GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
קסניה סבטלובה: השנה באופן שרירותי ובלי התייעצות עם הנהלת בית-הספר או עם ועד ההורים, משרד החינוך יחד עם עיריית קריית אתא החליט לא לפתוח הרשמה לכיתות א', ככה שההורים שבאו לרשום את ילדיהם, פתאום גילו שאין את האפשרות הזאת, היא לא קיימת.
קסניה סבטלובה: מדובר בבית ספר שבאמת יוצא דופן, גם כי הוא בעצם מקפיץ ברמה את הילדים של האזור, זה בית-ספר שהחל כבית-ספר על-אזורי, ולמדו בו ילדים רבים.
קסניה סבטלובה: ב-2008 אף היו שלוש כיתות א', וסידרה של התנכלויות לבית-הספר מצד העירייה, נראה שכל פעם יש איזושהי גזרה חדשה – זה החל בביטול ההסעות, זה המשיך בביטול הארוחות, סבסוד לארוחות.
קסניה סבטלובה: זה המשיך בהתנגדות לפתיחת שתי כיתות א' לפני מספר שנים, בסופו של דבר כן נפתחו שתי הכיתות – השנה זה הגיע לשיא.
קסניה סבטלובה: כיצד סוגרים בית-ספר במדינת ישראל?
קסניה סבטלובה: לסגור כיתה א' זה אומר שזה לדון את בית-הספר לגסיסה, בית-הספר הזה לא ימשיך להתקיים.
קסניה סבטלובה: כיצד סוגרים אותו?
קסניה סבטלובה: הרי מדובר בצעד קצה, צעד שנוקטים בו אם אין שום ברירה אחרת, ואם כבר תמו תהליכי ההידברות והשיח, וכפי שאנחנו מבינים לא היה שם שיח, לא הייתה שם הידברות.
קסניה סבטלובה: אנחנו נמצאים במדינה דמוקרטית, ואנחנו מחויבים לרמת חינוך הגבוהה ביותר.
קסניה סבטלובה: בית-הספר הזה שלא רוצה לתקוע 40 ילדים כסרדינים בכיתה, ומעניק יחס אישי, ופה ההורים הנרגשים סיפרו לי על כך שהמנהלת וסגניתה בעצם מכירים כל ילד וילדה – את הבעיות שלהם, את המצוקות שלהם.
קסניה סבטלובה: עוד דבר שמאוד חשוב לעצם העניין שאנחנו נמצאים פה בוועדת העלייה והקליטה – ילדים רבים בבית-הספר שלומדים שם הם באים מקרב העולים, כאלה שעלו בשנות ה-90' או עלו לאחרונה ממדינות חבר העמים ומאתיופיה בנוסף לילדים הצברים.
קסניה סבטלובה: אז כמובן שזה צעד שאי אפשר להבין אותו.
קסניה סבטלובה: אני חושבת ששמו את ההורים בין הסדן למקום הקשה, ואמרו להם, יאללה, בסדר, סוגרים את בית-הספר, תרשמו את הילדים שלכם בבתי ספר שהם פחות טובים, כאשר האופציה הזאת, האופציה עדיין זמינה, בית-הספר קיים שם.
קסניה סבטלובה: המבנה יכול להכיל עד 600 תלמידים, אז במקום לתמוך במצוינות, במקום לתת כספים נוספים, במקום להשקיע במקום ששם גדלים המצטיינים והמצטיינות – מענישים, מענישים על הצטיינות במדינת ישראל.
קסניה סבטלובה: אני מסכמת כבר, כי אני רוצה לעבור לדיון.
קסניה סבטלובה: אנחנו פה מדינה קטנה, דלת משאבים.
קסניה סבטלובה: הדבר היחיד שיש לנו – זה הראש שלנו, זה החינוך, על זה אנחנו נשענו תמיד יהודים, איפה שגרנו בכל מקום בגולה.
קסניה סבטלובה: אנחנו תמיד שאפנו למצוינות, והגענו לאן שהגענו, וזכינו להקים עוד פעם את המולדת שלנו ההיסטורית, ולהקים את פה את הבית במדינת ישראל.
קסניה סבטלובה: אז דווקא עכשיו כשאנחנו נמצאים פה מורידים אותנו מהסולם הזה של מצוינות למטה – אני חושבת שזה לא הגיוני, ואני סומכת עליך, כבוד היושב ראש, שיחדיו אנחנו נפעל למניעת סגירת בית-הספר "גיבורי עציון" בקריית אתא.
אברהם נגוסה: תודה לחברת הכנסת קסניה סבטלובה.
אברהם נגוסה: החינוך חשוב לנו.
אברהם נגוסה: בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות אנחנו מקיימים את זה, וכפי שחברת הכנסת אמרה, שרוב התלמידים הנמצאים הם עולים ובני עולים והם אלה שנפגעים, כמובן גם לא עולם.
אברהם נגוסה: נתחיל היום את הדיון הראשון.
אברהם נגוסה: גם אם לא יימצא פתרון, אנחנו נמשיך לקיים דיון משותף עם ועדת החינוך כאשר הכנסת תחזור מהפגרה - נבחן זאת לאחר הישיבה היום.
אברהם נגוסה: נשמח לשמוע את מארק חיאט, יושב ראש ועד ההורים.
<מרק חיאט: מה שקורה זה שאנחנו נאלצנו כביכול להגיע לכאן.
<מרק חיאט: זאת אומרת, סך הכול כולנו עובדים ביום יום, ומנסים לפרנס את המשפחות שלנו.
<מרק חיאט: האזור שאנחנו חיים בו הוא לא כל כך – אנחנו לא חיים בווילות, בוא נגיד ככה, אולי היינו רוצים אבל לא.
<מרק חיאט: חברת הכנסת קסניה תיארה ממש יפה את העניין של המצוקה.
<מרק חיאט: אני רוצה להדגיש מספר דברים.
<מרק חיאט: זה דבר מאוד מוזר מבחינתנו כי בית-ספר עד שנת 2011, ראש העיר ממש הזרים כספים, הזרים תקציבים, הכול היה יפה.
<מרק חיאט: הילדים למדו עד השעה ארבע בבית-הספר.
<מרק חיאט: בית-הספר היה אקדמיה, זאת אומרת, הילדים קיבלו תוכן נוסף.
<מרק חיאט: היו ארוחות חמות, זאת אומרת, ילדים שבאו מרקע סוציו-אקונומי לא צריכים לדאוג אם יש להם לחמנייה או אין להם לחמנייה, כי בית-הספר עכשיו קונה גם אוכל לילדים.
<מרק חיאט: יש משפחות שמקבלות לא רק מבית-הספר, אבל מקבלות גם לא רק ארוחות, אלא כל שבוע מתנה אפשר להגיד, ובית-הספר יודע ומכיר כל מצוקה של כל ילד וילד ומנסה לפתור אותה.
<מרק חיאט: אין לנו אלימות, נכון שתמיד יש ילדים שירביצו או משהו כזה, אבל אין לנו משהו שאפשר להגיד, הנה, זה בית-ספר אלים, אפשר לסגור את בית-הספר הזה - אין לנו מצב שיש לנו 50 תלמידים שאפשר לסגור את בית-הספר.
<מרק חיאט: מה ש- - - החליטה לעשות משנת 2011, זה פשוט לאט לאט, אפשר להגיד לייבש את בית-הספר מהכול.
<מרק חיאט: בית-הספר צריך תחזוקה.
<מרק חיאט: חוץ מהתקציבים הרגילים שמשרד החינוך חייב לתת, בית-הספר לא מקבל כלום, וצריך לצבוע אותו.
<מרק חיאט: אנחנו בתור הורים באים לבית-הספר ועוזרים לבית-הספר.
<מרק חיאט: כל הורה עושה משהו שהוא יכול.
<מרק חיאט: אז מ-2011, בית-הספר שהיה בית-ספר על-אזורי שאפשר היה להירשם במקומות אחרים – עיריית קריית אתא, פשוט אני לא רואה את יעקב טאוב כרגע, אבל יעקב טאוב מודע מאוד למצב הזה כי הוא חלק מהתהליך של ההורדה של בית-הספר למטה.
<מרק חיאט: פשוט לא נותנים לאף אחד, חוץ מהאזור המסוים, כמה רחובות למטה להירשם לבית-הספר.
<מרק חיאט: בפירוש אומרים בפנים לאנשים – בית-הספר הזה מחוסל, אל תירשמו אליו, אין לכם למה ללכת לשם - מה זה ללכת?
<מרק חיאט: אנחנו יוצאי ברית המועצות, ההורים.
<מרק חיאט: אני הגעתי לפני 26 שנה, למדתי, שירתתי, אני עובד, משלם מסים, הכול.
<מרק חיאט: יש לנו אנשים שהגיעו מאתיופיה – הם רוצים חינוך לילדים.
<מרק חיאט: בגלל שאנחנו פה, אנחנו רוצים חינוך לילדים שלנו - בית-הספר הזה גם ערכי, גם נותן חינוך.
<מרק חיאט: אסור לשכוח, בית-הספר הזה הוא בית-ספר ממלכתי דתי.
<מרק חיאט: אנחנו לא באים מרקע דתי, בית-הספר – המנהלת, המורות, המורות שלנו דתיות, הכניסו ללב של הילדים, וגם אלינו הביתה את הנושא של ערכיות התורה גם.
<מרק חיאט: הבן שלי בא הביתה, ואומר, אבא, לא לשכוח לקנות שתי חלות, שיהיו גם נרות, כי אנחנו צריכים לעשות קבלת שבת – אין דבר כזה, זה מגיע כבר מהילד.
<מרק חיאט: בבוקר יש תפילה, הם אומרים: "מודה אני לפניך".
<מרק חיאט: אני שמחתי על זה, אמרתי יופי, חוץ מזה גם בית-הספר יכול לתת לילדים ערכים במתמטיקה, באנגלית, מלמדים אצלנו אנגלית מכיתה א', המתמטיקה אצלנו ברמה גבוהה.
<מרק חיאט: בחיפה יש בית-ספר ריאלי, את הבוגרים שלנו מקבלים גם לריאלי.
<מרק חיאט: יש לנו פה בוגרים שאני מבקש שידברו, שיגידו שהם לומדים והם זוכרים לטובה את בית-הספר.
<מרק חיאט: אז הכול ביחד, כל זה, זה אנחנו, זה בית-הספר, זה המשפחה.
<מרק חיאט: בית-הספר הזה הוא משפחה.
<מרק חיאט: עיריית קריית אתא מבלי הסבר, מבלי סיבה שהם יכולים להגיד לנו – אתם רעים, אתם ככה, פשוט הם קודם כל סגרו את אזורי הרישום, בעצם, אי אפשר להירשם ממקום אחר בקריית אתא, יש לך בית-ספר ליד, תלך לפה.
<מרק חיאט: אם אתה רוצה לקבל ערך יותר טוב, לא, אתה יכול רק כאן.
<מרק חיאט: אחר כך היו בעיות עם ההסעות – לדוגמה, יש הסעות כמה רחובות למטה, הילד לא צריך ללכת ברגל 20 דקות אם הוא יכול בחמש דקות להיות בבית-הספר.
<מרק חיאט: יש הסעות מיועדות שהעירייה בעצם משלמת עליהן.
<מרק חיאט: כל כמה שנים פתאום לוקחים את ההסעות כדי שלא יהיו ילדים.
<מרק חיאט: אחר כך מחזירים, מתחילים להילחם, מחזירים.
<מרק חיאט: מה שפגע בנו מאוד – בעצם שכל בית-ספר בקריית אתא, חוץ מאזור מאוד יוקרתי - בגבעת טל יש תכנית כביכול אקדמיה, שאפשר להישאר בסבסוד של העירייה.
<מרק חיאט: אצלנו זה היה עוד פחות כסף, זה עלה אבל שם זה קצת יותר.
<מרק חיאט: בסבסוד של העירייה הילדים יכולים להישאר יותר, ויש להם ארוחות חמות – לילדים שלנו אין האפשרות הזאת.
<מרק חיאט: זה מאוד פגע, כי האזור, האנשים פשוט נלחמים על החיים שלהם כדי לסיים את החודש.
<מרק חיאט: גם להגיע לפה זה לא היה קל לנו בכלל.
<מרק חיאט: אצלנו זה לא קל, אבל עשינו את זה, ואנחנו מאוד שמחים שהזמנתם ואתם פה אתנו עכשיו.
<מרק חיאט: בינואר 2015, ההורים מגלים שיש 40 תלמידים שבעצם אמורים להירשם לשתי כיתות.
<מרק חיאט: בשיחת טלפון שהגיע למנהלת מעיריית קריית אתא, ממחלקת חינוך, מגלים שלא תהיה הרשמה לכיתה א'.
<מרק חיאט: מתחילים לשלוח מיילים, הודעות וכל זה, ומקבלים תשובה - מסיבות מערכתיות.
<מרק חיאט: מה זה סיבות מערכתיות?
<מרק חיאט: אף אחד לא מסביר מה זה סיבות מערכתיות - אף אחד לא באמת רוצה.
<מרק חיאט: כל דיבור שהיה עם משרד החינוך, עם הגברת רחל מתוקי וגם התכתבויות, בעצם יוצא מכך שמשרד החינוך תומך בעיניים עצומות בכל החלטה של עיריית קריית אתא, בכל החלטה.
<מרק חיאט: אנחנו מנסים להבין מה זה החלטה, מאיפה זה נובע, מה השיקולים – אנחנו רוצים לדעת את זה.
<מרק חיאט: אנחנו באמת רוצים שבית-הספר הזה ימשיך להתקיים.
<מרק חיאט: בית-הספר הזה הוא בית-ספר טוב.
<מרק חיאט: היינו רוצים שיחזירו את אזורי הרישום, שתהיה בחירה לילדים.
<מרק חיאט: מי שרוצה להירשם שיחזירו את התקציבים, שיחזירו גם את הארוחות החמות - אנחנו פה בשביל זה.
<מרק חיאט: תודה.
אברהם נגוסה: הצטרף אלינו נציג העירייה, מנהל אגף החינוך מר יעקב טאוב.
אברהם נגוסה: רק לעדכן אותך.
אברהם נגוסה: נושא הדיון כמובן אתה יודע.
אברהם נגוסה: נמשיך ונשמע.
אברהם נגוסה: יו"ר ועד ההורים דיבר, ההורים גם ידברו.
אברהם נגוסה: בית-הספר טוב לנו, טוב לילדים שלנו.
אברהם נגוסה: הרמה גבוהה.
אברהם נגוסה: הילדים שלנו, והמורים מסתדרים טוב.
אברהם נגוסה: לילדים שלנו טוב, לנו טוב - למה סוגרים את בית-הספר?
אברהם נגוסה: אני רוצה שתמשיך לשמוע, אחר כך נשמח לשמוע את התייחסותך לנושא.
אברהם נגוסה: נשמע את הבוגרת של בית-הספר.
<אניטה נרובלנסקי: באתי הנה לייצג את בית-הספר "גיבורי עציון", אף אחד לא הכריח אותי, ולא יוצא לי מזה כלום, פשוט נוצר מצב שאני כבר לא יכולה לשתוק.
<אניטה נרובלנסקי: קראתי את הכתבה בעיתון והכתבה ממש פגעה בי.
<אניטה נרובלנסקי: עיריית קריית אתא רוצים לסגור את בית-ספר "גיבורי עציון".
<אניטה נרובלנסקי: ניסיתי למצוא לוגיקה להחלטה הזאת, אך לצערי ניסיונותיי העלו חרס.
<אניטה נרובלנסקי: סיבת העירייה מעצימה עוד יותר את ההלם.
<אניטה נרובלנסקי: היה רשום שם שבית-הספר הוא סקטוריאלי ולא מאפשר שילוב תלמידיו בחברה.
<אניטה נרובלנסקי: העירייה טוענת שפיזור התלמידים ברחבי העיר יביא לשילובם בחברה, כי ב"גיבורי עציון" לומדים עולים.
<אניטה נרובלנסקי: לדעתי, זה גילוי גזענות מובהק שעליו העירייה אפילו לא מתביישת לדבר בקול.
<אניטה נרובלנסקי: בקשר לזה שהתלמידים לא משתלבים בחברה - אחותי ואני אנחנו הראשונים במשפחתנו שנולדנו כבר בארץ ושתינו בוגרות "גיבורי עציון".
<אניטה נרובלנסקי: בזכות היסודי שלנו קיבלנו בסיס מצוין להתקדמות בחברה וגם בלימודים.
<אניטה נרובלנסקי: בזכות העובדה שבית-הספר הוא ממלכתי-דתי, ולצערי, המשפחה שלי לא יודעת את היהדות על בוריה, ולא יכולה לתת לי את הרקע הזה.
<אניטה נרובלנסקי: אני קיבלתי ממנו המון ערכים יהודיים, דבר שהביא גם להצטיינות בחטיבה שלי – זאת אומרת, הם נותנים הרבה מאוד בתחום הזה.
<אניטה נרובלנסקי: בנוסף לכך, קיבלתי גם המון רקע בכל שאר המקצועות – במתמטיקה, אנגלית וכו', דבר שהביא לכך ששתינו במשך 11 שנות לימודנו קיבלנו תעודות הצטיינות.
<אניטה נרובלנסקי: בית-הספר הוא גם בסיס לכך ששתינו לומדות בתכנית הסייבר מגשימים, ואחותי גם קפצה כיתה מ-ז' ל-ט' – דבר שלא היה אפשרי בכלל אם בית-הספר לא היה נותן את הבסיס הזה, זה לא יכול לבוא סתם ככה מעצמו במיוחד כשההורים שלנו עולים.
<אניטה נרובלנסקי: כעת אני אעבור לגזענות של העירייה.
<אניטה נרובלנסקי: רק בשבוע שעבר פורסם דוח של מבקר המדינה בו נאמר שמשרד החינוך נכשל בחינוך נגד גזענות.
<אניטה נרובלנסקי: והנה, במחוז חיפה הגברת רחל מזוז, ישנו צידוד בגזענות בכך שהיא תומכת בעיריית קריית אתא שרוצה לסגור את בית-הספר על הרקע שהוא סקטוריאלי.
<אניטה נרובלנסקי: אנו חיים במדינה דמוקרטית, לפחות ככה אומרים לי כל יום בשיעור אזרחות בבית-הספר.
<אניטה נרובלנסקי: אבל במציאות אני נתקלת במצב הפוך - דאגת העירייה כלפי ילדי העיר, העולים, ובני העולים היא רק מלים ריקות.
<אניטה נרובלנסקי: אני לא רוצה להידמות להם, ולהגיד מלים ריקות, ולכן אני אעבור למעשים.
<אניטה נרובלנסקי: יש דוגמאות רבות למעשי העירייה, אני אספר רק שתיים מהן.
<אניטה נרובלנסקי: במקרה הראשון – העירייה ניסתה להפר את הזכויות האזרחיות של ההורים שלי כאשר אלו רצו לבחור לי את סוג החינוך שירצו לתת לי.
<אניטה נרובלנסקי: אני הייתי ב"גיבורי עציון" שהוא ממלכתי דתי, שנתן לי הרבה ערכים, וגם בחטיבה שלי אני רציתי להמשיך, חטיבה של ממלכתי דתי.
<אניטה נרובלנסקי: לצערי, בקריית אתא אין חטיבה שהיא ממלכתית דתית, ואני רציתי ללכת לחטיבה הכי קרובה אליי שהיא כפר הנוער הדתי שבכפר חסידים.
<אניטה נרובלנסקי: אבל העירייה לא רצתה להעביר את התיק שלי לחטיבה הזאת, ובנוסף, ויתר על כן רחל מתוקי עזרה לעירייה שלא להעביר את התיק שלי לחטיבה הזאת.
<אניטה נרובלנסקי: רק בעזרתו של עו"ד הצלחנו בכל זאת לסכל את כוונות העירייה, ובסופו של דבר למדתי שם.
<אניטה נרובלנסקי: המקרה השני היה כשכבר הייתי בכיתה ט' בכפר הנוער הדתי שבכפר חסידים מסיבה שזה בית-ספר על אזורי שהכי קרוב מהסוג שבו ההורים רוצים שאני אלמד בו.
<אניטה נרובלנסקי: העירייה לפי חוזר מנכ"ל מחויבת לשלם 50% מסך כל העלות של ההסעות.
<אניטה נרובלנסקי: כתבנו מכתב מתלמידי כיתות ט' למחלקת החינוך של העירייה בכוונה שהם צריכים לממן לנו את ההסעות.
<אניטה נרובלנסקי: בתגובת העירייה נמסר שאנחנו צודקים לפי חוזר המנכ"ל בקשר לעזרה במימון ההסעה לבית-הספר, אבל העירייה לא תשלם את זה מהסיבה שיש בקריית אתא שני בתי ספר ממלכתיים דתיים "נועם" ו"יבנה".
<אניטה נרובלנסקי: לאחר בירור הסתבר ש"נועם" ו"יבנה" הם בתי ספר יסודיים, ואותנו תלמידי כיתות ט' שלחו ליסודי.
<אניטה נרובלנסקי: למתקשים להאמין, יש לי פה מכתב ממחלקת החינוך שעדיין שמרתי אותו, צריך למסגר אותו, מי שרוצה בבקשה מוזן לקרוא.
<אניטה נרובלנסקי: מר יעקב טאוב, אתה יכול בבקשה להסביר לי את איך אפשר לשלוח אותי ליסודי?
<אניטה נרובלנסקי: לסיכום, אני רוצה לפנות לנציגי השלטון שנמצאים פה, ואני מבקשת בכל לשון של בקשה להתערב בנעשה ולעצור את העוול.
<אניטה נרובלנסקי: ועוד דבר בקשר להתערבות – אני אזכיר לכם את השיר המפורסם של הכומר מרטין נימלר, שכתב בזמן מלחמת העולם השנייה.
<אניטה נרובלנסקי: "בגרמניה לקחו הנאצים תחילה את הקומוניסטים - אבל לא הרמתי את קולי כי לא הייתי קומוניסט.
<אניטה נרובלנסקי: ואז הם לקחו את היהודים - אבל לא הרמתי את קולי כי לא הייתי יהודי.
<אניטה נרובלנסקי: ואז הם לקחו את חברי האיגודים המקצועיים - אבל לא הרמתי את קולי כי לא הייתי חבר איגוד מקצועי.
<אניטה נרובלנסקי: ואז הם לקחו את הקאתוליים - ואני לא הרמתי את קולי כי לא הייתי קאתולי, הייתי פרוטסטנטי.
<אניטה נרובלנסקי: ואז הם לקחו אותי - אך באותה עת כבר לא נותר אף אחד שירים את קולו למעני".
<אניטה נרובלנסקי: אז בבקשה, אל תתנו לביורוקרטיה לנצח.
<אניטה נרובלנסקי: תודה.
קסניה סבטלובה: זה פשוט מרגש עד דמעות, ואני רוצה לשבח את אניטה על חדות המחשבה, על הרהיטות, וכל בית-ספר צריך להתגאות בבוגרת כזאת.
קסניה סבטלובה: תסיימי בית-ספר, תסיימי צבא, ובואי לעבוד אתנו בכנסת.
קסניה סבטלובה: ...
אברהם נגוסה: אני מסכים עם חברת הכנסת קסניה סבטלובה.
אברהם נגוסה: כל הכבוד לך.
אברהם נגוסה: אני חושב שמר יעקב טאוב גם גאה בבוגרת שכזאת, זה בית-הספר שמצליח כל כך.
אברהם נגוסה: זו גם הדרישה של ההורים.
אברהם נגוסה: בית-ספר מצליח חשוב לנו.
אברהם נגוסה: אנחנו רוצים להמשיך לשלוח את ילדינו - זו הדרישה.
<גנאדי גורליק: שמי גנאדי, אני אבא עם שישה ילדים, ושלושה ילדים כבר למדו בבית-ספר "גיבורי עציון", ועכשיו הבת הראשונה עוד מעט מסיימת י"ב והולכת לצבא.
<גנאדי גורליק: שני הילדים לומדים עדיין ב"גיבורי עציון" בכיתה ג' ו-ה', וילד אחרון שצריך להיכנס לכיתה א' ב"גיבורי עציון", לא נכנס בגלל אלה שסגרו.
<גנאדי גורליק: אני דיברתי עם מחלקת החינוך בקריית אתא, שאלתי למה, יעקב טאוב אמר אנחנו החלטנו.
<גנאדי גורליק: אני שאלתי מי אנחנו, פשוט רציתי לדעת מי, בשביל ללכת ולדבר למה.
<גנאדי גורליק: הוא לא אמר, אנחנו סיכמנו וזהו.
<גנאדי גורליק: אז מה אנחנו יכולים לעשות?
<גנאדי גורליק: אני גר מבית-הספר עד לבית-הספר שעכשיו לומד הבן שלי הקטן בכיתה א' 14 תחנות.
<גנאדי גורליק: אני בכוונה במוצאי שבת נסעתי עם האוטו ולמדתי כמה זה רחוק - זה 5 קילומטר 400 מטר.
<גנאדי גורליק: הנסיעה מהבית שלי לבית-הספר זה 30 דקות, כי בבוקר יש כל כך הרבה תנועה.
<גנאדי גורליק: אני מבקש בבקשה, גם אני נולדתי ברוסיה, וגם אני יהודי, ובאתי בשביל מה?
<גנאדי גורליק: בגלל שאני חושב שמדינת ישראל זה הבית שלנו.
<גנאדי גורליק: הילדים שלנו נולדו פה.
<גנאדי גורליק: הם כבר לא רוסים, לא צריך לדבר אפילו שאנחנו רוסים.
<גנאדי גורליק: קודם כל שאנחנו ישראליים, והילדים שלנו ישראליים שהם גדלים פה, והם חייבים לשמוע שהם לא רוסים אפילו.
<גנאדי גורליק: הם צריכים לדעת מה שאנחנו מדברים בבית, ונותנים חינוך לילדים שלנו, שאנחנו עוזרים למדינת ישראל, מגדלים במדינת ישראל.
<גנאדי גורליק: וכפי שאמר מרק, אנחנו משלמים מסים, אנחנו עובדים.
<גנאדי גורליק: אני אבא לשישה ילדים ומרוויח 6,000 שקל בחודש.
<גנאדי גורליק: אני עובד לבד.
<גנאדי גורליק: אני רוצה לדעת – שלושה ילדים גדולים הולכים לבית-הספר "רוגוזין א'" לתיכון ברגל שתדעו כי אין לי כסף לקנות לכל אחד אפילו חופשי חודשי.
<גנאדי גורליק: דיברתי גם בקריית אתא עם מחלקת חינוך, אמרתי, אם אתם סגרתם כיתה א', אז תפתחו בבקשה נסיעה לילדים קטנים.
<גנאדי גורליק: לבית-ספר "צבי ישראל", במקום שלומד הבן שלי, אומרים לא.
<גנאדי גורליק: אמרתי, תן לנו כרטיסיות.
<גנאדי גורליק: הם אמרו אנחנו חייבים לבדוק כמה קילומטרים.
<גנאדי גורליק: זו שטות, מה הם לא רואים כמה קילומטרים יש שם?
<גנאדי גורליק: מה זה הדבר הזה, איפה אנחנו?
<גנאדי גורליק: כפי שהבוגרת של "גיבורי עציון" אמרה שאנחנו במדינה דמוקרטית, זה לא שאנחנו גרים במדינות אחרות.
<גנאדי גורליק: אנחנו יכולים להגיד מה אנחנו צריכים לקבל לפי החוק של מדינת ישראל.
<גנאדי גורליק: מכיתה א' עד כיתה ד' צריך שני קילומטר, וכל ילד צריך לקבל כרטיסיה בחינם.
<גנאדי גורליק: מכיתה ד' עד כיתה ז' שלושה קילומטר.
<גנאדי גורליק: אז למה הילד שלי לא קיבל עד עכשיו כרטיסיה והוא הולך ברגל– אני רוצה לדעת יעקב טאוב למה?
<גנאדי גורליק: - מה, הילד שלי בגלל שהוא רוסי?
<יעקב טאוב: זה לא הדיון פה.
<יעקב טאוב: סליחה.
אברהם נגוסה: אם סגרת בית-ספר כיתות א', ואם הילדים האלה נוסעים מעל שלושה קילומטר, אז משרד החינוך הוא אחראי.
אברהם נגוסה: הוא אומר, אם סגרתם, אז לפחות תנו כרטיסי נסיעה.
<יעקב טאוב: נכון.
<יעקב טאוב: לזכאים בלבד לפי משרד החינוך.
אברהם נגוסה: לא, גם למשרד החינוך יש - - -
<גנאדי גורליק: נכון, זה רק לפי חוק, אתה צודק.
<יעקב טאוב: רק לזכאים.
<יעקב טאוב: משרד החינוך הוא שנותן את המרחק וקובע בתוכנה לכל רשות מה המרחק מהבית שלו לבית-הספר.
<יעקב טאוב: כאשר יש מרחק הוא זכאי לכרטיסייה והוא מקבל - הילד שלו בכיתה א' קיבל.
<גנאדי גורליק: אבל איך הוא קיבל, אתה יודע איך הוא קיבל?
<גנאדי גורליק: בכוח.
<יעקב טאוב: סליחה, משרד החינוך מודד.
<יעקב טאוב: כל אחד המדידה שלו היא פרטית ואישית, ואני בהחלט מבין אותו.
<יעקב טאוב: אבל יש תוכנה של משרד החינוך ששלח לכל הרשויות וקובע, ומראה את השרטוט בקו הליכה לא אווירי, ולא נסיעה – קו הליכה רגלי מביתו לבית-הספר, המרחק מזכה אותו.
<גנאדי גורליק: אז רגע, מה אתה רוצה, שילד בכיתה א' יילך ברגל לבית-הספר?
<גנאדי גורליק: אני רוצה לדעת אם הוא הולך ישר מהבית שלי לבית-הספר, הוא צריך ללכת מתחת לבתים בדרך - אני רוצה לדעת.
קסניה סבטלובה: אני מציעה שנעשה סיבוב ונלך ברגל מהבית שלך יחד עם אדון יעקב טאוב, שיילך - - -
<גנאדי גורליק: אני רוצה להגיד איך שאני קיבלתי כרטיסיות לבן שלי שהוא כבר בכיתה א'.
<גנאדי גורליק: אני דיברתי עם ההנהלה של בית-הספר.
<גנאדי גורליק: הם אומרים, אני לא יכול לקבל בגלל שאין עדיין ועדה, אתה יכול או לא.
<גנאדי גורליק: אמרתי בסדר, אבל יש ילדים שכבר קיבלו, שהם גרים בדיוק על יד הבית שלי.
<גנאדי גורליק: אז מה היא אמרה, זו לא הבעיה שלך מי קיבל, מי לא – ככה הם דיברו.
<גנאדי גורליק: התקשרתי לגב' עדנה היא גם חברת עירייה ב"ישראל ביתנו".
<גנאדי גורליק: דיברתי, סיכמתי, והיא אמרה שהיא עוזרת.
<גנאדי גורליק: תוך שעה התקשרו מבית-הספר ואמרו תבוא, תקבל.
<גנאדי גורליק: אז מה?
<גנאדי גורליק: כל פעם אני צריך להתקשר לקסניה סבטלובה למשל, או לעדנה, או לסופה לנדבר?
<גנאדי גורליק: אנחנו ישראליים, אנחנו צריכים לקבל הכול לפי חוק של מדינת ישראל.
<גנאדי גורליק: כמו שאנחנו משלמים כול הזמן לפי חוק, גם אנחנו רוצים לקבל הכול לפי החוק.
<גנאדי גורליק: הילד שלי עכשיו בבית-הספר "צבי ישראל" הוא לבד שם, כי כל הילדים בבתי ספר אחרים.
<גנאדי גורליק: אני רק מבקש, אם לדוגמה הוא יהיה בבית-ספר "גיבורי עציון" על יד הבית, הוא יהיה עם האחות שלו ביחד, הוא כבר לא יפחד ללכת לבית-הספר.
<גנאדי גורליק: כל יום הוא בוכה לפני שהוא הולך.
<גנאדי גורליק: אז למה אני צריך להגיד כל יום: ילד, בבקשה, תעשה לי טובה, תלך לבית-הספר.
<גנאדי גורליק: הוא אמר, אבא, אני לבד שם, אין חברים, אין כלום שם.
<גנאדי גורליק: אין אפילו אחות שהוא יכול להסתובב בתוך בית-הספר שלפעמים צריכים לעזור לו, כי הילד קצת פוחד.
אברהם נגוסה: תסכם, כי הנקודה ברורה.
<גנאדי גורליק: אני רק מבקש לפתוח כיתה א' ב"גיבורי עציון" בשביל שהילדים שלנו זה העתיד שלנו, זה העתיד של מדינת ישראל.
<גנאדי גורליק: הם גדלים ועוזרים למדינה, ומה שהם מקבלים, הם נותנים בחזרה.
<גנאדי גורליק: הכי פשוט, ולא צריך לסגור ילדים במקום אחר.
<גנאדי גורליק: במקום שאנחנו גרים רק גרים שם אתיופים ורוסים - אז בגלל זה בבית-הספר הזה יש רק אתיופים ורוסים.
<גנאדי גורליק: לדוגמה, אם אנחנו גרים בירושלים, אז אני הולך לבית-ספר אחר.
<גנאדי גורליק: סגרו בית-ספר כיתה א' רק בגלל שאומרים שאנחנו עושים פה בלגאן, כאילו שרק רוסים ואתיופים - אז מי הולך לבית-ספר הזה קודם כל?
<גנאדי גורליק: ב"צבי ישראל" עכשיו 560 ילדים בתוך בית-ספר קטן - נכון יעקב טאוב?
<גנאדי גורליק: אני יכול להגיד ישר, מאיפה אני יודע, זה כבר לא חשוב.
<גנאדי גורליק: הילדים שם בכיתה של 33 ילדים - זה בסדר?
<גנאדי גורליק: מורה יכולה לדבר לכל אחד בתוך השיעור?
<גנאדי גורליק: – לא.
<גנאדי גורליק: אני מבקש בבקשה.
<מריאנה רוקמן: שלום, שמי מריאנה, אני אמא לילדה שעלתה עכשיו מכיתה א' לכיתה ב'.
<מריאנה רוקמן: יש לי עוד בת קטנה שאני מאוד רוצה שהיא תלך לבית-הספר הזה.
<מריאנה רוקמן: אני חייבת לציין שאני לפני כן התגוררתי בחיפה.
<מריאנה רוקמן: בגלל בית-הספר הזה אני עברתי לקריית אתא בכוונה, אני עקרתי את החיים שלי כדי שהילדים שלי יילכו לבית-ספר שכל כך רציתי שהם יגדלו וייכנסו אליו.
<מריאנה רוקמן: כואב לי שמנסים לסגור בית-ספר שהוא כל כך טוב, שאין סיבה מוצדקת, אין סיבה אפילו הכי קטנה לסגור את בית-הספר הזה.
<מריאנה רוקמן: זה בית-ספר כשהילדה שלי עלתה לבית-ספר היא הייתה עוד לא בת 6, לפי החוק היא יכלה לעלות ועלינו לשם.
<מריאנה רוקמן: היא כל יום עולה לבית-ספר עם חיוך.
<מריאנה רוקמן: היא נהנית שם, היא לומדת לחיות, היא לומדת דת.
<מריאנה רוקמן: אני באה ממשפחה לא דתית, ואני שמחה שמשלבים את זה בבית.
<מריאנה רוקמן: אני מאוד ארצה שהבת הקטנה שלי שהיא בת 3 עוד מעט תשמח ללכת לבית-ספר כזה.
<מריאנה רוקמן: אני חייבת לציין, למרות שלוקחים מאתנו, שהעירייה לוקחת מאתנו את הארוחות החמות, ולא נותנת לנו אפשרות לשים את הילדים שלי בצהרון, ואני מסתדרת איכשהו לשים את הילדים במסגרת אחרי בית-הספר, אני עדיין מאוד מרוצה מבית-הספר.
<מריאנה רוקמן: הילדה שלי היא בת 6.5 עכשיו בכיתה ב', היא כבר מבינה אנגלית, וזה לא בא מהבית.
<מריאנה רוקמן: אנחנו כן מבינים אנגלית, אבל היא לומדת אנגלית שם ברמה טובה.
<מריאנה רוקמן: מתמטיקה - הנה, עשינו מבחנים עכשיו, היא קיבלה 90.
<מריאנה רוקמן: אני חייבת לציין שלי אין הרבה זמן לשבת עם הילדה בבית, אני חייבת לעבוד, בעלי חייב לעבוד - זה בא מבית-הספר.
<מריאנה רוקמן: נותנים להם רמה מספיק טובה שאני ממש מרוצה, והם נהנים, והם מקבלים ערכים ללמוד - אני ממש מרוצה מבית-הספר.
<מריאנה רוקמן: אני לא יודעת – כל אחד שניסיתי לשאול למה סוגרים את בית-הספר – אין לנו אלימות, אין לנו שום דבר.
<מריאנה רוקמן: אתם יודעים מה, לוקחים לנו אפילו את אולם הספורט.
<מריאנה רוקמן: לילדים שלנו בחורף אין שיעורי ספורט, מנסים למצוא דרכים או לא דרכים, תלוי במזג האוויר כי אין לנו אולם ספורט משנה שעברה, בחורף אין לנו שיעורי ספורט.
<מריאנה רוקמן: למרות הכול, המורים עושים מאמצים ומוציאים ילדים החוצה ועושים להם שיעורי ספורט באמצעים שיש.
<מריאנה רוקמן: אני מבקשת תתייחסו בבקשה להורים, לילדים ששמחים מהקיום של בית-הספר, ואל תתנו יד, אל תסגרו את בית-הספר הזה.
<מריאנה רוקמן: בבקשה.
אברהם נגוסה: בבקשה, נציגה של ועד ההורים.
<אסמרה אברו: שלום לכולם, יש לי ילד שעולה לכיתה ג'.
<אסמרה אברו: הוא למד בבית-הספר גם כיתה א' וכיתה ב'.
<אסמרה אברו: בית-הספר הזה הוא קרוב אלינו, ולנו אין לנו בית-ספר אחר כי הוא נמצא רחוק.
<אסמרה אברו: אני גרה בקריית אתא, הוא לומד בגן.
<אסמרה אברו: אני באתי לפני שנה, קניתי בית.
<אסמרה אברו: אמרו לי, אין גן.
<אסמרה אברו: אני הולכת בגשמים, אבל אין ברירה, צריך לקחת אותם ולהחזיר אותם לבד – זה קשה.
<אסמרה אברו: אני הולכת ברגל, זה קצת קשה.
<אסמרה אברו: אני עובדת.
<אסמרה אברו: עד שיש לנו בית-ספר קרוב – למה סוגרים?
<אסמרה אברו: אין לנו בית-ספר אחר הוא רחוק.
<אסמרה אברו: יש לי בת קטנה, עוד מעט בת שנתיים, יש לי שתי ילדים, אני לא יכולה לעבוד, למה?
<אסמרה אברו: בית-הספר רחוק, בשנה הבאה סוגרים, אז קשה באמת איך אנחנו נלך אין לנו בית-ספר קרוב.
<אסמרה אברו: איך אני אגיע לשם, גם לא נותנים כרטיסיות להגיע לשם - קצת קשה.
<סמי באביי: שלום לכולם, ברוך השם יש לי שתי ילדים.
<סמי באביי: (מדבר באמהרית)
אברהם נגוסה: הוא אמר שהבת שלו נמצאת בכיתה ג', אבל יש לו עוד בן שצריך להתחיל בכיתה א'.
אברהם נגוסה: אז אפילו גם זה שכיתה א' סגור, ויש שמועות שגם כיתה ג' ייסגר, ולכן גם הילד שלי לא ימשיך באותו בית-ספר, גם הילדה שלומדת גם היא כל הזמן בחרדה כי הם כל הזמן מדברים על סגירת כיתה ב' ו-ג'.
אברהם נגוסה: בית-הספר כל כך טוב לנו.
אברהם נגוסה: אנחנו רוצים שבית-הספר הזה ימשיך ולא לסגור את בית-הספר.
אברהם נגוסה: זה קרוב לבית שלנו.
אברהם נגוסה: זה נותן חינוך טוב, כולנו מרוצים, למה צריך לסגור את בית-הספר?
<אסמרה אברו: מורים, מנהלת, אנשים טובים – למה סוגרים?
אברהם נגוסה: נשמע מנציג העירייה.
<מרק חיאט: מה שקרה בעצם בשנה שעברה, שהורים פשוט אולצו להירשם לבתי ספר אחרים כדי שהילדים לא יישארו מחוץ למסגרת.
<מרק חיאט: בטוח שיש עוד בתי ספר בקריית שגם טובים, אבל הדרך החינוכית שמנסים המורות, המנהלת, סגנית המנהלת להעביר לילדים הם ערכים כאלה של להיות ישראלי, להיות בן אדם שיתרום לחברה, בן אדם שלא עוזב מישהו שנקלע לצרה.
<מרק חיאט: אנחנו רוצים שתראו את הילדים שלנו.
<מרק חיאט: אלה ילדים שלא היו בבית-ספר כבר הרבה שנים, זאת אומרת הם בקשר עם בית-הספר, אבל זה לא שהם באו מתי שהיו צריכים לנאום.
<מרק חיאט: היו הרבה אנשים שרצו להגיע, אבל פשוט בגלל שחלק עובדים, לומדים, הם אמרו אנחנו חייבים להגיע ולהגיד את זה.
<מרק חיאט: "גיבורי עציון" זאת משפחה, אי אפשר לקרוא לזה אחרת.
<מרק חיאט: אני מכיר ספציפית שני אנשים שהילדים שלהם היו בכיתה ד', בגלל שהילדים הקטנים שלהם לא יכלו להיכנס ל"גיבורי עציון", הם הוציאו את הילדים הגדולים מבית-הספר כדי שהם יהיו ביחד ושלחו את הילדים בהסעות לבית-ספר "שובו" בעכו.
<מרק חיאט: הקטנים הם קטנים מדיי, אז הילדים הגדולים בוכים, כי קשה להם מאוד, כי הפרידו אותם.
<מרק חיאט: הם כבר בשעה שבע ועשרה בהסעה ל"שובו", זה גם בית-ספר שיש לו נטייה דתית, והם שם – זה לא היה צריך בכלל להתרחש.
<מרק חיאט: הם רצו להיות פה בבית-הספר, ולא הייתה להם ברירה אחרת.