לשם הגענו לבד, 'אה, באמת, לא העלו אתכם?
<משה סלומון: לא הביאו אתכם?' 'לא היה לכם רעב באתיופיה?' זה מה שאנשים מכירים ואני אומר, הסיפור אחר לגמרי.
<משה סלומון: הנרטיב שהוכתב כאן, בצורה מאוד מאוד שגויה, ואני לא רוצה לומר משהו יותר חמור - - - המקום הזה רוצה להביא לידי ביטוי, בכל מיני דרכים, דרך הכפר שנקים כאן, דרך מרכז המבקרים, אפילו דרך המפעל, לספר את הסיפור שאנחנו רוצים להיות חלק, אנחנו רוצים להיות יחד, אנחנו לא מחפשים להגיד 'אנחנו ייחודיים, אנחנו נעשה מה שאנחנו רוצים', יש לנו כל מיני אלמנטים, דרך העבודה של החקלאים ודרך החממות שאנחנו מקימים כאן, כל מיני גידולים מהקהילה, כל זה מייצר חוויה לבן אדם שמגיע פעם, פעמיים לכאן, לשעה, שעתיים, שלוש, והוא יוצא עם שאלות אחרות, הוא יוצא עם תובנה אחרת.
<משה סלומון: היו כאן עורכי הדין של מבקר המדינה, היו פה 30-40 עורכי דין שהם באו כדי ללמוד.
<משה סלומון: הם היו בשוק, הם לא הכירו את כל הדברים האלה.
<משה סלומון: הם הכירו את הסיפור, הם קראו, הם אנשים משכילים, אבל הם מכירים את זה דרך האינטרנט ודרך האנתרופולוגים.
<משה סלומון: ואני לא מזלזל באף אחד מהם, אבל הם מספרים סיפור מסוים, ואת זה אתה מכיר היטב.
<משה סלומון: אנחנו רוצים להפוך את הכפר הזה למרכז מורשת, שהוא יהיה תחת מרכז מורשת שהחוק מאפשר בירושלים, בע"ה, היום יש את הכנס שלו, אבל הוא יהיה משהו מעשי, הוא לא רק מוזיאון, אלא הוא מוזיאון פתוח שאפשר יהיה באמצעותו גם להעביר מסרים, דרך החקלאות, דרך הדברים שדיברנו עליהם.
<משה סלומון: זה לא במקום או כנגד, אלא ביחד עם הדבר הזה.
<משה סלומון: זה מה שאנחנו עושים.
<משה סלומון: היום, כדי להקים את המקום הזה יש תכנית עסקית שהיא בערך 15 מיליון שקל.
<משה סלומון: כבר הושקעו 3 מיליון שקל כאן.
<משה סלומון: וכדי לייצר את כל מה שדיברנו עליו יש פה השקעה גדולה במשך חמש שנים.
<משה סלומון: אנחנו מחפשים שותפים לדבר הזה, כרגע קק"ל שותפים, קרן וולף, קרן - - - שותפים - - -
אברהם נגוסה: מה עם המגזר העסקי?
אברהם נגוסה: לפתוח פה מסעדה, בית קפה?
<משה סלומון: יש, זה חלק מהתכנית.
אברהם נגוסה: זה מאוד חשוב, זה מה שיביא את האנשים.
<משה סלומון: כן, אבל כדי להביא לזה אנחנו צריכים להשקיע את הכסף.
<משה סלומון: מתוכננת כאן מסעדה.
אברהם נגוסה: המיזמים העסקיים, הם ישקיעו בזה.
אברהם נגוסה: אני אומר עסקים פרטיים, נגיד למשל אתה מזמין בן אדם שיפתח פה מסעדה ויפרסם את זה.
אברהם נגוסה: אנשים יכולים לבוא עם הילדים שלהם לפה, לאכול במסעדה ובאותו זמן הם מסתכלים, הם לומדים על התרבות.
אברהם נגוסה: גם בית קפה והדברים האלה.
<משה סלומון: אנחנו נפגשנו עם IVN, נפגשנו איתם, הם היו כאן.
<משה סלומון: אנחנו כן פתוחים גם לעולם העסקי, להמון דברים, אבל בסופו של דבר ההשקעה הראשונית, אנחנו יודעים שהמקום הזה, ברגע שתהיה פה השקעה, אין ספק שהוא יחזיק את עצמו.
<משה סלומון: אין שום בעיה, אנחנו היום, כמה?
<עזריה פטיגו: אנחנו מגיעים ל-600 מבקרים בחודש וזה בלי שעשינו שום שיווק ופרסום.
אברהם נגוסה: 600 מבקרים בחודש?
אברהם נגוסה: וואו, זה יפה.
<עזריה פטיגו: וזה לא עשינו שום מאמץ, זה מפה לאוזן.
<עזריה פטיגו: יש קבוצות שחוזרים פעם שנייה ויש הרבה התעניינות.
<עזריה פטיגו: הרכזת נכנסה לפני שבוע בשביל להגביר את העבודה של הקבוצות וגם שההכנסה תסייע לנו לפתח את מה שאנחנו רוצים לפתח פה.
<עזריה פטיגו: מה שהקבוצות עוברות פה זה בעיקר חוויה של היכרות יותר מעמיקה, אם זה על ידי המאכלים המסורתיים, כי אפילו לאכול אינג'רה, יש כאלה שאוכלים בלי רוטב ואז פתאום האוכל של האתיופים חמוץ, מזה הם נתקעים.
<עזריה פטיגו: צריך לדעת איך לאכול את האינג'רה, הרוטב הוא הבסיס, הוא התבלין לאינג'רה.
<עזריה פטיגו: אם זה היכרות על ידי סיפור אישי, אם זה סיפור עלייה, אם זה עבודה, זה המקום היחידי שנפגשים עם המבוגרים.
<עזריה פטיגו: אותם מבקרים שמגיעים עובדים ביחד עם המבוגר ונוצר איזה שהוא קשר, אפילו הילדים והנכדים שלהם בבית, על מה הם ידברו עם הסבא?
<עזריה פטיגו: על שיעורי בית, על מחשבים?
<עזריה פטיגו: ופה הילדים מגיעים ואותן קבוצות שמגיעות שואלים את אותו מבוגר, את האנשים, 'איך אתם מגדלים את זה?' 'איך אתם - - -', פתאום הוא מקבל את המקום, הוא מקבל הערכה וזה רק התחלה.
<עזריה פטיגו: גם מבחינת הילדים, סיפור קצר, אני אסיים בסיפור הזה.
<עזריה פטיגו: הייתה פה קבוצה של ילדי גן מקרית גת, בגילאי 5.5-6.
<עזריה פטיגו: עמדתי שם וסיפרתי שבאתיופיה - - - עם ענף של עץ זית, והבאתי לכל אחד ענף שגם יתנסו.
<עזריה פטיגו: הייתה שם ילדה אתיופית, בת 5.5, והיא אומרת את זה בהתלהבות, בשמחה, 'וואו, סבא שלי עושה דבר כזה'.
<עזריה פטיגו: המשמעות של זה, עד אותו זמן אותה ילדה בת 5.5, 'סבא שלי לא מדבר איתי עברית, הוא לא מספר לי סיפור מתוך ספר, הוא מתלבש מוזר ממה שאני מכירה, הוא דוחף לפה שלו כל מיני דברים מוזרים', אז מבחינתה הוא מישהו - - -
<משה סלומון: מוזר.
<עזריה פטיגו: עד שהיא עברה פה תהליך שמה שסבא שלה עושה זה משהו ערכי, זה משהו שהוא לא מוכן לוותר עליו ככה בקלות, עם זה שהחברה מסתכלת קצת שונה על מה שהוא עושה, הוא עומד בעקרונות שלו.
<עזריה פטיגו: וזה מה שקורה פה.
<עזריה פטיגו: בני נוער שמגיעים לפה שואלים 'מה, חייתם בבית כזה?
<עזריה פטיגו: ' 'בישלתם בזה?
<עזריה פטיגו: ' הרבה שאלות שצפות וזה מבחינתנו מחזק את התרבות, את השורשים, את הערכים, קודם כל אצלנו, וגם החברה הישראלית, התפיסה שלהם, הסטיגמות קצת משתנות.
<עזריה פטיגו: ואת זה אנחנו רואים את זה בצורה יותר ברורה.
<משה סלומון: רק לסיים את הקטע הזה.
<משה סלומון: בגדול, בכפר יש תכנית עסקית, יש לו קונספט, יש לו תכנית אדריכלית לבנייה ולהרחבה ולהתאמה של המקום הזה, השטח הוא תחת האחריות של משרד החקלאות, אנחנו עובדים תחתיהם ואנחנו כל הזמן מוסיפים דברים כדי שהדבר הזה יילך וייבנה.
<משה סלומון: אני מאמין שברגע שנצליח להפוך את המקום הזה, כפי שאנחנו מתכננים, לדעתי זו תהיה תשובה מאוד משמעותית לקהילה, תשובה מאוד משמעותית לחברה הישראלית והנושא הזה שנקרא ייחוד ביחד, זו סיסמה שאנחנו הולכים איתה, ייחודיות של כל אחד, להביא אותו לידי ביטוי בצורה הכי חזקה, על השולחן, ומצד שני תמיד לחשוב עם אוריינטציה ביחד.
<משה סלומון: לא כאילו אני, התבדלות, אלא יש לנו משהו להביא ומה שיש לנו זה לחברה הישראלית.
<משה סלומון: נסיים בזה שיש מושג בתורה שכתוב, איש על דגלו תחנו.
<משה סלומון: לכל שבט ושבט יש דגל מיוחד, צבע מיוחד, אפילו איור מיוחד, בברכות של יעקב לבניו, ותמיד שואלים פרשנים, למה הצבעים שונים?
<משה סלומון: זו משפחה אחת, מה כל העניין?
<משה סלומון: יעקב מברך את ילדיו ואומר להם, לכל אחד יש תכונה מסוימת, 'אתה תהיה איש עסקים, לחוף ימים ישכון, אתה תהיה איש תורה, לוי ויששכר', כל אחד יהיה במקום, 'אתה דן תהיה מנהיג', אנחנו דן, יהודה בראש הכוח ומי שמחזיק את הכוח המאסף זה דן.
<משה סלומון: בני ישראל התפצלו לשניים, ממלכת יהודה וממלכת ישראל, דן היה מנהיג פה בממלכת ישראל.
<משה סלומון: אז לשבט דן יש כוח של מנהיגות שלא בא לידי ביטוי כרגע.
<משה סלומון: אנחנו אומרים אותו דבר, לכל שבט ולכל קהילה וקהילה יש דגל מיוחד, יש תכונה מיוחדת, יש אופי מיוחד, לנו יש אחריות להביא את זה לידי ביטוי.
<משה סלומון: האחריות היא לא כלפי הקהילה האתיופית, היא כלפי החברה הישראלית, כי עם ישראל יהיה חסר אם אני לא בא לידי ביטוי.
<משה סלומון: המחויבות שלי היא לא להיות מערבי, להיות מודרני, להיות אירופאי, אני לא אירופאי, אני אפריקאי ואפריקאי בא לפי הזמנים של השמש.
<משה סלומון: סתם.
<משה סלומון: אני אומר, אנחנו באים מאפריקה, באים ממקום מסוים, אני רוצה להביא את זה בצורה הכי חזקה.
<משה סלומון: אני לא מעוניין להיות אירופאי, אני מעוניין ללמוד מהם דברים שאני אשמח להשכיל, כמו שהם יהיו מעוניינים ללמוד ממני.
<משה סלומון: לכן ברגע שאתה מביא את זה ממקום לא לעומת אלא כדבר מזוקק, אחר כך הרבה יותר קל לאנשים ללמוד.
<משה סלומון: ברגע שאתה מביא את זה ממקום - - - איך פעם אמרו לי, ברשותכם משרד הקליטה, עזריה מספר תמיד, פנו אלינו, הייתה תקופה, אנחנו היינו בנציגות והייתה תקופה שהייתה אלימות, עשינו כנס חירום, אז פנו אלינו ממשרד הקליטה, אמרו לנו, 'יש כסף, אנחנו חייבים לעשות סדנאות', מה הסדנאות?
<משה סלומון: פנו לעזריה, אמרו לו 'יש אלימות, אנחנו רוצים לעשות סדנאות נגד אלימות.
<משה סלומון: תעשה לנו קבוצה של מבוגרים, נבוא לעשות סדנה נגד אלימות', הוא אומר 'אבל את מי אני אאסוף?
<משה סלומון: ' אמרו לו 'תביא מבוגרים, יש לנו זה, נעשה סדנאות'.
<משה סלומון: טוב, בגלל שיש חברות עשינו קבוצה.
<משה סלומון: במילים אחרות, מה שאמרנו, באו 15 מבוגרים, הסדנה הייתה על כמה חשוב לא להיות אלים, במילים אחרות, 'אתם אלימים, בואו נלמד אתכם איך לא להיות אלימים', למפגש הבא אף אחד לא בא.
<משה סלומון: כי מה אתה אומר להם?
<משה סלומון: בוא נעשה קורס על מודעות נגד אלימות, נכון?
אברהם נגוסה: נגד אלימות, לא להפוך אותם - - -
<משה סלומון: ומה אתה אומר להם?
<משה סלומון: 'תבוא תלמד כי אתה אלים'.
<משה סלומון: זה מה שאתה אומר לו.
<משה סלומון: לא אנחנו אומרים, זה הם אמרו.
<משה סלומון: אבל מה אתה אומר לו? 'למה קראת לי?
<משה סלומון: אני לא אלים'.
<משה סלומון: 'אה, בגלל שיש אתיופים אלימים, אז כל האתיופים אותו דבר?' זו עבודה מתמשכת, לא סדנאות.
<משה סלומון: אבל כשאנחנו מביאים אותם לכאן, בשוטף, ואני יכול לבוא ולהגיד 'יש סוגיה כזאת, בוא נעלה אותה לדיון', כמו שאמרתי לך על בית הכנסת, נעלה אותה לדיון בקבוצות שקיימות.
<משה סלומון: זה אחרת.
<אלון זיו: כשבעל עובד ליד אשתו בשדה והם משתפים פעולה החיים אחרת.
<משה סלומון: נכון, זה הרעיון.
<משה סלומון: הרעיון של הכפר הוא לייצר את השיח הזה ולשים אותו על השולחן, לא לפחד ממנו, אבל ממקום של גאווה ולא ממקום שבאים ללמד אותי האחרים מה צריך להיות.
<משה סלומון: בקהילה שלנו, באתיופיה, החיים היו חיים עם אחריות, חיים עם מודעות, חיים עם הרבה מאוד מוסר, חיים עם הרבה מאוד תורה, ודברים שהלכו ונמוגו כאן ואנחנו צריכים להחזיר עטרה ליושנה, גם בליכוד, לא רק בש"ס.
אברהם נגוסה: אני מבין שהוא פוליטיקאי, שהוא מבין גם בפוליטיקה.
<משה סלומון: אנחנו מסכמים.
אברהם נגוסה: יש עוד?
אברהם נגוסה: אלון, אנחנו מסכמים?
<אלון זיו: כן.
<משה סלומון: אז אני אגיד שתי מילות סיכום ותסכמו גם אתם.
<משה סלומון: יש ציפייה מהמפגש הזה, הציפייה שלי לא להביא מחר כסף, אני מבין שזה לא דבר שהוא פשוט, אבל הציפייה שלי שהדבר הזה יידון, שהדבר הזה יהיה בו שיח, יהיה ניסיון שלייצר הזדמנויות כדי שנוכל להיות חלק מהדבר הזה.
<משה סלומון: אנחנו כולנו מבינים, אנחנו חיים פה, אנחנו יודעים את כל הבירוקרטיה וכל הדברים שצריך לעשות כדי שיקרה משהו מסוים, אבל אם תהיה המשכיות מכאן, אם יהיה שיח בוועדות או בכל מיני אופנים שאתם מכירים, זה כבר שכרנו.
<משה סלומון: כי יש מודעות ויש הכרה של הדבר הזה שנקרא קהילות ואני מאמין שמשם אנחנו יכולים להמשיך.
<משה סלומון: זו הרמה להנחתה, אנחנו יודעים להגיע למקומות ולהמשיך.
<משה סלומון: נקודה שנייה זה באמת באמת באמת לקחת את הסוגיה הזו של הכפר, מעבר לקהילות.
<משה סלומון: בעיניי יש כאן הזדמנות פז, ואני אומר את זה לך באופן אישי, יש הזדמנות פז כאן לקחת משהו שהצלחנו לייצר, לא תכננו בהתחלה שזה יקרה ככה, אבל ברוך ה' זה המצב, זה לקחת את זה ויש הרבה מהקהילה שישמחו לבוא ולחוות כאן את החוויה המדהימה.
<משה סלומון: לקחת את זה כפרויקט אישי ולראות איך אנחנו מקדמים את זה, הן בהיבט של התודעה, אבל גם בהיבט הכלכלי.
<משה סלומון: תודה רבה.
<אלון זיו: קודם כל אנחנו שמחים שהיינו גשר לחשיפה, אנחנו מאוד מאמינים בפעילות הזו ואנחנו נשמח לראות איך אתה עוזר לנו למנף את זה לפעולה שהיא גם יותר עמוקה, גם יותר רחבה וגם יותר יציבה.
<אלון זיו: לנו כפילנתרופיה, העניין של יציבות, הפילנתרופיה תפקידה לנסות לעורר, אני חושב, את הפעולות וברגע שהן יוצאות מהכוח אל הפועל בצורה יציבה, לראות איך הממשלה מסייעת בפעילות הזו.
אברהם נגוסה: אני רוצה לסכם את המפגש.
אברהם נגוסה: קודם כל אנחנו מאוד מודים לכם שהזמנתם אותנו לבוא ולסייר פה ולראות ולהתרשם ולשמוע גם, זה מאוד חשוב.
אברהם נגוסה: למדנו הרבה דברים.
אברהם נגוסה: אתם עושים עבודה טובה וחשובה, מכל מיני היבטים, מהיבט של השילוב, מההיבט של גאווה, אתם עושים גם בעניין התרבות, גם פתרון לאנשים המבוגרים וגם להביא את המודעות לחברה הישראלית על התרבות ועל המקורות של הקהילה.
אברהם נגוסה: הפעילות שאתם עושים עם הילדים, שיעורי העזר, ועם המבוגרים, כל זה זה מאוד מאוד חשוב ומבורך ויישר כוח.
אברהם נגוסה: אני רואה כמה כיוונים כדי לחזק את מה שקיים וגם להרחיב את הפעילות.
אברהם נגוסה: קודם כל אני מבין, ממה שאני למדתי מכם, שיש תקדים ממשרדי הממשלה לממן את התכניות האלה.
אברהם נגוסה: זה מקל, זה טוב שיש תקדים כזה, ובעיקר הבנתי שיש גם אישור של התקציב של 2015, יש בקשה ל-2016 ואנחנו הצלחנו לאתר גם את המשרדים הרלוונטיים ולכן מה שאני רואה שוועדת העלייה והקליטה, אנחנו, יכולים לעשות זה לכתוב מכתב לאותם משרדים.
אברהם נגוסה: המכתב למשרד החקלאות הוא לשחרר לאלתר את הכסף המאושר של 2015 ודרישה לאשר את הכסף ל-2016.
אברהם נגוסה: למשרד הפריפריה, לאשר את ה-10 מיליון ל-2015, שלא אושר, ולאשר גם את 2016.
אברהם נגוסה: משרד הקליטה, אני בא ואומר למשרד הקליטה, אני הבנתי שזה לא מסתדר ברמה המקומית, לפי הבנתי, זה צריך להיות מיזם משותף ברמה הארצית, במשרד הראשי, זה יכול להקרין לרשויות המקומיות.
אברהם נגוסה: ברגע שיהיה מיזם משותף - - -
<אלון זיו: מה זה מיזם משותף?
אברהם נגוסה: נגיד למשל אם משרד הקליטה מכיר בהם כשותפים בקידום קהילות או שילוב העולים בקהילות הקיימות, או קליטה בקהילה, אם הם רואים בהם כגוף משותף, אז הם צריכים להחליט מלמעלה ולשלוח את ההוראות לרשויות המקומיות.
אברהם נגוסה: איפה מוקד הקליטה?
אברהם נגוסה: במשרד הראשי יש תיאום בין המשרד הראשי לרשויות המקומיות וכך גם הכסף מגיע לרשויות המקומיות.
אברהם נגוסה: אני הבנתי מאנשי משרד הקליטה, גם אם אני משתכנע שהתכנית הזו היא תכנית טובה, לא אני קובע את התכנית, את סדר העדיפויות קובעת הרשות המקומית, ואת הרשות המקומית אתה לא יכול לשכנע, אלא אם כן זה בא מלמעלה.
אברהם נגוסה: לכן אם זה יהיה, נגיד, 'הנני', בערים האלה, באזור מסוים, כמו טנא הבריאות, שיש החלטה לממן אותם, או כגוף מתכלל שיש להם משימות קהילתיות, ויש להם, אז אם זה כגוף אחד, נגיד מרכז אחד, מול משרד הקליטה, אז הוא אומר 'אני, משרד הקליטה, מעוניין שאלה גופים שיהיו שותפים בתכניות ובכספים שאני מעביר'.
<אלון זיו: כמיזם משותף זה משהו שמצריך מצ'ינג, אתה לא מדבר על זה.
אברהם נגוסה: אז יהיה לך מצ'ינג ממשרד החקלאות, יהיה לך מצ'ינג - - -
<משה סלומון: אי אפשר, אתה לא יכול, כפל תמיכות, רק מכסף חיצוני.
<משה סלומון: מצ'ינג מממשלה יכול להיות - - - אבל מה שאמרת כמו טנא בריאות זה אפשרי, זה לא מיזם משותף.
אברהם נגוסה: משרד הקליטה, מוקד הקליטה פה לא מקבל החלטה, הוא רוצה להפעיל תכניות, הוא לא רוצה לתת כסף לעמותות, אתה רוצה לקבל עמותות?
אברהם נגוסה: תפנה למשרד הראשי, זה העניין.
אברהם נגוסה: אתה רוצה שאני אפעיל את התכנית שלך?
אברהם נגוסה: תפנה לראש העיר, לרשות המקומית, היא צריכה להגיד לי 'זו תכנית חשובה, זה יופעל'.
אברהם נגוסה: הרשות המקומית תגיד לך 'אין לי את הכסף, תשכנע את משרד הקליטה' - - -
<משה סלומון: שיוסיף.
אברהם נגוסה: לכן אני רואה את החשיבות הרבה שביחד עם המשרד הראשי.
אברהם נגוסה: זה מה שאני רואה, בגדול.
אברהם נגוסה: משהו קטן, כמו שאתה אמרת קודם, 20,000, 15,000, זה אפשר להסתדר, אבל זה לא הפתרון.
אברהם נגוסה: זה מה שיקרה בשטח.
אברהם נגוסה: אם אנחנו מדברים בסדר גודל של מאות אלפי שקלים זה צריך להיות במשרד הראשי.
אברהם נגוסה: לכן אנחנו נכתוב מכתב לשרת הקליטה על הביקור שלנו פה, על ההתרשמות שלנו ואנחנו רואים בזה גורם חשוב ומשמעותי לקידום קליטת העלייה בקהילה ולכן אנחנו מבקשים שמשרד הקליטה יעשה עבודה משותפת עם הגורמים האלה, במשמעות תקציבית.
אברהם נגוסה: אנחנו נפנה ונבקש גם פגישה עם שרת הקליטה ונדבר על זה, נסביר לה גם בכיוון הזה.
אברהם נגוסה: המשרד לשוויון חברתי.
<דנה גורדון שושני: נדמה לי שאמרתם לרדת מזה.
<משה סלומון: אמרנו שקרן שח"ף - - -
<אלון זיו: לא, אנחנו אמרנו שלנו יש מיזם משותף עם המשרד.
אברהם נגוסה: תעדכן אותנו מה אנחנו צריכים, אני לא יכול לקבל החלטה אם לפנות בכתב או לא עד שאנחנו מקבלים את המכתב שלך.
אברהם נגוסה: ברגע שתפרט לנו מה הנקודות, מה ההסברים שאנחנו יכולים לפנות אליהם אז אנחנו גם נכתוב אליהם.
אברהם נגוסה: למשרדים האלה שאני ציינתי, ברור לנו מה להגיד ומה לכתוב.
<דנה גורדון שושני: אבל אולי גם כדאי שנקבל מהם את המכתב שהם יסבירו יותר על הפעילות ואת זה נעביר לשרת הקליטה.
<אלון זיו: סוג של נייר עמדה משותף שלנו.
<משה סלומון: אוקיי, בסדר גמור.
אברהם נגוסה: תעבירו לנו מה אתם עושים, זה יעזור לנו, אנחנו נצרף לבקשות שלנו.
אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכם, אנחנו מסכמים את העניין והישיבה שלנו הסתיימה, תודה רבה לכם.
אברהם נגוסה: לפרוטוקול, נתחיל בכל זאת.
אברהם נגוסה: חברי הכנסת, לא היה נוח להם להצטרף היום, זה לא הסתדר להם מבחינת לוח הזמנים שלהם ולכן אני ודנה פה, יכול להיות שבהמשך אנשים יצטרפו.
אברהם נגוסה: אנחנו פה, סוף סוף, אני שמח שזה מתקיים, דחינו כמה פעמים.
אברהם נגוסה: דנה, אתם מכירים אותה, מנהלת הוועדה.
אברהם נגוסה: ואנחנו פותחים את ישיבת ועדת העלייה והקליטה בפורום מצומצם.
אברהם נגוסה: חברי הוועדה כמובן יקראו את הפרוטוקול.
<זאב גרשינסקי: מצוין.
<זאב גרשינסקי: אז אנחנו נתחיל עם הסרט.
<זאב גרשינסקי: (הקרנת סרט).
<זאב גרשינסקי: זה ככה רק כדי קצת להיכנס לאווירה של מה שאנחנו עושים.
<זאב גרשינסקי: אנחנו נדבר על הרבה מאוד מהאלמנטים האלה במצגת, של מה שראית פה, אבל כדי להתחיל אנחנו רוצים להראות את כל ההיסטוריה של הארגון, מאיפה הכול התחיל ואיך אנחנו עובדים כרגע.
<זאב גרשינסקי: בעצם הארגון הוקם ב-2002.
<זאב גרשינסקי: ב-2001 עוד הרב פס התחיל לחשוב על הקונספט של ההקמה של הארגון, ביחד עם טוני גלברט, מבוקה ראטון, וב-2002 הייתה טיסת העלייה הראשונה שלנו, ביולי 2002.
<זאב גרשינסקי: לאורך השנים היו כמה נקודות משמעותיות בחיים של הארגון.
<זאב גרשינסקי: קודם כל ב-2005 אריאל שרון, באחת ההחלטות האחרונות שלו, קיבל החלטה לממן את 'נפש בנפש', עד אז הארגון היה מאוד מאוד במימון עצמי וב-2005 אריאל שרון אמר שזה פרויקט שהממשלה צריכה להשקיע בו ובאמת נתן כספים ישירות לארגון.
<זאב גרשינסקי: זו הייתה החלטת ממשלה שלו.
<זאב גרשינסקי: ב-2006, אחרי שפעלנו כמה שנים בצפון אמריקה, נכנסנו גם לאנגליה, בעקבות בקשה של הקהילה שם, וב-2008, אולי נקודת המפתח למה שהארגון היום, בעצם חתמנו על שותפות אסטרטגית עם הסוכנות היהודית.
<זאב גרשינסקי: חתמנו על הסכם עם הסוכנות היהודית שמגדיר מאוד מאוד את גבולות הגזרה בין הארגונים ואת שיתוף הפעולה, יותר חשוב מכול.
<זאב גרשינסקי: זה קבע בעצם ש'נפש בנפש' יהיה אחראי על עידוד העלייה והסוכנות היהודית תמשיך את התפקיד ההיסטורי שלה בקביעת הזכאות לעלייה ושני הארגונים יעבדו על בסיס נתונים משותף, כשאנחנו עובדים ביחד על אותה מערכת ניהול מידע שנותנת לנו את האפשרות לעבוד בסנכרון אחד עם השני ולעולה להרגיש שהוא עובר תהליך אחד והוא לא צריך לעבור בין שני ארגונים שונים.
<זאב גרשינסקי: זה one stop shop לטובת העולים.
אברהם נגוסה: כלומר חלוקת התפקידים, אתם מעודדים את העולים, ברגע שעולה מחליט לעלות לישראל הטיפול עד הנחיתה בארץ יהיה של הסוכנות היהודית.
<זאב גרשינסקי: זה מאוד תלוי, כשאתה אומר טיפול למה אתה מתכוון.
אברהם נגוסה: אני מדבר על ההכנה של הלוגיסטיקה של המשפחה שעוזבת, הדברים שלה, האישור של העלייה.
<זאב גרשינסקי: האישור של העלייה זה בלעדי אצל הסוכנות היהודית.
<זאב גרשינסקי: אני אדבר על כל הפרטים האלה שאתה מזכיר עכשיו במהלך המצגת, אבל בגדול הליווי של המשפחה, מבחינת תכנון העלייה ומבחינת ההכנה לקראת החיים בישראל, נעשה על ידינו, מבחינת אישורי העלייה, הזכאות, בדיקת המסמכים, לוודא שהוא יהודי ועומד בתנאים של חוק השבות והראיון עם השליח וכל הדברים האלה, זה הכול אצל הסוכנות היהודית.
<זאב גרשינסקי: הם עושים את הבדיקה המקיפה ונותנים את האישור, כולל את הנפקת ויזת העלייה ואחר כך הוא מגיע בטיסה, אנחנו מזמינים לו את הטיסה והטיסה עצמה ממומנת על ידי הסוכנות היהודית.
<זאב גרשינסקי: אנחנו בעצם זרוע הביצוע של הסוכנות היהודית לטובת עידוד העלייה ולטובת הליווי.
<זאב גרשינסקי: ב-2011 התחלנו עם פרויקט לחיילים בודדים, בשיתוף פעולה עם FIDF והתחלנו לתת שירות לחיילים בודדים, מעטפת קצת יותר גדולה, אני גם אכנס לזה במצגת.
<זאב גרשינסקי: ב-2012 הרחבנו את הסיפור של הטיפול בחיילים הבודדים, לא רק לצפון אמריקה, אלא לכלל החיילים הבודדים העולים.
<זאב גרשינסקי: התחלנו ב-2012 פרויקט לחיזוק הפריפריה, בשיתוף פעולה עם קק"ל, שבו אנחנו יוצרים גרעיני התיישבות גם בצפון וגם בדרום, כדי לחזק את הפריפריה וכדי להביא לשם יותר עולים, וב-2014 השקנו את פרס בוני ציון.
<זאב גרשינסקי: פרס בוני ציון, מה שהיית בכנסת בפעם האחרונה, הוא בא להעלות למודעות של החברה הישראלית את התרומה של העולים מארצות דוברות אנגלית לטובת מדינת ישראל.
<זאב גרשינסקי: קצת נתונים.
<זאב גרשינסקי: אנחנו מדברים על יותר מ-45,000 עולים, אנחנו מקווים להגיע ל-50,000 בקיץ הקרוב, יותר מ-50 טיסות צ'רטר ואולי בשלל הנתונים שיש פה הכי חשוב זה הנתון של 90% הישארות בארץ.
<זאב גרשינסקי: תיכף נסביר איך אנחנו מגיעים לזה, אבל אנחנו יודעים היום שיותר מ-90% מהעולים שעלו איתנו גם נשארים פה וממשיכים להיות פה.
<זאב גרשינסקי: זה אולי הנתון הכי חשוב.
<זאב גרשינסקי: מה שעוד אנחנו רוצים לספר זה שאנחנו ביקשתי מחברת דלויט לעשות סקר, לעשות בדיקה עבורנו, מה התרומה הכלכלית של העולים שלנו למדינת ישראל, כדי לראות האם ההשקעה הזאת היא באמת השקעה נבונה של מדינת ישראל.
<זאב גרשינסקי: הם לקחו את כל הנתונים ועשו בדיקה מאוד מקצועית והם גילו שבסופו של דבר התשואה של ממשלת ישראל, מבחינת ההשקעה של מה שהיא משקיעה בעולים לעומת מה שהיא מקבלת בסופו של דבר, אנחנו מדברים על 400%.
<זאב גרשינסקי: אז צריך לדעת שכשמחפשים מנופי צמיחה למדינת ישראל, כולנו יודעים שהעלייה זה מנוף צמיחה - - -
<דנה גורדון שושני: התשואה לעומת ההשקעה?
<זאב גרשינסקי: כן.
<זאב גרשינסקי: אנחנו יודעים שכל עלייה שהייתה בישראל הייתה מנוף צמיחה.
<זאב גרשינסקי: כולנו יודעים את זה.
<זאב גרשינסקי: משנות ה-50 המוקדמות גל עלייה זה מנוע צמיחה למשק ורואים את זה במספרים מאוד ברור, מה ההשקעה ומה ההחזר של מדינת ישראל על כל זה ואנחנו ניתן לך את זה בצורה מפורטת.
<זאב גרשינסקי: כשבאים לממשלת ישראל ואומרים 'חברים, אנחנו צריכים תקציבים', זה לא בשביל לקחת תקציבים שאחר כך נעלמים איפה שהוא רק לטובת איזה שהוא מיזם ציוני מאוד נחמד.
<זאב גרשינסקי: מדובר פה על מנוע צמיחה שבסוף מכניס למשק הרבה יותר ממה שהמשק מוציא.
<זאב גרשינסקי: קצת על הפילוסופיה של הארגון ובמה אנחנו מאמינים.
<זאב גרשינסקי: אז דבר ראשון אנחנו מאמינים פה בגישה הוליסטית, שיש פה ארגון שמלווה את העולה החל משלב טרום העלייה, מהשלב שבו הוא חושב ושוקל ובודק, הוא נמצא אי שם בצפון אמריקה בקהילה שלו בצורה הנוחה שלו ואז הוא אומר 'בסדר, אני רוצה לחשוב על החיים בישראל' ומאותו רגע מתחיל הליווי.
<זאב גרשינסקי: הליווי יכול להיות בהרבה מאוד תחומים, שאני אפרט עליהם אחר כך, אבל זה ממשיך לאורך כל התהליך, כולל הטיסה עצמה וגם אחר כך בישראל.
<זאב גרשינסקי: כל הליווי אחר כך, לראות שהוא פה והוא בסדר והוא נשאר פה וטוב לו ויש לו עבודה ויש לו השתלבות חברתית כמו שצריך, כל הסיפור הזה זו גישה הוליסטית שמלווה אותו מלפני ועד הזמן שהוא נמצא פה בארץ וטוב לו.
<זאב גרשינסקי: דבר שני זה שאנחנו, כל אנשי הצוות פה, חיים בישראל.
<זאב גרשינסקי: אנחנו מאמינים שאנחנו צריכים לשדר לעולים 'חברים, אנחנו פה, אנחנו חושבים שאתם צריכים לבוא לפה' ואנחנו מאוד מאוד משדרים לעולים שהם יכולים לעשות את זה, למה?
<זאב גרשינסקי: כי בסוף רוב העובדים פה, הרוב המוחלט, הם עולים חדשים שעברו את זה בעצמם.
<זאב גרשינסקי: הם יודעים בדיוק מה זה החוויה של הקליטה, הם עברו את כל התהליך הזה.
<זאב גרשינסקי: אני יכול להגיד לך שניל שיושב פה, הוא עצמו אישר את העלייה של לפחות 15 עובדים פה, נכון?
<זאב גרשינסקי: אלה אנשים שעברו את זה בעצמם והם יודעים להגיד למועמדים לעלייה, 'חברים, עשינו את זה, אנחנו עשינו את זה.
<זאב גרשינסקי: תראו אותנו, אנחנו יודעים מה אתם הולכים לעבור ובואו תיעזרו בנו כדי להצליח בכל התהליך הזה'.
<זאב גרשינסקי: הדבר הבא זה השירות.
<זאב גרשינסקי: אנחנו מדברים על אמריקאים שיודעים שהלקוח תמיד צודק ושרק שירות זה הדבר היחיד שמדבר אליהם יותר מהכול ולכן אנחנו שמים פה דגש מאוד מאוד חזק על שירות מקצועי ואדיב וברמה מאוד מאוד מאוד גבוהה, כדי שהעולה ירגיש את הביטחון שהוא צריך לקראת תהליך העלייה.
<זאב גרשינסקי: ובמה אנחנו עוסקים?
<זאב גרשינסקי: כי הרי בסופו של דבר השאלה הגדולה היא איך אתה מעודד עלייה ממקום שהוא בסך הכול מקום נוח.
<זאב גרשינסקי: עוד ב-2001, כשהרב פס הקים את הארגון, אחרי סקר שוק שנעשה הבנו שיש ארבעה חסמים לעלייה לישראל.
<זאב גרשינסקי: ארבעה גורמים, שאם אנחנו נצליח לטפל בהם אנחנו נצליח לפתוח קצת את השערים.
<זאב גרשינסקי: יותר מזה, אנחנו נצליח להביא אנשים שהתדמית שלהם היא לא תדמית של מסכנים שבאים לישראל, שזו הייתה התדמית של הרבה מאוד עולים טרום 'נפש בנפש', שמי שלא הצליח בארצות הברית והיה מסכן, נבך, הוא בא לישראל.
<זאב גרשינסקי: אנחנו מאמינים שאם ניתן את המענה לארבעת החסמים נצליח להביא לפה גם עלייה חזקה.
<זאב גרשינסקי: אז החסם הראשון זה תעסוקה.
<זאב גרשינסקי: כולנו יודעים שבלי עבודה בישראל אנשים פה לא יישארו ולא יצליחו לשגשג.
<זאב גרשינסקי: מה שאנחנו עושים, שוב, לפי הגישה ההוליסטית שדיברתי בשקף הקודם, אנחנו מלווים את העולה משלב טרום העלייה ועד השלב שהוא נמצא פה ברמה התעסוקתית.