GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יואל רזבוזוב: זה פשוט מאוד.
יואל רזבוזוב: בעקרון אני באופן אישי פחות אוהב שהכנסת והפוליטיקאים מתערבים בתכנים של משרד החינוך.
יואל רזבוזוב: אני חושב שזה לא נכון שכל פוליטיקאי יתחיל להביא את האג'נדה אבל פה, זו לא התערבות של חברי כנסת כאלה או אחרים, כי אנחנו חייבים לאנשים האלה.
יואל רזבוזוב: אנחנו חייבים, המדינה חייבת להם וזהו יום שכל המדינה חייבת ליום הזה, 9 במאי, שאותם הווטרנים, יהודים, גברו על האויב הנאצי, זה יום יותר מדי מיוחד.
יואל רזבוזוב: כולנו גדלנו על היום זה וזה שיש לנו כאן מצעדים עם המדליות וחלק מהילדים – למרות שאני רואה מגמה של יותר מודעות אבל, עדיין, לא יודעים ולא מבינים מה זה, מי אלה האנשים המבוגרים וכמה כבר נשארו, שהולכים עם המדליות.
יואל רזבוזוב: זו מורשת, זאת ההיסטוריה שלנו, זאת ההיסטוריה של מדינת ישראל, של העם היהודי וכולנו חייבים לאנשים האלה.
יואל רזבוזוב: חשוב שכל אזרח במדינת ישראל יידע, כי אנחנו עוד פעם חוזרים על אותו משפט אבל אין מה לעשות, בוועדה הזאת במיוחד המשפט הזה עולה, מי שלא יזכור את העבר לא יהיה לו עתיד ואנחנו מבקשים מהוועדה וממשרד החינוך, להכיר ביום הזה, לא מבקשים לתת שעות לאורך כל היום, אבל שיעור, מכיתה א' עד י"ב, שהילדים ידעו.
יואל רזבוזוב: יש לנו עוד ווטרנים, יש לנו פה את אפרים, הוא בן תשעים, עוד מעט תשעים ואחת, אנשים מאוד מבוגרים וחלק עדיין יכולים לספר את סיפורי הגבורה, חלק זה הילדים שלהם ואולי צריך להקריא אבל, אלה באמת גיבורים ואנחנו חייבים להם.
יואל רזבוזוב: אני, כמו שאמרתי, אני פחות אוהב כשאנחנו מתערבים בתכנים, אבל פה זו לא התערבות שלנו בתוכן, כי אנחנו כמדינה חייבים.
טלי פלוסקוב: תודה אדוני היושב ראש.
טלי פלוסקוב: קודם כל אני רוצה להודות ליוזמים ולמצטרפים להצעה לדיון.
טלי פלוסקוב: דיברנו פה על הדור של האנשים הגיבורים שלנו, בזכותם אנחנו כאן ואסור לשכוח את זה.
טלי פלוסקוב: האנשים האלה, לצערי הרב, המספר של האנשים הגיבורים האלה כל יום הולך ופוחת.
טלי פלוסקוב: לא מזמן חגגנו את יום הולדת ה-90 ליושב ראש ארגון הווטרינרים של מלחמת העולם השנייה, וגם הוא סיפר שאתמול הלכה עוד מישהי ושלשום קברנו עוד מישהו, אני מבינה שאפרים גם כן, אני מכירה את הארגון של נכי מלחמת העולם השנייה כבר המון שנים, ושם מספר האנשים באמת כבר, לצערנו הרב, לא גדול, אז מצד אחד אנחנו באמת חייבים לאנשים האלה אבל, אני רוצה לדבר על הדור הצעיר שלנו.
טלי פלוסקוב: מה קורה עם הילדים שלנו?
טלי פלוסקוב: אנחנו כל הזמן מדברים על כך שהם יותר, הם יותר מעריכים את מה שיש להם – ויש להם לא מעט בזכות המדינה, בזכות האנשים הנפלאים וגם בזכות האנשים האלה.
טלי פלוסקוב: כדי להעלות את הערך של הדברים שיש להם, אנחנו חייבים לדבר אתם על מה שקרה באמת בהיסטוריה במערכת החינוך שלנו, של מדינת ישראל ולספר להם את האמת.
טלי פלוסקוב: מי באמת היה בברלין, מי באמת פתח את השערים של אושוויץ?
טלי פלוסקוב: אלה האנשים האלה.
טלי פלוסקוב: גם בבית, לא כל אחד מצליח לספר את זה.
טלי פלוסקוב: לכן, מחובתה של מערכת החינוך לתת את החומר הזה, את הדברים שאי אפשר לדעת ממקומות אחרים ואני דווקא כן דורשת והייתי דורשת ממשרד החינוך, והייתי עושה את זה כראש עיר לשעבר, ב-9 במאי לעשות טקס במערכת החינוך, טקס לכבוד יום הניצחון על הנאצים.
טלי פלוסקוב: מהגיל הצעיר, אני לא יודעת אם מכיתה א' אבל מגיל מאוד צעיר וכמובן עד י"ב.
קסניה סבטלובה: הם מלמדים על השואה כבר מכיתה א' - - -
טלי פלוסקוב: נכון, אם כבר הם יודעים לציין יום השואה, אין שום סיבה שלא יציינו את יום הניצחון ולכן, הטקס הזה צריך להיות ממלכתי, הוא צריך להיות כהחלטת משרד החינוך ואני מצטרפת לאמירה של יואל רזבוזוב, שאנחנו לא רוצים להתערב אבל, אם אתם לא מבינים אז אנחנו נספר לכם.
טלי פלוסקוב: מה שהכי חשוב בעיניי בימים האלה הוא שאולי עוד שנה, שנתיים, שלש, חמש, אנחנו נוכל להזמין את האנשים האלה לטקסים האלה, שיספרו את החוויות שהם עברו ותאמינו לי, שכשאתם שתשמעו את הסיפורים מהאנשים האלה, אין אחד שיישאר אדיש.
טלי פלוסקוב: אין אחד.
טלי פלוסקוב: לא ילד ולא ילד גדול ולא נער ולא איש מבוגר.
טלי פלוסקוב: לכן, בוודאי ובוודאי שאני פונה למשרד החינוך כאן ומבקשת לשקול ולהיענות בחיוב להצעתנו.
טלי פלוסקוב: היא גם מופנית לאנשים האלה שאנחנו חייבים להם אבל, היא יותר מופנית לדור הצעיר הזה, שיידע להעריך את מה שיש להם במדינת ישראל.
סופה לנדבר: אדוני היושב ראש, חבריי חברי הכנסת, אפירמה, יו"ר ארגון נכי מלחמת העולם השנייה ומי שנמצא כאן.
סופה לנדבר: אני רוצה להגיד לך, אדוני היושב ראש, התמזל מזלי שאני הייתי אחד מהמחוקקים שחוקקנו חוק על וטרנים - - - מצור סנט פטרבורג.
סופה לנדבר: אני זוכרת היום, איך אני עמדתי באולם של מליאה, והסברתי לחברי כנסת ותאמינו, והיו חברי כנסת שלא ידעו מהו מצור לנינגרד, העיר שבה נולדתי.
סופה לנדבר: את ההיסטוריה לא מכירים כולם, גם לא מבוגרים.
סופה לנדבר: אני זוכרת שהיו זמנים לפני החקיקה הזאת, שאנחנו לא חגגנו את 9 במאי, זאת אומרת, קבוצות של ווטרנים - - - של נכי מלחמת העולם השנייה, כן חגגו ואנחנו הארגונים השונים יחד אתם אבל, במדינת ישראל לא חגגו את היום הזה ואני אומרת, שאני אסירת תודה לגורל שלי שעוד לפני שהייתי חברת כנסת, הגיע אלי יושב ראש ז"ל של ארגון וטרנים ואמר לי שהוא רוצה שאנחנו נעביר חוק.
סופה לנדבר: עוד לא הייתי חברת כנסת ואמרתי: אתה חי באיזשהו עולם, אני לא יודעת איך אנחנו נצליח לעשות את זה.
סופה לנדבר: השפענו על ראש הממשלה, עשינו הכול והעברנו את החוק.
סופה לנדבר: מאז, במשרד העלייה והקליטה, כל שנה חוגגים את היום הזה ומשרד העלייה והקליטה לקח על עצמו לתת תמיכה למוזיאונים של אותם ניצולי שואה, של אותם וטרנים - - - ונכי מלחמת העולם השנייה, ובתור שרה עשיתי את זה בגאווה.
סופה לנדבר: אמרתי, מה שלא יהיה עם התקציב, תקציב לנושא הזה תמיד יהיה.
סופה לנדבר: מיותר להגיד שחבריי חברי הכנסת דיברו כאן על גבורה ועל אומץ לב ועל זה שהאנשים האלה עברו חצי עולם, כך, בהמנון הניצחון כתוב "כדי להביא את היום הזה, יום הניצחון".
סופה לנדבר: אנחנו חייבים שהילדים שלנו יידעו מהי גבורה ומהו אומץ לב, מהי מלחמה ומה האנשים האלה עברו.
סופה לנדבר: אני מאמינה – שיהיו עד מאה ועשרים, אבל אני יודעת שמה שהם מסוגלים לעשות, לצערי, אנחנו לא נהיה מסוגלים, כך אני מרגישה, תסתכלו על פפרנה, בן אדם שלפני חצי שנה חגג תשעים, הגיע לבד, שאלתי אותו: איך הגעת לכנסת?
סופה לנדבר: הוא אומר: מה זאת אומרת, אני הגעתי לבד, אני נוהג.
סופה לנדבר: הוא נוהג בגיל תשעים.
סופה לנדבר: תסתכלו עליו, אני מאחלת לך עד מאה ועשרים, לך ולחברים שלך ולחיילים שנמצאים בארגון שלך, בגלל שחייל הוא תמיד חייל.
סופה לנדבר: נמצא כאן מנהל אגף של משרד העלייה והקליטה, ולודה שקלאר, שעליו בעצם משימה לא פשוטה, האנשים האלה חוגגים בירושלים ואני תמיד אמרתי פה, אנחנו נעשה משהו כדי להביא אותם ברכבים, אז הם אמרו: נצעד, נצעד, אנחנו הולכים ואנחנו לא מקטרים על הדרך, ותמיד עם המנון הניצחון היו מגיעים וחוגגים וחברי כנסת וראשי ערים וסגני ראשי ערים מגיעים לחגוג אתם ואתה יודע, אני שמתי לב, משנה לשנה יוצאים לרחובות, ישראלים, אלה שנולדו כאן, וישראלים שלא נולדו כאן וכולם עם מחיאות כפים, עם דמעות בעיניים, יחד עם האנשים האלה, עם המון פרחים שזורקים מתחת לרגליים של האנשים האלה, עם מחיאות כפים סוערות וזה עושה צמרמורת.
סופה לנדבר: אצלנו זה בדם, בגלל שבכל משפחה, בכל 'פינה' של משפחה, כל משפחה, יש איזשהו זיכרון, בגלל שאין משפחה שהמלחמה הזאת לא הרגה ולא איבדו את היקירים.
סופה לנדבר: אני רוצה להגיד שאני תומכת ברעיון של חברי הכנסת, אני נגד הדעה שהייתה כאן לא מזמן של חבר כנסת מיקי צור שניסה להעביר את החגיגה הזאת לתאריך עברי - - -
קסניה סבטלובה: זה בן צור.
יואל רזבוזוב: לא, זה - - -
קסניה סבטלובה: גם בן צור - - -
יואל רזבוזוב: מיקי זה יום העלייה?
קסניה סבטלובה: מיקי זה יום העלייה - - -
טלי פלוסקוב: להעביר לתאריך עברי זה - - -
סופה לנדבר: אני חושבת שלא כל דבר צריך לעשות תחת הדת ותחת התאריכים, זה תאריך לועזי, זה התאריך של הניצחון, כך אנחנו נולדנו עם היום הזה וכך אנחנו נהיה כל החיים.
סופה לנדבר: הייתי מבקשת ואני חושבת שחבריי חברי הכנסת יצטרפו אלי, את הדבר הבא.
סופה לנדבר: במשך שנים רבות לא הצלחנו להפוך את לטרון למוזיאון של מדינת ישראל.
סופה לנדבר: אני מבקשת שאחרי שנחזור מן הפגרה, נהיה כבר אחרי התאריך, ניקח את זה כדגל ואנחנו, יחד אתך, בלטרון חייבים לסיים בניה, חייבים כל עוד האנשים האלה יחד אתנו, לאסוף את כל החומר, למסור אותו ללטרון ולעשות שם מן מוזיאון של מלחמת העולם השנייה, מוזיאון של ניצחון ואני בעד שכל בית ספר וכל תלמיד במדינת ישראל, יידע מה האנשים האלה עברו, איך הם הביאו את הניצחון, איך הם ניצחו את גרמניה הנאצית.
סופה לנדבר: מדינת ישראל ומשרד החינוך, אנחנו לא מזמן היינו בוועדה שפשוט כעסתי שם מאוד, פתגמים ברוסית ש"רוסים בלי ווודקה" וכל מיני שטויות, כך מלמדים את הילדים שלנו, במקום ללמד אותם על גבורה, על אומץ לב, על מה שהאנשים האלה – היסטוריה חיה, עשו למען מדינת ישראל.
סופה לנדבר: במשפט אחרון אני רוצה להגיד, אילו לא היו מנצחים, לא הייתה קיימת מדינת ישראל.
סופה לנדבר: בזכותם אנחנו כאן, בזכותם קיימת מדינת ישראל ותודה מכל הלב.
סופה לנדבר: אנחנו עוד בחגיגה הזאת נהיה אתכם ונעבור בכל עיר ונמחא כפיים ונגיד תודה רבה על מה שעשיתם, על מה שאתם עושים ועל ההיסטוריה שאתם שומרים.
אברהם נגוסה: תודה רבה - - -
יואל רזבוזוב: תוספת לגבי המוזיאון בלטרון, אנחנו מדברים על 17 מיליון ₪, הממשלה לא מוצאת את הכסף הזה.
יואל רזבוזוב: אני מצטרף פה לדבריה של חברת הכנסת לנדבר שנקיים דיון על כך - - -
סופה לנדבר: אם נצטרך נשים את החקיקה, כדי שבלטרון יהיה המוזיאון.
יואל רזבוזוב: זה לא הרבה כסף, הממשלה יכולה לעשות זאת ואנחנו חייבים לעשות זאת.
סופה לנדבר: אנחנו אפילו מתביישים לדבר על כסף, אני חושבת שבמדינת ישראל צריכים להתבייש בשיקול של הכסף, יש שם טעויות שנעשו אבל אני חושבת שאם כן, אז נעשה דיון ונעביר את החקיקה, כדי שבמדינת ישראל יהיה - - -
יואל רזבוזוב: צריך, כן - - -
קסניה סבטלובה: ראש הממשלה הרי הבטיח 5 מיליון באופן מיוחד, ב-9 במאי בדיוק לפני שנה ואנחנו מתקרבים עוד פעם ל-9 במאי ואיפה הכסף?
טלי פלוסקוב: התוספת שלי שרציתי להגיד, אני דווקא ביקרתי במוזיאון הזה וכבר היום יש שם לא מעט דברים שאפשר ללמוד ומשום מה, כפי שהבנתי מהנהלת המקום, לא מגיעים לשם בתי הספר, אין בטיול שנתי - - -
קסניה סבטלובה: הוא לא גמור, אי אפשר - - -
טלי פלוסקוב: לא במבנה החדש, יש מבנה ישן, יש כבר מה להראות, יש כבר מה להראות, אני כבר לא מדברת על המבנה החדש שהוא יהיה גאווה למדינה שלנו.
אברהם נגוסה: נשמע ממשרד החינוך אבל לפני זה, אני רוצה לתת זכות דיבור למר אפרים פפרנה נשיא ארגון חיילים פרטיזנים, נכי המלחמה בנאצים.
קסניה סבטלובה: אני אתרגם.
אברהם נגוסה: אתה יכול לשבת קרוב.
<אפרים פפרני: לא, אני יכול לעמוד.
<אפרים פפרני: שלום.
<אפרים פפרני: אני לא מדבר עברית טוב אבל מדבר.
<אפרים פפרני: מצטער, אני אדבר רוסית וקסניה תתרגם.
<אפרים פפרני: (אומר דברים בשפה הרוסית.
<אפרים פפרני: )
קסניה סבטלובה: כל השאר מבינים, אני אתרגם.
קסניה סבטלובה: "חברים יקרים, אנחנו האנשים שייצרנו את ההיסטוריה, לא השקפנו עליה מבחוץ, אנחנו היינו אלה שייצרו אותה, אנחנו היינו אלה שפתחנו את השערים של מחנות ההשמדה.
קסניה סבטלובה: כשהתחלתי להילחם הייתי בן שש עשרה וחצי בלבד.
קסניה סבטלובה: עברתי את כל המלחמה.
קסניה סבטלובה: שחררתי ערים, שחררתי מחנות ריכוז.
קסניה סבטלובה: כמוני היו עוד מיליון וחצי לוחמים יהודים בכל העולם.
קסניה סבטלובה: אנחנו דור הולך ונעלם.
קסניה סבטלובה: אני כבר בן יותר מתשעים.
קסניה סבטלובה: בארגון שלי, שהוא מונה ארבעים וארבעה סניפים בכל הארץ, יש מספר אנשים שהם בני 104, יש שמונה שהם בני 100, יש לא מעט אנשים שהם בני תשעים וחמש ומעלה.
קסניה סבטלובה: אנחנו דור הולך ונעלם אבל אנחנו לא נוכל לעזוב וללכת, בטרם הורשנו והותרנו מאחורינו מורשת לצעירים, בטרם סיפרנו את הסיפור שלנו שיש לנו לספר אותו.
קסניה סבטלובה: אתם, חברי כנסת יקרים וגם עובדי משרד החינוך, לו רק הייתם רואים באיזו התרגשות, התלמידים שמבקרים במוזיאון וביתר המוזיאונים שלי, מסתכלים על הדברים האלה, עד כמה הם מתרגשים ואיזה עניין הם מגלים בכל הדברים האלה.
קסניה סבטלובה: זה כל כך חשוב במיוחד לחינוך הפטריוטי, לחינוך לאהבת המולדת, לאנשים שהגנו ומגנים היום על המולדת האהובה שלנו.
קסניה סבטלובה: בשנת 2002 הנחנו את אבן הפינה של המוזיאון בלטרון – כמה זמן עבר מאז, ואמרו לי, לא מעט אנשים, ביניהם גם גנרלים, אנשי צבא: המוזיאון שלך באשדוד – בסדר, שיישאר אבל, החשוב הוא המוזיאון החדש בלטרון ואני אמרתי להם: עד שתיבנו את שלכם, אצלי, במוזיאון באשדוד, יעברו אלפי תלמידים וכך זה בעצם קורה היום.
קסניה סבטלובה: זה המוזיאון היחיד שמציינים בו את הגבורה של העם היהודי, גם את השואה וגם את הגבורה והוא זמין לכולנו.
קסניה סבטלובה: מבקרים שם המון סטודנטים וצעירים.
קסניה סבטלובה: לגבי 26 באייר, מה שעכשיו נדון כהצעת חוק, אז זה התחיל אצלנו, כי היו באים אלינו נכדים ונכדות, דתיים, של סבתות וסבים מאשקלון ואשדוד, ובעצם, הרבנים שלהם הבינו שיש צורך לציין את היום הזה.
קסניה סבטלובה: הם רוצים לציין אותו על פי התאריך העברי ואנחנו אמרנו להם, שאפשר לציין את זה לפי התאריך העברי אבל אנחנו, נמשיך לחגוג את היום הזה עם כלל האנושות ב-9 למאי, זה יום שחגגנו אותו תמיד.
קסניה סבטלובה: גם השנה יש לנו תכנונים גדולים ואנחנו כבר יודעים מי יגיע לאן, לאיזה מצעדים, בירושלים ובמקומות אחרים, זה החג, זה יום שחשוב לכולנו.
קסניה סבטלובה: אני בטוח שבמשרד החינוך יבינו, בסופו של דבר, כמה חשוב לציין את היום הזה, כמה חשוב ללמוד את היום הזה וגם לציין אותו באופן רשמי.
קסניה סבטלובה: משפט אחרון, אני בדרך כלל לא מדבר הרבה ולא מרבה בכלל להתבטא, הנאומים שלי לא עולים על שלוש, חמש דקות שגם עכשיו בעצם זה היה כך אלמלא התרגום, אבל אני רוצה להדגיש שחשוב מאוד שכולם יידעו את החשיבות של היום הזה, שכולם ילמדו על החלק של העם היהודי, על גבורתו, אפשר להמשיך ולהוסיף על החשיבות של העניין הזה, למען כלל מדינת ישראל ועם ישראל.
קסניה סבטלובה: תודה רבה".
אברהם נגוסה: תודה רבה אדוני, תודה לחברת הכנסת קסניה סבטלובה על התרגום.
קסניה סבטלובה: לכבוד הוא לי.
אברהם נגוסה: הצטרף אלינו חבר הכנסת דב חנין, אחד המציעים לדיון מהיר, בבקשה, חבר הכנסת דב חנין.
דב חנין: תודה לך אדוני היושב ראש, אני מתנצל על האיחור, אני הייתי בדיון של ועדה אחרת.
דב חנין: הדיון הזה הוא דיון חשוב וחשוב שמערכת החינוך תעשה שינוי גדול בהתייחסותה ליום הניצחון.
דב חנין: היום אני אומר את זה כיוון שנמצאים אתנו כרגע פה שלושה נציגים מכובדים - - -
טלי פלוסקוב: ארבעה, אני רק חייבת לרוץ - - -
דב חנין: אני כבר הבאתי בחשבון שאת יוצאת.
דב חנין: ארבעה נציגים מכובדים מקרב חברי הכנסת, של קהילת יוצאי ברית המועצות לשעבר, ובזכותם אנחנו בכלל מציינים את היום הזה במדינת ישראל, בזכות הציבור הגדול והחשוב הזה אבל, זה לא באמת חג של ציבור אחד.
דב חנין: כל הכבוד להם שהם מובילים את היוזמה הזאת בציבור הישראלי אבל, זה חג משמעותי ביותר עבור כולנו.
דב חנין: אני אומר "עבור כולנו" כבני אדם אבל, גם "עבור כולנו" כיהודים.
דב חנין: העם היהודי לקח חלק מאוד מרכזי בניצחון הכי חשוב בהיסטוריה האנושית.
דב חנין: אין קרב יותר חשוב בהיסטוריה אנושית מאשר הניצחון על החיה הנאצית.
דב חנין: אלמלא הניצחון הזה לא היינו אנחנו קיימים פה, עוד הרבה אנשים לא היו קיימים פה והעולם היה נראה אחרת לגמרי.
דב חנין: לכן אני חושב שמערכת החינוך חייבת לקחת את הנושא הזה, עם הרבה יותר תשומת לב, לבנות תכנית מסודרת, היום הזה צריך להיות יום ציון רשמי במערכת החינוך מרמת בית הספר היסודי ועד רמת האוניברסיטה, עד רמת האוניברסיטה.
דב חנין: טקסים, אירועים, מתן מקום לזיכרון, מתן מקום לכבוד, מתן מקום להערכה לגיבורי המלחמה הזו, לווטרנים וכד'.
דב חנין: אני רוצה, אדוני היושב ראש, להביע דאגה מאוד גדולה, דאגה מאוד גדולה מהיוזמה, שאני חושב שהיא יוזמה לא מוצלחת, לבטל את היום הזה ולהעביר אותו לתאריך עברי.
דב חנין: יש לנו המון המון חגים וימים בישראל שאנחנו מציינים אותם לפי התאריך העברי אבל, כאן יש יום שכל העולם מציין אותו ואנחנו, היהודים, במרכז הסיפור הזה, ואנחנו 'בהתנדבות' – אני חושב שמתוך רצון טוב אבל זו פשוט טעות גדולה, מוציאים את עצמנו מהכלל, מעמידים את עצמנו בפינה, ביום שבו אנחנו במרכז הסיפור.
דב חנין: אני חושב שזו באמת טעות גדולה ואני מקווה שמהוועדה הזו תצא אמירה, שאומרת שאנחנו מביעים דאגה מן היוזמה הזו, עם כל הכבוד ליוזמים ולמציעים, שיש להם הרבה רצון טוב, אבל היום הזה הוא יום אוניברסלי ואנחנו בתוך האוניברסאליות הזו ובמרכז האוניברסליות הזו.
דב חנין: אני הייתי מציע – אני קראתי את המסקנות שאני בהחלט חותם על כל מילה שלהן, אני הייתי מציע להוסיף התייחסות גם לנקודה הזו, בסיכום של הדיון הזה.
יואל רזבוזוב: משפט אחד, אפשר?
יואל רזבוזוב: אני פשוט שמעתי כאן את אפרים פפרנה וכשהוא אמר "אני בן שש עשרה וחצי יצאתי" תחשבו, ילד לקח נשק והלך להילחם, זאת מלחמה שכמה עשרות מיליוני אנשים מתו שם וזה באמת עניין של גבורה.
יואל רזבוזוב: דווקא בימים האלה, גבורה למדינת ישראל, הסיפורים האלה מהווים מוטיבציה.
יואל רזבוזוב: זו מוטיבציה לתלמידים, זו מוטיבציה לחיילים, גם אני אפילו אתן דוגמה אישית שאני, כספורטאי, לפני שהייתי עולה לקרב הייתי רואה סרטים, סרטי מלחמה, כי ראיתי את האנשים, את הגבורה שלהם, איך הם הולכים ואמרתי: מה, אני מפחד מאיזה קרב?
יואל רזבוזוב: זו באמת מוטיבציה.
יואל רזבוזוב: תחשבו.
יואל רזבוזוב: תיכנסו עכשיו לראש של תלמיד שעוד מעט הולך להיות חייל, הוא רואה מה האנשים האלה עשו, אני חושב שזה יעשה אותנו יותר חזקים כמדינה וזה מסר חשוב שכדאי להעביר.
אברהם נגוסה: נשמע את נציגת משרד החינוך, הגברת אלירז קראוס.
אברהם נגוסה: מה מפריע ביום הזה?
קסניה סבטלובה: מ-2012 לא הייתה התקדמות.
קסניה סבטלובה: ראינו את הפרוטוקול ואותם דברים נשמעו אז.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמח לשמוע את עמדת משרד החינוך בנושא.
<אלירז קראוס: קודם כל אני רוצה לשתף אתכם בהתרגשות מאוד גדולה, לשמוע את מר אפרים פפרנה.
<אלירז קראוס: אני הסתכלתי אם מקליטים כי רק את זה אפשר לקחת ולעשות מזה פעילות לתלמידים, רק מחמש הדקות ששמענו פה.
<אלירז קראוס: זה היה מאוד מרגש וזה עושה הרבה מאוד מחויבות, אחרי שמקשיבים לךָ.
אברהם נגוסה: כל מי שנמצא בחדר הזה מסכים אתךְ.
<אלירז קראוס: ה-9 במאי הוא יום שהוא גם מורשת עולמית והוא גם מורשת יהודית.
<אלירז קראוס: הוא חשוב מבחינה חינוכית בשני המובנים האלה, גם במובן החינוכי-אוניברסלי וגם במובן היהודי.
<אלירז קראוס: אני שותפה לזה שה-9 למאי הוא ה-9 למאי ויום השואה הוא כ"ז בניסן, ויש לנו כך את שני המרכיבים.
<אלירז קראוס: אנחנו נמצאים במעבר בין-דורי ולהקשיב לך מדבר זה מאוד מדגיש את זה.
<אלירז קראוס: לכן, האחריות שלנו, להעביר את המורשת בכל המכלול של נושא השואה, על כל המרכיבים שלה, היא אתגר עצום ומאוד גדול.
<אלירז קראוס: המורשת היא גם לגבי מה שהיה אבל גם הדוגמה של כוחות הנפש והגבורה, שהחיילים היהודים בצבאות בנות הברית, עם דגש על הווטרנים, גייסו, היא דוגמה חינוכית של מסוגלות וכוחות נפש, שמהם אדם לוקח כוח לכול, אם ציינת את זה בספורט ואם ציינתם את זה בהתמודדות של מדינת ישראל, זו באמת דוגמה, דוגמה למסורת, שאנחנו יכולים לקחת ממה שאתם הייתם חייבים לעשות.
<אלירז קראוס: כיום, התאריך הזה מוזכר בתכנית שיעורי המחנך של מינהל חברה ונוער לחינוך העל יסודי, שזה ז'-י"ב, עם פעילות וסרטונים שמַפנים למרכזים השונים של הווטרנים, כדי שמחנך כיתה יוכל לעשות שיעור מחנך בשבוע שחל בו ה-9 במאי.
<אלירז קראוס: הנושא הזה נכנס לתכנית הלימודים בהיסטוריה ולחומר המחייב בהיסטוריה.
<אלירז קראוס: אני צריכה לומר פה שבחינוך הממלכתי היום אין בחינה חיצונית, נושא השואה הוא נושא שנלמד ובנושא הזה של החיילים היהודיים בצבאות בנות הברית, עם הניתוח של המניעים שלהם, התרומה שלהם לניצחון, בדרך כלל ההמלצה היא לקחת דוגמה של לוחם ספציפי, עולה, וללמוד על העשייה שלו, כי זה לא דומה.
<אלירז קראוס: הניסיון החינוכי מלמד שאם אתה לומד דרך סיפור אנושי, אישי ספציפי, אתה מבין את התופעה הכוללת בצורה הרבה יותר טובה.
<אלירז קראוס: זה נמצא בהנחיות של חלק מהחומר העיוני של תלמידי י"א, י"ב, כשהם לומדים על השואה בהיסטוריה, כי זה צריך להיות מרכיב.
<אלירז קראוס: גם הגיליון של "יד ושם" מופץ לכל המורים, עם קריאה לציין את זה בכיתות באותו תאריך.
<אלירז קראוס: מה שאני לוקחת להגיד פה – למרות שזה לא כל כך נוח לומר, אבל אני חושבת שיש לי איזו דרך להתמודד עם זה, הוא שכ"ז בניסן יוצא מאוד קרוב ל-9 במאי כל שנה, לא משנה איך 'נופל' הלוח העברי.
<אלירז קראוס: אני חושבת שמה שאנחנו יכולים לעשות זה בתכנית "בשבילי הזיכרון" שהיא מא' עד י"ב, לקחת כהנחיה, מאחר והתכנית מדברת על תכנית שנתית, לא רק בשבוע של יום השואה, שכל בית ספר או יפתח או ייקח כתחנה את ה-9 במאי ולהכין פעילויות לגילאים של היסודי, כדי שמחנכים ידעו איך לעשות את זה.
<אלירז קראוס: כי לימוד על מלחמה בבית ספר יסודי צריך התאמה חינוכית לעשות את זה.
<אלירז קראוס: לא עשינו את זה בתוך "בשבילי הזכירון" עד עכשיו ואני לוקחת לי – אני מקווה בעזרת השם בעוד שנה, תזמינו אותי להראות לכם את הפעילויות שבנינו, מכיתה – אני לא יודעת אם א' אבל ג' עד ט', כדי שבתי ספר שאין להם עדיין את המערכים האלה, יוכלו לקחת את זה כאחת התחנות שבהן מספרים את סיפור השואה כמורשת, כי התכנית "בשבילי הזיכרון" באה כדי לתת את המורשת של סיפור השואה ואת מה שאנחנו יכולים לקחת ממנה להמשך.
<אלירז קראוס: זה הכיוון שאני חושבת שאנחנו נוכל כן לקחת אותו ואז בדרך הזאת, להכניס יותר ויותר בתי ספר לציון התאריך הזה בתאריך הזה, לא רק כחלק מיום השואה, כי הרי כיום זה בתוך התכנים של יום השואה אבל לא כיום נפרד, אז זה משהו שהוא לא ממש ציון של היום כיום נפרד אבל, לבקש מבית הספר שכחלק מההכנה שלו ליום השואה יציין את היום הזה.
אברהם נגוסה: חברת הכנסת קסניה סבטלובה, כן.
קסניה סבטלובה: גבירתי, אני אשמח להתייחס עכשיו לדברים שאמרת.
קסניה סבטלובה: אני חושבת שיש חשיבות יתרה לכך שבבתי הספר גם יתייחסו לנושא של הגבורה, לא במסגרת של יום השואה, כי שואה זה משהו שעובר דרך כל הלימודים שלנו – אני בוגרת מערכת החינוך הישראלית, בין אם נרצה או לא נרצה, זה מגן חובה, בנותיי בנות השש באו בשנה שעברה כבר, כשהסבירו להם על השואה, אז כך שזה חלק נפרד והחלק של ה-9 במאי, שמה לעשות, של ההיסטוריה של המלחמה, התרומה של החיילים היהודיים וגם האספקט הכלל אנושי כמו שבצדק ציינת, חייבים להדגיש את זה ביתר שאת וכמו שנאמר פה, אולי באמת על ידי טקסים שמיוחדים ליום הזה אבל, באספקט הכלל מערכתי, שזה לא יהיה ניתן לבחירה כי כרגע אנחנו יודעים שיש המלצות לעשות אבל רבים מבתי הספר, שאני ביררתי ושאלתי, לפני הועדה הזו, אמרו לי שלא.
קסניה סבטלובה: אני עוד פעם מחזירה אותנו ל-2012 שמה לעשות, עברו ארבע שנים ודווקא הועדה – חינוך זה היה, לא בוועדת העלייה והקליטה, זה התקיים ב-9 למאי, שזה קצת סימובלי, ואז אמר ואדים קירפיצ'וב, מעירית 'ראשון', הוא אמר דבר כזה: אנחנו בטקס שערכנו ב'ראשון' הגיעה תלמידה מכיתה י"ב, שהייתה אמורה כבר ללמוד את ההיסטוריה של מלחמת העולם השנייה ואת משמעותו של ה-9 במאי, והיא אמרה: מה אתם מדברים, איזה שטויות אתם מדברים?
קסניה סבטלובה: מה פתאום רוסים?
קסניה סבטלובה: אלה בכלל היו האמריקאים שניצחו במלחמה הזאת, הרוסים בכלל לא השתתפו בה, זה תוצר של מערכת החינוך הישראלית היום, אז על מתלמידה אחת כמובן לא נעשה הכללות על כולם ואני יודעת שיש כאלה ויש כאלה אבל, אני אומרת שיש המונים, המונים של תלמידי ישראל ולא מטמיעים מכיתה א' שזה חג שהוא חג ישראלי לכל דבר, ה-9 במאי, זה מה שאנחנו מנסים להעביר פה, שבהרגשה שלנו, של אלה שבאו עם המורשת של החג הזה, מבחינתנו זה החג הכי ישראלי ויהודי שיכול להיות, כי אם מחברים את זה לתקומה ולשחרור ומבינים שבלי החג הזה לא היינו פה בכלל, לא הייתה מלחמת השחרור אז בעצם, זה "חג על" כזה שאמור לאחד פה את כל הישראלים באשר הם, מכל עדה שיש.
קסניה סבטלובה: נשמח לתרום את חלקנו פה ולדבר על השאלה, כיצד אנחנו יכולים להטמיע מכיתות מאוד נמוכות וכהנחיית חובה בבתי הספר, אז תגידו לנו מה צריך ואני כבר ניהלתי שיחה עם שר החינוך נפתלי בנט בעניין והוא היה מעוניין להמשיך את השיח, גם בנוגע לחומרים חינוכיים שכרגע לא נמצאים במערכת החינוך בכלל, גם לא לי"א ולי"ב וגם כמובן להתאים אותם לכיתות נמוכות יותר, כדי להתחיל את הלימודים האלה כבר בחטיבה, אם לא אפילו ביסודי, אז תגידו לנו מה צריך ומה נדרש ומה אנחנו כחברי כנסת יכולים לעזור.
קסניה סבטלובה: להגיש חומרים – אנחנו כבר אוספים אותם, לחשוב ביחד על טקסים שאפשר לקיים אותם אבל להתחיל עם זה כבר השנה ולא מאוחר מדי.
אברהם נגוסה: נציג משרד העלייה והקליטה דר' ולדימיר שקלאר, מנהל אגף בכיר לקליטה בקהילה.
אברהם נגוסה: בבקשה, אדוני.
<ולדימיר שקלאר: או.
<ולדימיר שקלאר: קיי.
<ולדימיר שקלאר: לא כביקורת כי פה התפקיד של חברי הכנסת לבקר ולקבל החלטות אבל, אפרים פה דיבר על המוזיאון באשדוד, זה לא מוזיאון יחיד, הוא אולי גדול אבל אנחנו תומכים ביותר מחמשה מוזיאונים בכל רחבי הארץ ואנחנו דורשים מן הרשויות להביא לשם תלמידים, כדי שווטרנים יספרו להם סיפורי גבורה ואני יכול להגיד לָךְ שלרוב תלמידי ישראל אין מושג, לא לאחד, ל-90%, 80%, אין מושג על מלחמת העולם השנייה, על גבורה של יהודים, הם מתבלבלים עם יום השואה, אז כאן יש לכם מה לעשות.
<ולדימיר שקלאר: אני לא חושב שמה שאת אמרת "אני אנסה לעשות שביל, אפיק" – זה לא יעזור.
<ולדימיר שקלאר: אם עד היום זה לא עזר אז זה לא יעזור.
<ולדימיר שקלאר: צריך משהו יותר משמעותי, יותר דרמטי, כי אותי זה מקומם.
<ולדימיר שקלאר: כשאני מדבר עם תלמידים הם לא יודעים כלום, הם לא יודעים כלום.
<ולדימיר שקלאר: הבן שלי, למשל, אני לא יכול להגיד שהוא לא יודע כלום כי אנחנו מספרים לו, אבל אם לא היינו מספרים לו אז הוא גם לא היה יודע והוא עכשיו בי"ב, אז תחשבו על זה.
אברהם נגוסה: גברת אנה פרלמן, קרן "ג'נסיס" בישראל.
<אנה פרלמן: כבוד יושב ראש הועדה, חברי הכנסת.
<אנה פרלמן: גם אני מתרגשת יחד עם כולכם על היום הזה, היוזמה הזאת, אבל הייתי רוצה להמשיך את הקו של שהוא כן הוכנס כאן, הביטוי "לא מדברים רק על ה-9 במאי", למרות שהועדה הזו מדגישה את המשמעות של 9 במאי עבור העם היהודי ובטח עבור קהילת יהודי ברית המועצות אבל, באופן סימבולי, התאריך הזה הפך להיות סוג של ביטוי, שמשמעו להעביר את הסיפור של היהדות הדוברת רוסית למערכת החינוך הישראלית, כי הסיפור לא קיים, לכן הוא לא קיים גם לילדים שלנו, גם לילדים שהם יוצאי ברית המועצות לשעבר וגם לחבריהם לכיתה.
<אנה פרלמן: לא קיים הסיפור על שואת יהודי ברית המועצות בבתי הספר, לא קיים סיפור הגבורה היהודית בברית המועצות, גם בצבא האדום וגם בשורות הפרטיזנים והמחתרות.
<אנה פרלמן: הרי את כל סיפורי הגבורה המעטים שמלמדים, גם לצורך העניין, גבורה יהודית בגטו ורשה - - - שורה של מעשי גבורה ולחימה בלתי רגילה, בשטח ברית המועצות לשעבר, כאשר חצי מיליון יהודים היו חלק בלתי נפרד רק מהצבא האדום, לא כולל מחתרות.
<אנה פרלמן: הסיפור זה לא קיים ואני מסכימה לגמרי עם כל מה שנאמר כאן.
<אנה פרלמן: הסיפור הזה הוא לא רק חלק מהמורשת היהודית של הקהילה הדוברת רוסית אלא זה חלק מהמורשת של המדינה הזו וחלק מהסיפור שלנו, אז באופן טבעי מאוד צריך לשלב את הסיפור הזה בתוך הסיפור של העם היהודי, בתוך ההיסטוריה של העם היהודי.
<אנה פרלמן: אנחנו באיזשהו פלא, מנתקים חלק משמעותי מאוד מהחברה הישראלית, מהמורשת הישראלית ולכן, אנחנו מחנכים קצינים שלנו וחיילים בצבא הגנה לישראל, עם הבנה מאוד ברורה, שלפניהם היו חיילים יהודים שגם נלחמו לא מעט על מנת שהמדינה הזו תקום.
<אנה פרלמן: הייתי רוצה רק להגיד דוגמה.
<אנה פרלמן: לא מעט נוכחתי, במסגרת הפעילות של קרן "ג'נסיס" בצבא הגנה לישראל, במפגשים של קציני צה"ל ועם ווטרנים.
<אנה פרלמן: לא ברור לי כיצד, אבל בכל אחד מהמפגשים האלה, תמיד היה קם איש יקר, שעבר את דרך הבלתי נתפסת שעברת, מר פפרני, והוא אומר: רבותי, אני את שלי עשיתי, אני הגנתי על העם היהודי, עכשיו חלקכם.