GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שלמה טזזו: אנחנו ארגנו את הקבוצה לפני שש שנים בערך.
שלמה טזזו: יש לי בעיה כעת.
שלמה טזזו: אני הוכרתי כאסיר ציון.
שלמה טזזו: למה אמרנו שאנחנו חלוצי ציון?
שלמה טזזו: באמת אנחנו חלוצים.
שלמה טזזו: אנחנו הראשונים.
שלמה טזזו: האזור שלנו הוא האזור הכי מסוכן.
שלמה טזזו: אזור גונדר - - -.
שלמה טזזו: בזמנים הכי קשים אנשים היו מוצאים להורג כמו זבובים ואסור היה לדבר.
שלמה טזזו: לשלושה-ארבעה אנשים היה אסור לעמוד ולשוחח.
שלמה טזזו: אבל עם כל זה, ידענו שאנחנו עלולים למות.
שלמה טזזו: עם כל זה, לא ויתרנו על ירושלים.
שלמה טזזו: ירושלים מצידנו הייתה כל העולם.
שלמה טזזו: שמענו על ההורים.
שלמה טזזו: הכל.
שלמה טזזו: ואז כשהגיעה שמועה מסודן שיש דרך להגיע לירושלים, התחלנו לפעול.
שלמה טזזו: בהתחלה היינו כ-24 צעירים וצעירות, אבל לא כולם מכירים אחד את השני, בגלל שזה היה אסור וגם היה פחד אחד מהשני.
שלמה טזזו: אני אמרתי למישהו ומישהו אמר לשני.
שלמה טזזו: אבל לא לכולם, לא ל-24 אני אמרתי.
שלמה טזזו: ואז יצאנו לדרך.
שלמה טזזו: כשהגענו לסודן נתפסנו.
שלמה טזזו: אז כל אתיופיה כבר היה רוח.
שלמה טזזו: ברדיו הכל היה כבר מפורסם.
אברהם נגוסה: מתוך הקבוצה שהייתם ביחד, כמה מהם קיבלו הכרה כמוך וכמה לא קיבלו?
שלמה טזזו: רגע, אני אגיד לזה.
אברהם נגוסה: זה מאד יעזור לנו להיכנס לזה.
שלמה טזזו: כן, כן.
שלמה טזזו: בכלא עברנו איומים.
שלמה טזזו: כולם יודעים איזה תנאים היו.
שלמה טזזו: בתוך הכלא, בחצר בית הכלא היו חופרים בור.
שלמה טזזו: אנחנו לא ידענו בהתחלה למה אנחנו חופרים את הבור, אבל האסירים הוותיקים אמרו לנו זה בשבילנו, בשביל לשפוך אותנו שם.
שלמה טזזו: היו שם סימנים ששפכו את האדמה, הפכו את האדמה, שאנשים הפכו אותם חיים.
שלמה טזזו: ואז הייתה שמועה, גם פה בארץ היו הקרובים שלנו שבאו ולפני הרבה שנים עשו הפגנה, כשאנחנו היינו בכלא.
שלמה טזזו: כשאנחנו היינו בכלא, הרבה אנשים חשבנו שאנחנו הלכנו ואז הם הלכו, אבל הם הצליחו להגיע.
שלמה טזזו: אנחנו היינו בכלא.
שלמה טזזו: כקבוצה, גם לפנינו הלכו אחדים.
שלמה טזזו: אנחנו כקבוצה ששברנו את הדרך, פרצנו את הדרך, היינו אנחנו כקבוצה ואז כל העולם ידע.
שלמה טזזו: גם בכלא לא חשבו שאנחנו נצא.
שלמה טזזו: לאחר שהשתחררנו כל אחד הלך בדרך שלו בסודן.
שלמה טזזו: אני הייתי 3 שנים בסודן.
שלמה טזזו: הגענו לפה, לא ידענו מה זה אסירי ציון.
שלמה טזזו: אף אחד לא עזר לנו.
שלמה טזזו: אחרי כמה שנים שמענו וביקשנו.
שלמה טזזו: עכשיו אני כעד, אני הלכתי לכמה אנשים.
שלמה טזזו: השאלות ששואלים שם הן לא בשביל לעזור ולא בשביל לפתור את הבעיה.
שלמה טזזו: הן בשביל לחשוד, בשביל שלא יקבלו.
שלמה טזזו: למשל אומרים איזו פעילות הוא עשה?
שלמה טזזו: אם אני עליתי להעיד, אני יודע מה היא עשתה, אבל אני לא יודע מה השני עשה.
שלמה טזזו: למה היא אמרה לו, לא אני.
שלמה טזזו: שם היה מסובך.
שלמה טזזו: אני לא יכול לדעת מה עשו כל ה-24 או ה-88.
שלמה טזזו: אז איזו פעילות עשו?
שלמה טזזו: מי הפעיל אותם?
שלמה טזזו: מי שהפעיל את הפעילות הזאת מדינת ישראל.
שלמה טזזו: חבל שלא שמרנו את העיתון.
שלמה טזזו: אם מדינת ישראל לא הייתה פותחת, לא הייתה מפעילה אותנו, לא היינו בסודן.
שלמה טזזו: אלפי שנים היו ההורים שלנו.
שלמה טזזו: אף אחד לא בא ונכנס בלי שעשה פעילות.
שלמה טזזו: כולם עם פעילות.
שלמה טזזו: אבל הטעות של הוועדה – שלא בודקים כמו שצריך.
שלמה טזזו: באמת.
שלמה טזזו: יש הרבה אנשים.
שלמה טזזו: אני לא נגד אלה שקיבלו, אבל כואב לי.
שלמה טזזו: יש אנשים שהיו בכלא על דברים אחרים, אבל זה, לא איכפת לי שהם קיבלו, אבל הם מקלקלים או שהוועדה מקלקלת את ההיסטוריה שלנו, שלי.
שלמה טזזו: אני אומר לילדים שלנו, אני מספר מה עשיתי, למה נכלאתי וגם השני היה בכלא.
שלמה טזזו: אבא, גם הוא היה בכלא, מה, כולם היו בכלא?
שלמה טזזו: זה קלקול של ההיסטוריה שלי, של החיים שלי, שאותם הזכרתי.
שלמה טזזו: הוועדה לא בודקת?
שלמה טזזו: אני בהתחלה אמרתי כמה אנשים הכרתי.
שלמה טזזו: חלק קיבלו, חלק לא.
שלמה טזזו: כי כבר אתה צריך לשקר כדי שיקבלו.
שלמה טזזו: למה?
שלמה טזזו: יש אנשים מסכנים.
שלמה טזזו: עד 10,000 שקלים משלמים כסף כדי לקנות תעודה בשוחד?
שלמה טזזו: עד 10,000 שקלים יש כאלה ששילמו.
שלמה טזזו: - - - אמרו להם תשקרו, תגידו ככה, תגידו ככה.
שלמה טזזו: לשקר.
אברהם נגוסה: בוא תסכם, כי אין לנו זמן.
שלמה טזזו: אז לכן בוועדה יש בעיה.
שלמה טזזו: למשל, חבר שלנו ואני אומר, יש לי דוד.
שלמה טזזו: אני אגיד את השם שלו – יצחק אלי, זה בן דוד שלי.
שלמה טזזו: הוא יושב שם.
שלמה טזזו: הוא אומר כן, הוא היה בכלא.
שלמה טזזו: הבן אדם הזה חוזר בלי לקבל.
שלמה טזזו: עכשיו - - - מאשים את ההורים של יצחק – הבן שלהם עשה ככה.
שלמה טזזו: כן, היה הרבה טענות.
שלמה טזזו: יצחק לא אמר לנו.
שלמה טזזו: בשביל מה?
שלמה טזזו: למה לא בודקים?
שלמה טזזו: לא בודקים בכלל.
שלמה טזזו: צריך לשים שם אנשים שיודעים לעבוד ושמכירים את האנשים.
שלמה טזזו: זהו.
מולה קסה: אני מולה קסה, או משה יאסו.
מולה קסה: קודם כל תודה רבה לד"ר אברהם נגוסה.
אברהם נגוסה: אתה עובד בכנסת, הם אומרים שאסור לך.
מיכל לבנטל אנדרסון: אני חושבת שאסור - - -
אברהם נגוסה: אין לי בעיה שתדבר, אבל שלא תהיה בבעיה אחר כך, כי מנהלת הוועדה יודעת את החוק יותר טוב.
אברהם נגוסה: יש לה ניסיון.
אברהם נגוסה: אל תיקח את זה אישית, אין לי לבעיה שאתה תדבר, אבל החוק אומר שאם אתה עובד בכנסת, אסור לך לדבר.
אברהם נגוסה: אתה יכול לדבר איתי כל הזמן, בסדר?
אברהם נגוסה: אז אם כך כעת התור של ראובן הדנה ואחר כך אעבור אליך.
ראובן הדנה: תודה רבה.
ראובן הדנה: ראובן הדנה מבית שמש.
ראובן הדנה: אני רוצה להודות לחבר הכנסת ד"ר אברהם נגוסה על פועלך בכנסת לייצג את יהודי אתיופיה, לטפל בבעיות, להקשיב, שיש אוזן קשבת.
ראובן הדנה: תודה גם לעורכת הדין אלמז.
ראובן הדנה: תראו, אנחנו יכולים לספר שבוע וזה גם לא ייגמר.
ראובן הדנה: הבעיה, הקשיים של יהודי אתיופיה בעלייה לא נאמרו.
ראובן הדנה: לא נאמר כלום עדיין.
ראובן הדנה: אכן, אנחנו נאמר משהו בקיצור.
ראובן הדנה: לגבי החברים שהיו בסודן, הקבוצה, הציבור יושב, אין מה לדבר בסודן.
ראובן הדנה: אנשים במתח.
ראובן הדנה: הילדים.
ראובן הדנה: הזקנים מתו שם.
ראובן הדנה: לכולם לא היה מה לאכול.
ראובן הדנה: היה חם.
ראובן הדנה: מדינה חמה.
ראובן הדנה: ועוד אנשים נעצרים.
ראובן הדנה: סודן היא מדינת אויב.
ראובן הדנה: היה לנו שם עוד אויב, האריתראים ועוד כמה גורמים.
ראובן הדנה: מתוך זה שאנחנו יושבים, היינו במתח.
ראובן הדנה: אנשים שעלו, אפילו שלא היו בבית הסוהר, המתח הזה הכניס אותם לאיזה שהוא תסכול, למצב קשה.
ראובן הדנה: אנשים מתו.
ראובן הדנה: רבותי, אנחנו מדברים פה על אנשים שהיו בכלא באתיופיה, כלא שהתלווה עם מכות, השפלה.
ראובן הדנה: כשבן אדם מקבל מכות בכף הרגל שלו, כף הרגל שלו מתפרקת.
ראובן הדנה: אין לו במה ללכת.
ראובן הדנה: זה תפר.
ראובן הדנה: אנחנו מדברים על אנשים שהיו בכלא בג'ובה, היו בכלא בקניה, בגבול קניה.
ראובן הדנה: לא היה מה לאכול, מה לשתות, עם מי לדבר, אלא לחכות עד שיבואו, שידרכו, שיהרגו את האנשים, על זה שאנחנו מדברים.
ראובן הדנה: אז עלו האנשים לארץ.
ראובן הדנה: אני חושב שאתה אמרת את זה, האם היו אנשים מעורבים, פסיכולוגים, כדי לתת הרגשה טובה לאנשים שעלו ממדינת אויב?
ראובן הדנה: זה היה קצת מקל עלינו.
ראובן הדנה: היום מה יש לנו?
ראובן הדנה: אנשים כולנו זקוקים.
ראובן הדנה: ובנוסף לזה הוועדה הזו באמת, שהם אנשים שיושבים שם, אנשים שעברו את המשבר, אשים שעברו את כל הדרך הזאת, שהם עומדים בחוץ, אלה שלא היו בכלל ולא יודעים בכלל, יושבים שם ולא פותרים את הבעיות.
ראובן הדנה: הוא אומר אתה לא היית ולא כלום.
ראובן הדנה: אני הלכתי כמה פעמים להעיד שם במקום הזה.
ראובן הדנה: שני אנשים שהיו, אני חוזר על זה אמנם, היו באותו כלא – אחד קיבל, השני לא קיבל.
ראובן הדנה: איך מסבירים את זה.
ראובן הדנה: היו עוד אנשים שהיו בסודן, כמו שאמר חברי.
ראובן הדנה: חברי אמר בפירוש, אנשים שאין להם בכלל קשר לזה, הם אסירי ציון.
ראובן הדנה: אנשים שהיו בכלא, במיוחד באזור שלנו סרה- - -, בבו - - - כל האזור הזה, שאתה יודע באותו ערב שפעלנו, יצאנו מעל 88 אנשים, כולם היו בכלא.
ראובן הדנה: אז המכות.
ראובן הדנה: ההשפלה.
ראובן הדנה: אתה בוגד.
ראובן הדנה: מי אתה?
ראובן הדנה: לאן אתה הולך?
ראובן הדנה: מכות.
ראובן הדנה: החוקר מתקשה לתת מכות לכולם, הוא אומר לו אתה תבוא ואתה תבוא ותיתן מכה לחבר שלך.
ראובן הדנה: תן מכה לחבר שלך.
ראובן הדנה: חבר שלו נותן מכות.
ראובן הדנה: אז כך עברנו את העינויים, כך עברנו את הדברים הקשים.
אלמז זרו-יאלי: כמו בשואה.
ראובן הדנה: אני מבקש שהוועדה תתייחס לטענות שלנו, לקחת מתוך האנשים האלה, שיכולים לתת ייצוג טוב.
ראובן הדנה: דבר שני, אני רוצה לסכם.
ראובן הדנה: פה בירושלים ביטוח לאומי בכלל לא מקבל את האנשים.
ראובן הדנה: לא טלפונים ולא את האנשים.
ראובן הדנה: יש שומר - - -
אברהם נגוסה: אתה מדבר באופן כללי על קבלת קהל?
ראובן הדנה: אני מדבר באופן כללי.
ראובן הדנה: אני לא יודע מה הבעיה עם מגזרים אחרים, אבל נציגנו - - -
אברהם נגוסה: לא, לא, אתה לא מדבר רק לגבי אסירי ציון, אלא לגבי כל האזרחים.
ראובן הדנה: לא, אני לא יודע.
ראובן הדנה: אני וכמה אנשים פנינו ולא נכנסנו פנימה, אלא חיכינו למטה, ליד השומר.
ראובן הדנה: הפקידה באה – מה אתה רוצה?
ראובן הדנה: מה הבעיה שלך?
ראובן הדנה: יש לי בעיה ככה וככה.
ראובן הדנה: אוקיי, אני אתייחס, אני אשלח.
אברהם נגוסה: אוקיי, תקצר בבקשה, כי רבים רוצים לדבר.
ראובן הדנה: אוקיי, בסדר.
ראובן הדנה: אז ישנה בעיה כזאת ואני מבקש שהוועדה תתייחס לדברים ושתיתן לנו פתרון.
ארז אטנפו זרו: שמי ארז זרו.
אלמז זרו-יאלי: ארז זרו, חבר פורום חלוצי ציון.
אלמז זרו-יאלי: אבא שלי.
ארז אטנפו זרו: כן.
אברהם נגוסה: אביה של עורכת הדין אלמז.
ארז אטנפו זרו: אני נקלעתי באתיופיה לארבעה מקומות בכלא.
ארז אטנפו זרו: פעם ראשונה בכלא אמוג'לה, פעמיים באתיופיה, פעם אחת בסודן.
ארז אטנפו זרו: אני רוצה להגיד שכל החברים שהיו בכלא, זה אנשים אחרים.
ארז אטנפו זרו: אני יכול להעיד, כל פעם אני יכול להעיד.
ארז אטנפו זרו: גלית אומרת לי למה כל פעם אתה בא.
ארז אטנפו זרו: אני הייתי בהרבה מקומות, אז מה אני יכול לעשות?
אלמז זרו-יאלי: הוא רוצה להתייחס לסוגיה הזאת, לגבי חברי הוועדה.
אלמז זרו-יאלי: חברי הוועדה יוצאי אתיופיה.
אלמז זרו-יאלי: כשדנים בנושא של אנשים מברית המועצות או מארצות אחרות שרוצים להיות מוכרים כאסירי ציון, בוועדה עצמה חברי הוועדה יוצאי אתיופיה מתבקשים לצאת מהאולם.
אלמז זרו-יאלי: אם אפשר לקבל איזו שהיא התייחסות לעניין הזה.
אלמז זרו-יאלי: זה מה שקורה שם.
אלמז זרו-יאלי: אם אנחנו מדברים בדרך הזו, שכולם הולכים וכולם בקיאים, אז כשם שחברי ועדה אחרים יושבים כשדנים בסוגיה ובתהליך ההכרה של יוצאי אתיופיה, אז מן הראוי שהם יישבו גם כשדנים באנשים אחרים.
אברהם נגוסה: עוד מעט אני מסיים ואחר כך תסכמו את זה, אז שלמה, אני מבקש שתרשמו.
שלמה טזזו: זה מקומם אותי.
אלמז זרו-יאלי: אבא, תמשיך.
ארז אטנפו זרו: אחר כך אמרו לי אל תבוא, יותר לא יתנו לך את תעודת ההכרה.
אלמז זרו-יאלי: איימו עליו שישללו ממנו את תעודת ההכרה, כי הוא מרוב טובו ורצונו לעזור לחברים – חברי הפורום, כי הוא בעצם שהה בארבעה בתי כלא, כאשר בבית כלא אחד יחד עם חבריו הוא חילץ 35 איש שהיו בכלא, שזה מבחינתי פעילות ציונית, והוא עדיין לא הוכר כפעיל ציוני.
אלמז זרו-יאלי: זאת אומרת הוא מוכר כאסיר ציון, וזאת באמת נקודה למה הוועדה או הרשות לא רואים בעין יפה אנשים שבאים לעזור, ובאמת מהמקום הזה שאנשים היו בתוך הכלא.
אברהם נגוסה: אנשי ועדה אמרו לך את זה?
אברהם נגוסה: שאם תבוא ייקחו לך את התעודה?
אברהם נגוסה: הם יגיבו.
ארז אטנפו זרו: כן, סיימתי.
ארז אטנפו זרו: תודה רבה.
אברהם נגוסה: כולכם תלמדו ממנו, בקיצור.
אברהם נגוסה: סיסאי, בבקשה.
סיסאי וונדה: תודה רבה לד"ר אברהם נגוסה, חבר הכנסת.
סיסאי וונדה: אני מאד מודה לך.
סיסאי וונדה: בהזדמנות הזו יש לנו משהו חשוב, לפי דעתי.
סיסאי וונדה: יש חברים המוכרים כאסירי ציון וחבר אחד שאינו מוכר כאסיר ציון שהיה באותה פעילות, באותו מרדף.
סיסאי וונדה: זה קצת מוזר.
סיסאי וונדה: אני אומר, יש חוק מספר 4, בשנת 2004.
סיסאי וונדה: אם אני לא טועה היה חוק מספר 4 לאסירי ציון.
סיסאי וונדה: צריך לשפר את החוק הזה.
סיסאי וונדה: החוק נועד כאילו לעזור לאסירי ציון בהטבות ועניינים, אבל זה לא מוגדר בוועדה לאסירי ציון איך לקבוע הכרה כאסירי ציון.
סיסאי וונדה: לפי דעתי, אחד מהחברים שלנו הוא מוכר והפעיל השני לא מוכר.
סיסאי וונדה: זה קצת מוזר וצריך לשפר את החוק.
סיסאי וונדה: לא לבטל את החוק, אלא לשפר אותו.
אברהם נגוסה: אתה מכוון לסעיף 4 בתוך החוק?
סיסאי וונדה: כן, זה נקרא חוק מספר 4 לאסירי ציון.
אברהם נגוסה: לא, סעיף 4, לא חוק 4.
סיסאי וונדה: סעיף.
סיסאי וונדה: צריך לקבל את החברים, הם צריכים לקבוע באופן אוטומט קבלת אסירי ציון.
סיסאי וונדה: למה לא? פעם, כשאני פעלתי עד שנת 2010, היו פעילים בסודן, כמעט 30 אנשים וקיבלנו המלצה מהצלב האדום וקיבלו אוטומטית הכרה כאסירי ציון.
סיסאי וונדה: ולמה לא?
סיסאי וונדה: החברים שלנו פעלו דרך סודן, פעלו ושילמו מחיר כבד.
סיסאי וונדה: למה הם לא מקבלים באופן אוטומטי הכרה כאסירי ציון?
סיסאי וונדה: אני מבקש לשפר את החוק.
סיסאי וונדה: תודה.
אברהם נגוסה: אורי, בבקשה.
אברהם נגוסה: תקצרו בבקשה.
אורי רדה: תודה רבה ליושב ראש הוועדה, חבר הכנסת ד"ר אברהם נגוסה ולפורום חלוצי ציון.
אורי רדה: עורכת הדין אלמז, כל הכבוד, יאמר לזכותך.
אורי רדה: הפורום הזה התכנס כהוקרה למעמדם של אסירי ציון.
אורי רדה: אני לא אסיר ציון, אבל אח סמו, בתוך שנת 1988 היה המוביל ראשון.
אורי רדה: עדיין אני רוצה לדבר לפחות על האנשים החיים, יבדלו לחיים ארוכים, אבל אני לא אשכח שני אנשים, זיכרונם לברכה: מסרה שזזו ודני אומלקמו.
אורי רדה: הם לא קיבלו.
אורי רדה: הם ציפו שכשסמו יגיע הם כן יוכרו כאסירי ציון.
אברהם נגוסה: סמו לא קיבל?
אורי רדה: לא, סמו עדיין באמריקה.
אורי רדה: כשהוא יגיע לכאן.
אורי רדה: באמת, כל אלה, מישהו אמר סמואל, כל עולה מאתיופיה שעבר תלאות קשות, אם במכות, אם ברדיפה, אם בכלא – היו צריכים להכיר בו כאסיר ציון.
אורי רדה: אבל אין מה לעשות, יש חוק.
אורי רדה: אני אומר שלכל הדבר הזה, כדי לשבור את המעגל של הבירוקרטיה, של הממסדים השונים, לנו יש כוח אחד להיות ביחד.
אורי רדה: אני אומר, אלה שלא קיבלו – כדי שיכירו בהם, כדי שיכירו בזכותם – זעקו האחים שלנו.
אורי רדה: זו האחדות שלנו.
אורי רדה: אם נגיד מתוך כל ה-88 עדיין לא קיבלו, כשהייתם אסירים עם אנשים אחרים שיפנו, מי יקבל אותם?
אורי רדה: מי יכיר בהם?
אורי רדה: אני אומר בתוך הוועדה אולי גם באמת גלית עושה כמיטב יכולתה, אבל יכול להיות שכשממנים את הוועדה, צריכים לבדוק את האנשים לעומק.
אורי רדה: כמו שאמרתם, אתם כאסירי ציון, גם כממסדיים הממשלתיים, צריכים למיין את האנשים האלה שיכירו בצורה מסודרת.
אורי רדה: אם אני לא טועה יש שם גם קרבה משפחתית בוועדה.
אורי רדה: באמת איך הוקמה הוועדה?
מיכל לבנטל אנדרסון: זה נבדק.
אורי רדה: שנייה, תרשי לי.
אורי רדה: אני לא רוצה להיכנס לזה.
אורי רדה: אני מכיר יותר טוב ממך אנשים שיושבים בוועדה, בסדר?
מיכל לבנטל אנדרסון: זה לא נכון.
אורי רדה: אולי לא בדקתם?
אורי רדה: אתם רוצים שנביא לכם הוכחה?
אורי רדה: אין בעיה.
אורי רדה: מי שממנה את הוועדה, אם זה משרד הקליטה, אם זה משרד ממשלתי, אם זה חוק בכנסת - - -
אברהם נגוסה: סליחה, תסכם כי היא צריכה ללכת ולכן היא צריכה להשיב.
אורי רדה: לכן אני רוצה להודות, שברגע שסמו יגיע בעזרת השם, אני גם אבקש מד"ר אברהם נגוסה, יושב ראש הוועדה, שהפורום הזה, יש גם עוד אנשים וצריכים לקיים דיון נוסף, שיהיה ממש משהו ממלכתי לחוק הזה.
אברהם נגוסה: מיכל צריכה ללכת ולכן אני רוצה שלפני כן היא תענה לכמה טענות שאתם העליתם.
אברהם נגוסה: אחר כך אנחנו נמשיך.
אברהם נגוסה: היא רק תתייחס לפני שהיא הולכת.
מיכל לבנטל אנדרסון: אני רוצה להגיד כמה דברים.
מיכל לבנטל אנדרסון: קודם לקחת צעד אחורה ולהגיד – זו לא שאלה בכלל ואי אפשר לקחת את זה כך.
מיכל לבנטל אנדרסון: העלייה מאתיופיה לארץ הייתה מאד מאד קשה והסיפורים שאנחנו שומעים – להגיד קורעי לב זה מגמד את מה שהם.
מיכל לבנטל אנדרסון: זאת אומרת אנחנו מבינים את זה וזה ידוע.
מיכל לבנטל אנדרסון: הדיון היום הוא בקשר למה שהחוק הזה מאפשר או לא.
מיכל לבנטל אנדרסון: אם צריך לתקן אותו או לא, זו שאלה נפרדת.
מיכל לבנטל אנדרסון: הוועדה פועלת במסגרת החוק וזה מה שניסיתי לומר קודם.
מיכל לבנטל אנדרסון: הטענות שנאמרו פה חלקן מאד מאד קשות.
מיכל לבנטל אנדרסון: למשל נאמר פה על ידי מישהו שאני לא זוכרת מי, כי באמת הקשבתי ברב קשב, אבל היו הרבה טענות.
מיכל לבנטל אנדרסון: אחת הטענות הייתה למשל שמי שמגיש בקשות להכרה – משקרים ומקבלים הכרה.
מיכל לבנטל אנדרסון: זו טענה מאד קשה וההשלכות שלה הן פליליות, דרך אגב, למי שמשקר.
מיכל לבנטל אנדרסון: כי הוא מקבל משהו במרמה מהמדינה, אחר כך מביטוח לאומי.
מיכל לבנטל אנדרסון: אם יש לך עובדות כאלה והן מובאות בפנינו, הן נבדקות.
מיכל לבנטל אנדרסון: אני רוצה לדעת אם יש לכם כאלה דברים, כי להגיד כאלה דברים בעלמא, זו טענה מאד קשה.
אלמז זרו-יאלי: יש.
קריאה: תבדקו את עצמכם.
מיכל לבנטל אנדרסון: רק רגע.
מיכל לבנטל אנדרסון: אנחנו בודקים את עצמנו, סליחה.
מיכל לבנטל אנדרסון: דבר נוסף שנאמר פה ונבדק פעמיים, לא פעם אחת, זה לגבי קרבת משפחה.
מיכל לבנטל אנדרסון: אנחנו בדקנו את זה היטב, כי זה נאמר ואין דברים בגו.
מיכל לבנטל אנדרסון: אין קרבת משפחה בין החברים.
מיכל לבנטל אנדרסון: אם אתם עדיין סבורים ככה, תעלו את זה על הכתב, אל תזרקו דברים בעלמא.
מיכל לבנטל אנדרסון: אני לוקחת מאד ברצינות את הטענות שנאמרות והדברים האלה חד משמעית נבדקו ואין.
מיכל לבנטל אנדרסון: אין ולא היה.
קריאה: אז אני מבקש להגיד את זה.
קריאה: כתבתי את זה ולא התייחסו.
מיכל לבנטל אנדרסון: רק שנייה.
קריאה: סליחה, סליחה, סליחה, לפחות על מה שכתבתי - - -
אברהם נגוסה: תביא לי את זה.
קריאה: הנה, כתבתי את זה לגלית והיא לא התייחסה.
קריאה: זו שערורייה.
אלמז זרו-יאלי: יש קרבת משפחה באופן ודאי.
מיכל לבנטל אנדרסון: עכשיו לגבי מה שנאמר, גלית תתייחס לגבי הטענה שנאמרה, שאמרו למישהו שייקחו תעודה בגלל שהוא מעיד.
מיכל לבנטל אנדרסון: אנחנו לא מכירים כזה דבר.
מיכל לבנטל אנדרסון: אין דבר כזה.
מיכל לבנטל אנדרסון: אנחנו מקבלים כל מי שרוצה לבוא להעיד, בתנאי שהגיש תצהיר.
מיכל לבנטל אנדרסון: לגבי הוצאת חברים מהוועדה, הסברתי קודם, אולי יש כאן בלבול.
מיכל לבנטל אנדרסון: יש לנו שני סוגי ועדות לפי החוק.
מיכל לבנטל אנדרסון: הוועדה הראשונה היא ועדת הרשות.
מיכל לבנטל אנדרסון: הוועדה שבוחנת את ההחלטות שלה למי שמערער היא ועדת הערר.
מיכל לבנטל אנדרסון: הסברתי גם שיש לנו ארבע ועדות רשות לפי ארצות ולפי סעיפי החוק, ולכן, במצב שאולי ביקשו ממישהו לצאת מהחדר, זה אם החליפו את הרכב הוועדה, כדי לשבת בוועדת רשות, שהיא אחרת, של ארץ מוצא אחרת או לחילופין אם הייתה הוראה מבית משפט שבאותו תיק אותו בן אדם לא יכול לשבת, בגלל קרבה או עניין אחר שיכול להיות.
מיכל לבנטל אנדרסון: אינני יודעת מה המקרה הקונקרטי שאליו אתם מתייחסים.
מיכל לבנטל אנדרסון: שוב, ככל שיש טענה שהיא כזאת, תעלו אותה על הכתב.
מיכל לבנטל אנדרסון: הוועדה מתנהלת ולוקחת מאד בכובד ראש את תפקידה ופועלת על פי חוק ואני רוצה שלא ישתמע אחרת כאן.
מיכל לבנטל אנדרסון: תודה רבה.
מיכל לבנטל אנדרסון: אני מצטערת.
אברהם נגוסה: בבקשה, כן.
מולה קסה: קודם כל תודה לד"ר אברהם נגוסה, חבר הכנסת.
מולה קסה: כולם אומרים אסירי ציון - - -
אברהם נגוסה: שמך, בבקשה.
מולה קסה: אני מולה קסה.
מולה קסה: משה יאסו, בעברית.
מולה קסה: אני מקריית מלאכי.
מולה קסה: באמת, אני לא מרגיש ואני לא יכול לדבר על דברים כאלה.
מולה קסה: הייתי בסודן.
מולה קסה: הייתי.
מולה קסה: כמה אנשים לא היו ומקבלים אסירי ציון?
מולה קסה: כמה אנשים לא היו ומקבלים תעודת הכרה?
מולה קסה: למה?
מולה קסה: למה ככה?
מולה קסה: מישהו נפטר, אין לו אבא, אין לו אמא, אין לו אישה, לא מסתכלים.
מולה קסה: אפילו לא מקבל תעודת הכרה.
מולה קסה: זה כואב לי.
מולה קסה: כל הזמן כואב לי.
מולה קסה: אני לא יכול לדבר.
מולה קסה: הבאתי מגונדר 56 נפשות.
מולה קסה: אישה בהריון, זקנים, ילדה בדרך.
מולה קסה: לא היה לי בעיות.
מולה קסה: אני משלם כסף למשטרה של אתיופיה, לשודדים, לתושבים, לגנבים.
מולה קסה: הכל מהעדה שלנו, ומצליחים עד סודן.
מולה קסה: כל המשפחה שלנו נפטרה בסודן.
מולה קסה: מי נכנס בצורה כזאת?
מולה קסה: אנחנו לא יכולים לצאת.
מולה קסה: מתו כמה אנשים.
מולה קסה: אני הבאתי 56 נפשות.
מולה קסה: שתיים נולדו בדרך.
מולה קסה: הבאתי בכסף שלי, בכוח שלי, בסיפור שלי.
מולה קסה: אני נכנסתי לגדריף, תואבה, אף פעם לא הייתי עזרה.
מולה קסה: אני לא יכול, יש את הסיפור על - - - השפה בסודן.
מולה קסה: עברתי קשה קצת.
מולה קסה: חזרו והלכו לתואבה.
מולה קסה: היינו ביואל.
מולה קסה: מתו 15 נפשות.
מולה קסה: מי היה?
מולה קסה: אנחנו היינו.
מולה קסה: קברו 22 אנשים ביום.
מולה קסה: מי היה יכול לכל זה?
מולה קסה: תגידו לי.
מולה קסה: אנחנו רק לכסף, לא לכסף, לתאריך שלנו.
אברהם נגוסה: להיסטוריה.
מולה קסה: להיסטוריה שלנו.
מולה קסה: מי אומר על ההיסטוריה שלנו.
מולה קסה: אני מבקש מכולם לספר את ההיסטוריה שלנו.
מולה קסה: הכסף לא חשוב.
מולה קסה: אנחנו עובדים, אנחנו מקבלים כסף - - -
אברהם נגוסה: כן, קראנו את ההיסטוריה שלנו - - - -
מולה קסה: ההיסטוריה שלנו.
אברהם נגוסה: זה מה שהוא אומר.
מולה קסה: איך זה כמה אנשים?
מולה קסה: אין לו אבא, אין לו אמא, אין לו אישה, אין לה בעל, מי מסתכל על הדברים האלה?
מולה קסה: כולם אסירי ציון, אני עשיתי, אני הייתי בכלא.
מולה קסה: גם אני הייתי בכלא.
מולה קסה: הלוואי שכולם היו בכלא ונכנסו לארץ שלנו.
מולה קסה: לא נכנסים.
מולה קסה: מתו כל המשפחה שלנו.
מולה קסה: למה לא מתייחסים לדברים כאלה?
מולה קסה: בעזרת השם אני מבסוט.
מולה קסה: אנחנו נדבר מול כאלה ואולי ההיסטוריה שלנו יהיה טוב.
מולה קסה: תודה רבה.
דגין מולה: קודם רציתי לשאול את זאת שהלכה, אבל היא יצאה.
אברהם נגוסה: יש פה עוד נציגים.
דגין מולה: אני דגין מולה, באתי מנתיבות.
דגין מולה: הייתי פעיל בסודן.
דגין מולה: פעלתי שנתיים בסודן ובקניה שלוש שנים.
דגין מולה: חמש שנים עבדתי.
דגין מולה: נעצרתי למשך שנתיים.
דגין מולה: אשתי ילדה בתוך הכלא.
דגין מולה: אני הוכרתי כאסיר ציון, יש לי תעודה, אבל כל מי שאומרים – אני לא אסיר ציון, אני לא אסיר ציון, שיקחו את אסירי ציון.
דגין מולה: זה בריאות.
דגין מולה: אני רוצה לגבי ההיסטוריה והסבל שלנו, שיהיה ספר, שעם ישראל יידע וילמד אותו בבית הספר.
דגין מולה: הילדים שלנו, האחים שלנו.
דגין מולה: אני עובד 8 שעות.
דגין מולה: אני לא מקבל מאסירי ציון.
דגין מולה: אני רוצה משרד הקליטה ייקחו את התעודה.
דגין מולה: אני רוצה בריאות ואני רוצה את ההיסטוריה שלי.
דגין מולה: לגבי מה שדיברו על הביטוח הלאומי.
דגין מולה: משרד הקליטה הכיר בתעודה והעביר לביטוח הלאומי.
דגין מולה: בביטוח הלאומי, מי שהוכר כאסיר ציון יש לו תגמול דרך משרד הקליטה.
דגין מולה: אולי כן או לא, אני לא יודע.
דגין מולה: הביטוח הלאומי לוקח לוועדה.
דגין מולה: מה היית?
דגין מולה: איך היית?
דגין מולה: בן אדם הולך בלי מתורגמן, הולך, חוזר.
דגין מולה: לא מקבל כלום.
אברהם נגוסה: למרות שיש לו תעודת הכרה.
דגין מולה: כן.
אברהם נגוסה: אז הוא לא מקבל?
דגין מולה: הוא לא מקבל כלום.
דגין מולה: אני לא יודע למה.
דגין מולה: וגם בחקירה שאני נחקרתי מג'יבוטי להרר, בהרר הייתי חצי שנה.
דגין מולה: החוקר שהתעלל בי הביא מישהו מהדם שלי, יהודי, חקר אותי הרביץ לי, קיבל אסירי ציון.
דגין מולה: אני בשמי התלוננתי.
אברהם נגוסה: אותו בן אדם שבא, יהודי שהשלטונות הביאו אותו להכות בך - - -
דגין מולה: כן, כן.
דגין מולה: באזור גונדר.
אברהם נגוסה: אז הוא עכשיו אסיר ציון?
דגין מולה: כן, הוא אסיר ציון.
דגין מולה: חברה, חברה - - -
דגין מולה: חברה, אם אתם לא מגלים את המת, יש מצ'ינג.
דגין מולה: אם אנחנו לא עוזרים להם, לא יעזרו לנו.
דגין מולה: להגיד את האמת.
דגין מולה: מי זה הבן אדם?
דגין מולה: איפה הוא היה בכלא?
דגין מולה: מי שלח אותו לפעול?
דגין מולה: עם מי הוא עבד?
דגין מולה: באיזה כלא הוא היה.
דגין מולה: אני יודע בדיוק.
דגין מולה: אמרתי, הבן אדם הזה לא היה בכלא.
דגין מולה: הביאו אותי.
דגין מולה: דיברתי.
דגין מולה: כתבתי מכתב.
דגין מולה: אנשי עובדי המדינה שהיו, המוסד, הוא לא עבד.
דגין מולה: ביטלו לי את התעודה.
דגין מולה: הוא לא אומר לי שלום, הוא לא יגיד לי.
דגין מולה: נגיד את האמת בשולחן.
דגין מולה: תודה רבה.
אברהם נגוסה: אני רוצה שהוא יהיה הדובר האחרון ואחר כך אתם תגיבו וגם הביטוח הלאומי.
נתן וונדום: תודה לד"ר אברהם נגוסה, חבר הכנסת.
אברהם נגוסה: שמך.
נתן וונדום: נתן וונדום מלוד.
נתן וונדום: שמענו עכשיו שכולם דיברו ושמענו שחצי קיבלו, חצי לא קיבלו את התעודה.
נתן וונדום: מי שקיבלו תעודה לא מקבלים כסף מהביטוח הלאומי, אני יודע מהמוסד.
נתן וונדום: עובדים.
נתן וונדום: אבל הכירו אותם.
נתן וונדום: הנה, חבר שלי הביא את הספר של רחמים אלעזר , אני רשמתי, אמרתי לו כמה היו בבית סוהר.
נתן וונדום: אמרתי לו 88, הם רשמו בטעות 86.
נתן וונדום: הנה, כתוב שם בספר.
נתן וונדום: חוץ מזה, איך אנחנו הלכנו כל אחד בדרך סודן.
נתן וונדום: אנחנו מדברים ביום, לא ביום.
נתן וונדום: מר ד"ר אברהם, קודם אמרת - - - אנחנו מדברים ביום שלושה אנשים על יד הכביש, ישר - - -
קריאה: כלא.
נתן וונדום: הורגים, מה כלא?
נתן וונדום: ישר מכניסים כדור.
נתן וונדום: למה?
נתן וונדום: אנחנו מדברים.
אברהם נגוסה: כן, כן, אני הייתי שם.
נתן וונדום: זה לא דמוקרטיה, אתיופיה שהייתה.
נתן וונדום: אם אנחנו שלושה-ארבעה אנשים עומדים ומדברים, הורגים על המקום.
נתן וונדום: מה דיברתם?
נתן וונדום: זה היה בלגן.
נתן וונדום: אז אנחנו מארגנים רק בלילה.
נתן וונדום: בחושך, מארגנים במדבר.
נתן וונדום: אז אנחנו יצאנו.
נתן וונדום: מעל 40 אנשים יצאנו.
נתן וונדום: ירדו באזור ז'לגה.
נתן וונדום: אחר כך הלכנו ברגל בדרך סודן.
נתן וונדום: אחרי זה, הנה מה זמינה, באו אחרינו הרבה אנשים.
נתן וונדום: כמה אנשים מצאנו בעיר שדי, 10 אנשים מצאנו.
נתן וונדום: אחרי זה מצאנו עוד ועוד.
נתן וונדום: אז החזירו אותנו במסוק, חצי אנשים.
נתן וונדום: אנחנו באנו כ-20 אנשים ברגל.
נתן וונדום: חזרנו.
נתן וונדום: המסוק מלא.
נתן וונדום: אחרי זה בכלא בגונדר היה קשה.
נתן וונדום: אחרי זה לאחר הכלא חפרו את האדמה, רוצים להכניס אותם, לספור אותם.
נתן וונדום: כן.
נתן וונדום: אחרי זה הייתה הפגנה, אנשים, זה ההורים לנו, בבובר.
נתן וונדום: בזמנו היה ראש העיר בראינה קליי.
אברהם נגוסה: לא ראש העיר, הוא היה השופט של האזור.
נתן וונדום: ראש העיר של טדה.
אברהם נגוסה: היה וורה דה.
נתן וונדום: כן, אחרי זה אנשים שההורים שלנו אמרו גילו - - - נתן להם כסף, לילדים שלנו.
נתן וונדום: מכרנו את הכבש, מכרנו את הפרה, נתנו.
נתן וונדום: עכשיו תעצרו אותם.
נתן וונדום: אם לא תעצרו, תהרגו אותנו אנחנו.
נתן וונדום: בגלל זה אמר האיש - - - בזמנו, שהיה.
נתן וונדום: אחר כך הוא אמר ששחררו אותנו.
נתן וונדום: היינו 8-9 חודשים בבית סוהר, אני חושב, אם אני לא טועה.
נתן וונדום: בערך שנה.
נתן וונדום: בגלל הזה יש אנשים שמי שלא היה בבית סוהר מקבל.
נתן וונדום: מי שהיה בבית סוהר לא מקבל.
נתן וונדום: מישהו שהיום קשה, לא מקבל.
נתן וונדום: פה בוועדה יושבים, לא מכירים אותנו.
נתן וונדום: מי יושב בוועדה?
נתן וונדום: מי שלא מכיר אותנו.
נתן וונדום: אנחנו הלכנו.
נתן וונדום: מי אתה?
נתן וונדום: הביתה.
נתן וונדום: איפה שהיינו בכלא, אף אחד לא מכיר אותנו.
קריאה: אין בוועדה.
נתן וונדום: אין בוועדה.
נתן וונדום: למה לא יושב בוועדה מישהו שהיה וגר באזור גונדר?
נתן וונדום: אין.
נתן וונדום: מי שמכיר אותנו?
נתן וונדום: תודה רבה.
אברהם נגוסה: קודם כל אני צריך לתת לביטוח הלאומי.
אברהם נגוסה: הם עוד לא נתנו לנו את התגובה שלהם, כי גם נאמרו דברים כלפי הביטוח הלאומי.
חדוה אבולעפיה: שמי חדוה אבולעפיה.
חדוה אבולעפיה: אני עובדת במחלקת אסירי ציון בביטוח הלאומי ונמצאת איתי דרורה זגורי, שרובם מאסירי ציון מכירים אותה.
חדוה אבולעפיה: קודם כל אני רוצה להגיד שאנחנו כביטוח לאומי לא קובעים ואין לנו יד ודבר בנושא ההכרה לאסיר ציון.
חדוה אבולעפיה: אנחנו מקבלים את הפנייה אלינו רק אחרי הכרה ממשרד הקליטה.