GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יוסי יונה: אבל באופן מטפורי, כמו שאני רוצה שכל עיירה שממנה הגיעו יהודים לישראל, בין אם זה חבר העמים, בין אם זה באתיופיה ובין אם זה בצפון אפריקה או כל מקום אחר, תהיה חלק מהזהות המשותפת של כולנו.
יוסי יונה: ונקודה אחרונה, דבר מאוד מאוד חשוב, העברית היא השפה האינטימית שלי, בה אני מבטא את המחשבות שלי, את ההגיגים שלי, את הזהות שלי, באופן מאוד מאוד עמוק, אבל אני גם מכיר בכך שהערבית היא לא רק חלק מהתרבות של ההורים שלי, הערבית והעברית אלה שתי אחיות תאומות.
יוסי יונה: הערבית זו שפה שגדולי ההוגים בהיסטוריה היהודית כתבו את הגיגיהם, בין אם נזכיר את הרמב"ם, בין אם נזכיר את סעדיה גאון ואחרים.
יוסי יונה: זאת אומרת שמי שמסתכל על התרבות היהודית העתיקה לא יכולה להתעלם מהמקום של השפה הערבית כחלק אינטגרלי בזהות של היהדות, של היהודים.
יוסי יונה: אתם מבינים?
יוסי יונה: והנה תראו איך אנחנו מסתכלים בריחוק ובזלזול ובמשטמה ובעוינות כלפי השפה הזאת שבה נכתבו אוצרות התרבות היהודית.
יוסי יונה: אז אני אומר פה משהו, הערבית היא לא רק של הערבים.
יוסי יונה: הערבית היא גם שפה שלנו.
יוסי יונה: נכון, שנייה במעמדה, כי אנחנו מדברים את השפה העברית והיא הכי אינטימית עבורנו, אבל כמישהו שמתחקה אחר עקבותיו, אחרי ההיסטוריה שלו, הוא חייב להבין שהערבית היא גם חלק ניכר מההיסטוריה של כולנו.
יוסי יונה: לכן הצעד האמיץ הזה, אהובה, שהתחוור גם כמאוד מאוד מוצלח, כי את באופן אינטואיטיבי חשת את הצורך של הציבור, את הרצון של הציבור, והתגובה המופלאה של האנשים שבאים וצופים בסרט הזה ואומרים 'היי, זקפת את קומתנו', זה הפך להיות דבר לגיטימי.
יוסי יונה: כל הכבוד.
יוסי יונה: אז אני רוצה באמת לברך על היוזמה, נכון שהיא של קסניה ושלי, אבל יש להודות, היא הייתה החלוצה - - -
קסניה סבטלובה: זהבה.
יוסי יונה: וזהבה.
יוסי יונה: אבל כחברת כנסת אני מתכוון, כחברת כנסת מי שהרים את הכפפה כשזהבה הגישה לו זו הייתה קסניה, אני הייתי שני.
יוסי יונה: אז קודם נכיר בכך, זהבה, קסניה, יוסי.
יוסי יונה: ותודה לאהובה שנענתה ליוזמה הזו ושיהיה לנו אירוע מוצלח.
יוסי יונה: עכשיו בהתנצלות, כמו שאנחנו פה נוהגים לעשות, אנחנו נקרעים בין אלף ואחת מחויבויות, בין ועדה כזאת וועדה אחרת, אז אם גם נוכחותנו תהיה חלקית, אנא הבינו שאנחנו נדרשים גם לספק ולו את חצי תאוותם של קבוצות אחרות שמחכות לנו שאנחנו נענה לנושאים שהם מביאים לפתחנו.
יוסי יונה: אז תודה רבה לכולכם.
אברהם נגוסה: תודה, חבר הכנסת פרופ' יוסי יונה.
אברהם נגוסה: באמת חברת הכנסת קסניה גילתה את הסוד, כי פרופ' יוסי יונה הוא מרצה שלי באוניברסיטה העברית, אז לא ידעתי - - -
יוסי יונה: היה, עכשיו הוא פה בזכות עצמו.
אברהם נגוסה: היה, אני לא ידעתי שהוא מעירק - - -
קסניה סבטלובה: חשבת שהוא מפולין.
אברהם נגוסה: לא, זה לא חשבתי.
אברהם נגוסה: הוא היה מרצה מצוין, אתם יכולים להבין גם מהתוצאה שאני פה.
אברהם נגוסה: אנחנו נמשיך את הדיון, יש רשימת דוברים, אני אתן לכולם, אבל אני מבקש, כדי שנספיק לראות את הקטעים מהסרט, שכל אחד יעשה את דבריו בתמצית.
אברהם נגוסה: רשותה הדיבור לגב' לבנה זמיר, יושבת ראש מרכז הארגונים של יהודי ארצות ערב והאיסלם, בבקשה.
<לבנה זמיר: בוקר טוב לכולם, בוקר טוב לחברת הכנסת קסניה סבטלובה הנפלאה, וגם יפה וגם חכמה וגם נבונה, הכול יש בה.
אברהם נגוסה: לא נהוג למחוא כפיים בכנסת, אבל היום אני מאשר.
<לבנה זמיר: היום תאשר ועוד איך.
<לבנה זמיר: כיושבת ראש מרכז הארגונים של יהודי ארצות ערב והאיסלם, כפי שאמרת, אני לא אדבר בשתי הדקות שלי על הפרהוד, אלא על כל הפרהודים של כל יהודי ארצות ערב.
<לבנה זמיר: בארצות ערב היו גם ספרדים, גם אשכנזים, במצרים למשל הייתה קהילה ספרדית, הייתה קהילה אשכנזית, הייתה קהילה קראית, כולם ילידי ארצות ערב, ואת אלה אנחנו מייצגים במרכז הארגונים של יהודי ארצות ערב והאיסלם, כי גם הם סבלו.
<לבנה זמיר: זה לא התחיל ב-1941, זה גם לא התחיל ב-1947 עם החלוקה, זה גם לא התחיל ב-14 במאי 1948, הרבה קודם לאורך כל הדורות, נזכור לפחות את מאורעות תרפ"ט, מ-1929, פורענות חברון, רצח של יהודים, עיר שלמה, מה זה קשור להקמת המדינה?
<לבנה זמיר: מה זה קשור לחלוקה?
<לבנה זמיר: כלום, זה תמיד היה.
<לבנה זמיר: זה נמשך ב-41' עם הפרהוד, זה נמשך ב-1945 בלוב, נובמבר 1945, ויושב כאן מאיר כחלון, יושב ראש שנים ארוכות של יהדות לוב וגם מקודם מרכז הארגונים של יהודי ארצות ערב, ביחד הקמנו לפני שבע שנים, כהמשך לארגונים אחרים כמו WOJAC.
<לבנה זמיר: באותו יום, 2 בנובמבר 1945 גם באלכסנדרייה ובקהיר נשרפו בתי כנסת, פוגרומים, נרצחו יהודים.
<לבנה זמיר: נכון, לא על ידי הממשל, לא על ידי השלטונות, על ידי אספסוף, אבל גם היום מה אנחנו רואים?
<לבנה זמיר: יש סכינאים ברחובות, בתל אביב ובכל מקום ישראל, לא אבו מאזן, הוא לא בא לרצוח, האספסוף המוסת, ההסתה של השלטונות, יש אומרים ההסתה של הנאצים, גם זה, לא חסרים שונאי יהודים.
<לבנה זמיר: לאורך כל הדורות הפוגרומים האלה, הפרהודים למיניהם, בכל ארצות ערב, סוריה, לבנון , מצרים, עירק, גם אירן.
<קריאה: מרוקו.
<לבנה זמיר: אני לא רוצה להזכיר את צפון אפריקה, הם אומרים 'אנחנו לחוד, אנחנו באנו ארצה מתוך ציונות', אבל אני סולחת לכם, חצי באו מתוך ציונות, חצי כי ברחו, נסו על נפשם מהפורענויות האלה.
<לבנה זמיר: המילה 'זכור' בדת היהודית היא מצווה.
<לבנה זמיר: מה שאנחנו עושים כאן היום זה זה, זכור, אנחנו זוכרים, חייבים לזכור.
<לבנה זמיר: היום מדינת ישראל היא המגנה על כל היהודים בעולם, לולא המדינה הם היו נרדפים וגם כך הם נרדפים, הגיע הזמן להכיר בכך, שזה בזכות מדינת ישראל שהוקמה על אפם וחמתם.
<לבנה זמיר: האו"ם אמנם הוחלט, ופה אולי הזמן לומר את זה, הוא אמנם החליט על החלוקה בנובמבר 47', שהפלשתינים לא הסכימו, רק אנחנו אמרנו 'יאללה, יאללה', וכבר בחודש פברואר 48' הליגה הערבית התקבצה, ויש פרוטוקול ברור שאומר 'עליהום' על כל יהודי ארצות ערב, בהתחלה לא לתת להם לצאת כדי שלא יחזקו את המדינה, אחר כך מאסרים קשים, אנשים נעלמו, כל הרכוש הולאם, הופקע, נלקח, לאחר מכן גירוש המוני בכמה ארצות, כמו במצרים ב-49', 56', 67', מאסרים ועינויים קשים, מה זה אם לא פורענויות ללא עוול בכפם?
<לבנה זמיר: לכן כאשר דוד בן גוריון שהפלשתינאים לא רוצים הוא החליט על הקמת המדינה הזאת שתגן על כל עם ישראל באשר הוא.
<לבנה זמיר: לולא היה מקים את המדינה האנגלים לא היו עוזבים את המקום, היה מנדט, הם לא רצו ללכת.
<לבנה זמיר: באומץ רב הוא החליט על הקמת המדינה, מדינת ישראל, מדינת היהודים, ואז התחילו עוד יותר פורענויות.
<לבנה זמיר: נתנו להם כביכול, זה תירוץ, זה תמיד היה, תמיד יימשך ומדינת ישראל היא המגן שלנו.
<לבנה זמיר: כאן גם הזמן לזכור, נכון, מצוין, זהבה, חברת הכנסת קסניה סבטלובה, אתם כאן היום ממשיכים את מה שהתחילו הדור של אבי, עוד בשנת 1956-57, כאשר משרד החוץ ביקש 'תמלאו תביעות, תמלאו, אתם השארתם שם רכוש, תמלאו תביעות' ומילאנו תביעות באלפים.
<לבנה זמיר: המשיך את זה גם תומי לפיד כאשר אסף את כל הארגונים בחסות WOJAC, World Organization of Jews from Arab Countries, המשיכו JJAC, Justice for Jews from Arab Countries, כדי שנוכר כפליטים ונוכר בקונגרס האמריקאי כפליטים ורק אז בישראל התחילו את ההמשך של הפעולה הזאת.
<לבנה זמיר: ובואו נזכיר פה את שמעון אוחיון, חבר הכנסת שהיה, הוא שהביא לבתי הספר את מה שנקרא חוק ה-30 בנובמבר, ודינה דרורי נמצאת כאן והיא יודעת במה בדיוק מדובר, לפני שנתיים התחלנו פעם ראשונה, לאחר 20 שנות פעילות אמיצה ונחושה, גם שלי ושל אחרים, קבוצה ממש עקשנית שהמשיכה והמשיכה והמשיכה עד שזה קרה.
<לבנה זמיר: פעם בשנה לומדים, גם על התרבות, על הכול ילמדו.
<לבנה זמיר: תודה גם לחבר הכנסת נסים זאב, שעוד לפני שמעון אוחיון הצליח להביא להכרה.
<לבנה זמיר: נכון, היא עושה לי ככה, כי את יודעת, בהחלט, בוועדה הזאת, כאן בדיוק הוא הביא לכך שיוכרו הזכויות של יהודי ארצות ערב.
<לבנה זמיר: בזכות הפעולות האלה לאט לאט, חריש עמוק ועקשני, הגענו היום לכאן ואני מאוד מודה לחברת הכנסת קסניה סבטלובה, שהיא ההמשך של כל זה.
<לבנה זמיר: מברכים אותך, תודה רבה, תמשיכי, אנחנו איתך.
<לבנה זמיר: תודה.
אברהם נגוסה: אני שוב רוצה להזכיר לדוברים, נא לעשות את זה בתמצית.
אברהם נגוסה: אני יודע, זה נושא מרתק וזה חשוב וזה היסטוריה, אבל בואו נעשה בתמצית כדי שנספיק להגיע לפי התכנית של הדיון שלנו.
אברהם נגוסה: אני עכשיו נותן את רשות הדיבור לדב קרן, מפיק הסרט 'מפריח היונים'.
<דב קרן: כבוד היושב ראש, ברשותך אני אשאיר את החלק שלי לסוף.
<דב קרן: היות שהאמצעים הטכניים לא אפשרו לנו להקרין את הקטעים במהלך הדיון אנחנו נשאיר את זה לסוף ואז נוריד את המסך ונקרין את הקטעים ואז אני אומר כמה דברים לגבי החלק שלי בסרט ולמה בחרתי את הקטעים האלה.
<דב קרן: אז נעביר את רשות הדיבור.
אברהם נגוסה: אני מעביר את רשות הדיבור לאהובה קרן, בבקשה, יוזמת הקרן.
<אהובה קרן: תודה רבה.
<אהובה קרן: נשבעת לכם, אני הולכת לעשות את זה מאוד מאוד קצר, לא תסבלו.
<אהובה קרן: קודם כל אני רוצה להגיד אלף תודות לחברת הכנסת קסניה סבטלובה.
<אהובה קרן: כאשר פניתי אליה לפני כמה חודשים וביקשתי ממנה שתעזור לי לקדם את הפרויקט הזה שלא שייך לי באופן אישי, ששייך לקהילה עצומה וטובה ואני חושבת שהיא גם שייכת למדינת ישראל, היא נענתה ללא מחשבה נוספת ומיד נכנסה לנהל ולעשות וכרגע אנחנו נמצאים פה בזכותה.
<אהובה קרן: אני מודה לה מאוד.
<אהובה קרן: אני מודה גם לכם ואני אתחיל את דבריי.
<אהובה קרן: נולדתי בירושלים, בבית חולים הדסה, ב-1952.
<אהובה קרן: הוריי, שמחה ויצחק, עלו לישראל ב-1950 כפליטים.
<אהובה קרן: אני נשואה לדב קרן, אחד המפיקים של הסרט 'מפריח היונים'.
<אהובה קרן: דב נולד ב-1950 בבית חולים דג'ני ביפו.
<אהובה קרן: זה לא רזומה של משרד הפנים, חכו.
<אהובה קרן: הוריו, רחל ושמואל, ז"ל, ניצולי שואה, עלו לישראל ב-1949 מפולין, גם כפליטים.
<אהובה קרן: לימים נולדו לי ולדב שני בנים, דניאל ואלון.
<אהובה קרן: שניהם סיימו את לימודי התיכון שלהם בהצטיינות יתרה והנה כאן השאלה שלי, כי אני באתי לפה רק לשאלה, למה בהצטיינות היתרה הזאת נלמדה ההיסטוריה של סבא וסבתא ואבא שלהם לאורכה ולרוחבה ולמה ההיסטוריה של אבא שלי ואמא שלי וההיסטוריה שלי לא נלמדה?
<אהובה קרן: זאת השאלה שלי.
<אהובה קרן: ואני שואלת מה המדד ללמידת ההיסטוריה האנושית, מה?
<אהובה קרן: מספר הפוגרומים?
<אהובה קרן: מספר המתים?
<אהובה קרן: מי מנצח?
<אהובה קרן: מי הפסיד? לא.
<אהובה קרן: או אפשרות שנייה, למידת תהליכים ותקופות היסטוריים בהם משתקפת התרבות האנושית על כל המשתמע ממנה.
<אהובה קרן: זה מה שיש לי להגיד, תודה רבה לכם.
אברהם נגוסה: אני נותן את רשות הדיבור לזהבה ברכה, מייסדת משמרים את השפה העירקית.
<זהבה ברכה: תודה רבה.
<זהבה ברכה: מכובדיי, יושב ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, חבר הכנסת אברהם נגוסה, חברת הכנסת קסניה סבטלובה, יושבת ראש השדולה לשימור וטיפוח תרבות ומורשת ארצות ערב ואיסלם, חבר הכנסת יוסי יונה, אהובה ודב קרן, שלום כולם.
<זהבה ברכה: שמי זהבה ברכה, מייסדת ומנהלת את קבוצת המשמרים, משמרים את השפה העירקית, המונה מעל 25,000 חברים.
<זהבה ברכה: פסקי הלכה וכתביהם של חכמי בבל הם נכסי צאן ברזל לא רק עבור העדה, אלא עבור כל העם היהודי.
<זהבה ברכה: חכמי בבל הלכו מאז ומתמיד בדרך המתינות והתאימו את פסקי ההלכה שלהם לרוח התקופה.
<זהבה ברכה: גם הרבנים בבגדאד של הדורות שלנו, שלפני קום המדינה, נהגו כך.
<זהבה ברכה: כאשר נערים היו הולכים בשבתות לבתי הקולנוע מיד לאחר שסיימו את התפילה בבתי הכנסת העלימו הרבנים עין וקיבלו את הנערים בחיבוק.
<זהבה ברכה: הם תמיד חיפשו היכן להקל ולא היכן להחמיר, דבר שנשכח במחוזותינו.
<זהבה ברכה: אני מברכת על כל סרט, הצגה או מפעל תרבותי שמטרתם להנציח את סיפורה האותנטי ואת מורשתה של הקהילה המפוארת והעתיקה.
<זהבה ברכה: באשר לדור הצעיר, מדינת ישראל היא עובדה מובנת מאליה, אולם כפי שאמר המנהיג יגאל אלון, עם שאינו יודע את עברו ההווה שלו דל ועתידו לוט בערפל.
<זהבה ברכה: הסרט 'מפריח היונים' השכיל להנגיש את הסיפור המיוחד של גלות עירק לבני הדור הצעיר והביא עמו משב רוח רענן לדמויות ולסיפורים של הגלות וטרום העלייה לישראל, מה גם שהסרט דבר עירקית ורענן והתניע את הזיכרון של העדה כולה.
<זהבה ברכה: גם ההצגה 'הבנות של אבא', של המחזאית גילית יצחקי, הביא ועורר את הזיכרון ביחס למאורעות הפרהוד כמו גם את סיפור המהגרים.
<זהבה ברכה: עוד הצגה, 'מגרות חיי' של היוצר עמי בקל, לה נחשפתי לאחרונה, חושפת את הקשיים של בני הדור השני למהגרים, כולל ההסתרה והבושה ובקשת סליחה מאוחרת מהוריהם.
<זהבה ברכה: כל היצירות הללו הינן אוניברסאליות ומתאימות ואמורות לעניין את כלל הציבור מכל עדה ותרבות שהיא, אך הן לא מתוקצבות ואינן זוכות לחשיפה ותמיכה על ידי אף גורם, כולל גורמים האמונים על שימור המורשת והתרבות הבבלית.
<זהבה ברכה: מי שמבין יבין.
<זהבה ברכה: אנו בקבוצת המשמרים מסייעים ככל יכולתנו ליוצרים מכל גווני הקשת התרבותית ומעניקים להם פלטפורמה חשובה שאין להם.
<זהבה ברכה: כאן אני רוצה להודות לחברי הכנסת הנמצאים כאן איתנו והפועלים ליצירת שינוי, כמו חברת הכנסת קסניה סבטלובה, חבר הכנסת יוסי יונה.
<זהבה ברכה: האירוע הזה שהם קיימו כאן הוא אירוע חשוב מאוד כדי שהסיפור הגדול הזה של כולנו יסופר ויועבר מדור לדור.
<זהבה ברכה: כן ירבו הפקות כאלה ועל כך יבורכו כל העושים במלאכה.
<זהבה ברכה: תודה רבה לכולכם.
אברהם נגוסה: אני מזמין את השגריר צבי גבאי, בבקשה.
<צבי גבאי: תודה רבה, אדוני היושב ראש.
<צבי גבאי: אני מודה לחברת הכנסת קסניה ולחבר הכנסת נגוסה על היוזמה למפגש הזה.
<צבי גבאי: זה מפגש חשוב.
<צבי גבאי: אני עוסק בנושא הזה כבר למעלה מ-30 שנה, בנושא יהודי ערב, גם בהיותי איש משרד החוץ עסקתי בזה, באופן פרטי כמעט.
<צבי גבאי: אני ממשיך את דרכו של מרדכי בן פורת שהקים את WOJAC בזמנו כדי להעלות על נס את הנושא של יהודי ערב.
<צבי גבאי: מאז קמו הרבה מאוד ארגונים ופעלו הרבה מאוד.
<צבי גבאי: הארגון הנוכחי, בראשותה של לבנה זמיר, לפניה היה מאיר כחלון, עושים עבודה חשובה להעלאת הנושא הזה בציבור, אבל עדיין לא מספיק.
<צבי גבאי: אם אני בא לכנסת ישראל ואני מבקש להיכנס לכנס של הפרהוד, אז האיש אומר לי 'מה זה הפרגוד הזה?
<צבי גבאי: ' אמרתי לו 'תסלח לי, אתה לא יכול לדבר ככה', כלומר עד הכנסת לא יודעים מה זה פרהוד, אז לא עשינו די.
<צבי גבאי: צריך עוד לעשות.
<צבי גבאי: במקרה השנה זה 75 שנה לפרעות הפרהוד, פרסמתי מאמר גם באנגלית, גם בעברית וגם בעוד כמה עיתונים.
<צבי גבאי: אני לא רק מציין את הפרעות ביהודי עירק, אלא גם של מצרים ושל לוב ושל תימן ושל כולם.
<צבי גבאי: ועדיין לא זכינו, ואני אומר, אל תיפגעו אלה שעוסקים, אני יודע שפעם אחת לבנה נפגעה שאמרתי את זה, אל תיפגעו, לא עשינו מספיק, כנראה לא עשינו מספיק.
<צבי גבאי: אם עדיין בכנסת לא יודעים מה זה פרהוד אז לא עשינו מספיק.
<צבי גבאי: אני אומר, עד שהממשלה לא תרים את הנושא הזה ותעשה יום זיכרון, כמו שעושים יום זיכרון לשואה ולאחרים, אנשים לא יידעו מה קרה ליהודי ערב.
<צבי גבאי: אין מה לעשות.
<צבי גבאי: השנה, בגלל 75 שנה לפרהוד, זכינו במשהו, בהכרה.
<צבי גבאי: תדעו לכם, במדינת ישראל לא זכינו לכל כך הכרה ולא זכינו ממדינות העולם, אבל גם העמים שחיינו בהם, המצרים, העירקים, התימנים, לא זכינו מהם, אבל השנה סנונית ראשונה, באמת סנונית ראשונה וחשובה, כתב אותה פרופ' ג'בר ג'מאל א-דין, הוא פרופסור באל קופה, באוניברסיטה בעירק, אוניברסיטה שהיא באזור של שיעים.
<צבי גבאי: הוא הרגיש צורך להשתתף באבלם של היהודים שנרצחו ונטבחו, אז הוא כתב שיר בערבית, שלח אותו לפרופ' מורה, פרופ' מורה דאג לתרגם אותו ומסרנו אותו לעורך המוסף הספרותי של הארץ.
<צבי גבאי: ביום שישי האחרון הוא פרסם את זה על חצי עמוד.
<צבי גבאי: שיר שכתב ג'בר ג'מאל א-דין, שהוא פרופסור באל קופה.
<צבי גבאי: תרשו לי לצטט שתי פסקאות ממנו, הוא אומר ככה: 'אוי לאירועי יום הפרהוד, איזה אסון רע, בעיניי ראיתיך כעידן חשוך, נוגה ומצער.
<צבי גבאי: יום זה הינו דף היסטורי מטונף, יום אומללות ובושה עד אחרית הימים'.
<צבי גבאי: אומר את זה עירקי על העירקים.
<צבי גבאי: 'ביום זה נקרעה אחדות העם וחשכו אורות הנרות, גם קסם האמנויות התפוגג, כי בני עמו של יחזקאל', הנביא יחזקאל שהיהודים אהבו אותו מאוד, 'הובהלו ללא סיבה, למרות שהיו חלוצי היושרה ושמירת החוק'.
<צבי גבאי: דיבר על זה פרופ' יונה.
<צבי גבאי: 'הם מיחזקאל ירשו את נדיבות נפשם, ללא תשורה ומחיר הם מיטיבים לזולתם.
<צבי גבאי: ואם תדפדף בתולדות העמים תמצא את חיוב השפעתם מגבולות סין עד תימן'.
<צבי גבאי: כך אומר פרופסור עירקי עלינו, יהודי ערב, יהודי עירק, יהודי מצרים, יהודי לוב.
<צבי גבאי: 'זהים בעיניי דמעות כחש ששכחתם, כדמעות שכחנו, ענני גשם ללא פוסק.
<צבי גבאי: איך מבית שאול נמחקו החסרים והטובות ובית ראובן נותר חרבות ללא סיוע.
<צבי גבאי: הן ללא האמנויות המעוצבות מהברקות אזי גם על חוף יפה לא היה זורח אור צהריים.
<צבי גבאי: פלא, איך אספסוף של נערים זחלו לטבוח כללי נעורים רעננים נטועים במולדתם.
<צבי גבאי: בני דת משה, אתם למרות צרתכם, נפשכם נותרו לעולם ללא רתע ולא השפלה.
<צבי גבאי: אלה שנשאו עוקצי דבורים, בלי בליעל הסתערו להזיק לכם בשטנה, איבה ושנאה.
<צבי גבאי: ולמרות הרוע כלפיכם ראשיכם נותרו זקופים, לא רכונים עד היום.
<צבי גבאי: כשנשרף בשכונתנו ביתו של עזרא', הוא השתמש בשמות של יהודים, 'אזי האש ההיא עדיין אותי שורפת'.
<צבי גבאי: פרופסור מוסלמי עירקי.
<צבי גבאי: 'הניתן להעלות על הדעת ששכחנו את אבותיכם, שהנה חובת קיום חוק שנחקק בחוקה, נותרת נאמן, כשיר אני להוט לשננו, הן רק החדירה היא שהפרידה בין עפעף לנמנום'.
<צבי גבאי: תודה רבה.
אברהם נגוסה: אנחנו נשמע מגילית יצחקי, בבקשה.
<גילית יצחקי: תודה לאהובה קרן על הסרט 'מפריח היונים' שאני צפיתי בו ארבע פעמים בערך, בגעגועים רבים.
<גילית יצחקי: אני שחקנית, סיימתי את בית צבי בערך לפני 20 שנה, כתבתי את המחזה 'הבנות של אבא', שמספר את סיפור עלייתם של יהודי עירק לארץ דרך מאורעות הפרהוד, המחתרת הציונית.
<גילית יצחקי: כשאני למדתי בבית צבי היה שם משהו מאוד מצחיק שקורה שם.
<גילית יצחקי: אבא שלי היה מגיע כל יום בצהריים ונעמד במרכז הרחבה של בית צבי, עם החליפה שלו ועם העניבה ועם הכובע ועוברים סביבו כל מיני תלמידים, שרים ומדברים לעצמם ורוקדים והוא מסתכל ואומר 'טוב, הבת שלי בבית משוגעים'.
<גילית יצחקי: והייתי מסבירה לו 'אבא, זה לא משוגעים, פשוט, אתה יודע, אנחנו לומדים טקסטים בעל פה אז אנשים עושים חזרות כל היום' ואז הייתי מבקשת ממנו 'למה באת?' אז הוא היה אומר 'הבאתי לך קצת אורז אדום, קצת קובה', אמרתי לו 'אבא, אני ילדה גדולה, אתה לא צריך להביא לי אוכל, אני יכולה לאכול פה בקפיטריה, תלך כבר עם החליפה שלך והעניבה, זה לא מתאים לפה'.
<גילית יצחקי: טוב, הוא היה חוזר הביתה, כמובן אומר לאמא שלי שהבת שלה בבית משוגעים ואני הייתי עם כל האוכל הזה, שלא הבנתי אף פעם את הכמויות האלה, הייתי אומרת לו 'בשביל מה כל כך הרבה אוכל?
<גילית יצחקי: כמה אני כבר יכולה לאכול?' אז הוא היה אומר 'תיתני לחברים המסכנים שלך'.
<גילית יצחקי: ככה יצא שאמא שלי, בשביל שאני אוכל, האכילה את כל הכיתה שלי במשך שלוש שנים באוכל עירקי.
<גילית יצחקי: היום, במהלך החזרות על ההצגה 'בנות של אבא', אורי גבריאל, שהוא השותף שלי בהקמה של התיאטרון הזה, ואני החלטנו להקים את תיאטרון השחר שיביא סיפורים של מורשת יהודי תרבות ערב.
<גילית יצחקי: כל ערב שאנחנו על הבמה מבחינתי אני מחיה את ההורים שלי ואת כל הזכר של כל הקהילה הזאת.
<גילית יצחקי: זו התחושה שלי.
<גילית יצחקי: הקמנו תיאטרון שהוא בעצם תיאטרון של הבית של אבא והריח של התבלינים של אמא שלי וזה הכול.
אברהם נגוסה: הצטרף אלינו חבר הכנסת איציק שמולי, את רשות הדיבור אני נותן לו שהוא התייחס, אני מודה לך שבאת.
אברהם נגוסה: חשוב מאוד לציין שפה בכנסת חברי הכנסת מקיימים גם דיונים בוועדות שונות באותו זמן ולכן אתם רואים אותם הולכים וחוזרים.
אברהם נגוסה: אז חברי כנסת שהיו בהתחלה הלכו ויחזרו גם.
<קריאה: זה בית משוגעים מסוג אחר.
אברהם נגוסה: אבל כולם יקראו בפרוטוקול, אל תדאגו.
איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב ראש, חבר הכנסת נגוסה.
איציק שמולי: אני רוצה להגיד מילה טובה גם לפרופ' יונה, שבוודאי מחויב לנושא, וגם לחברתי חברת הכנסת קסניה סבטלובה, שאין הרבה חברי כנסת כמוה ששוברים מוסכמות בכנסת הזאת ויוצאים מהתבניות שמישהו מנסה ליצור להם.
איציק שמולי: גם לי יש וידוי, ואני מתחבר לדוברת האחרונה, אני יותר מדי שנים נהניתי מהצד הכיפי של המוצא שלי, שהתבטא בעיקר במטבח ולבוא לסבתא עם הסירים הגדולים ולטעום את כל המטעמים של יהדות עירק, זו הנאה גדולה וצרופה, אבל עם ההנאה הזאת יש גם חובה מאוד מאוד גדולה, שאני באופן אישי נמנעתי ממנה והזנחתי אותה במשך כל כך הרבה שנים.
איציק שמולי: נקודת המפנה הגיעה עם הסרט ב-2014 'מפריח היונים'.
איציק שמולי: אני זוכר שהסתכלתי על הסרט הזה ומשהו בלב שלי נפתח ומרוב שהייתה בי סקרנות אחרי יום חזרתי לקולנוע וראיתי את הסרט עוד פעם ובסוף אותו שבוע לקחתי את אמא שלי עם כל האחיות שלה, ואצלנו, אתם יודעים, זה שבט, וראינו ביחד את הסרט 'מפריח היונים'.
איציק שמולי: ואז אני הבנתי כמה לא ידעתי וכמה לא שאלתי וכמה לא התעניינתי.
איציק שמולי: שאלתי את עצמי מאיפה זה הגיע, למה במשך כל כך הרבה שנים אני לא חשבתי לשאול את ההורים שלי על התלאות שהם עברו בעירק.
איציק שמולי: אצלי הסיפור של הילדות התחילה ברמת גן, אבל הסיפור של המשפחה שלי לא התחיל בדירה ברמת גן, הסיפור של המשפחה שלי התחיל עוד קודם, במעברה ובעלייה ארצה ובתלאות שעברו בעירק והעובדה שעזבו הכול מאחוריהם בשביל הרצון, חלק בגלל הדחף הזה והתנועה הזאת לכיוון ארץ ישראל, כדי להיות שותפים בבניין המדינה, וחלק מרצון לשמור על החיים שלהם.
איציק שמולי: בעיניי יש משהו מאוד מעוות בעובדה שזה מובן מאליו לכולנו שפרעות קישינב הם חלק מתכנית הלימודים והפרהוד לא, שמרד גטו ורשה זה חלק בלתי נפרד מתכנית הלימודים, וכמובן טוב שכך, אבל מי מאיתנו בכלל שמע עד הסרט ב-2014 על זה שהייתה מחתרת ציונית במדינות ערב, בין השאר גם בעירק.
איציק שמולי: אני חושב שהדחיקה של הסיפור שלנו לקרן הזווית של הציונות היא עוול גדול מאוד מאוד.
איציק שמולי: יש לנו עוד הזדמנות לתקן ואנחנו חייבים לתקן, כי אנחנו לא ציונות סוג ב'.
איציק שמולי: ואני רוצה להגיד עוד משהו, אנחנו גם לא בתחרות מסכנות עם אף אחד, כל אירוע טראומטי שחווה העם היהודי בהיסטוריה שלו, ולמרבה הצער ודאבון הלב לא חסרים אירועים כאלה, צריך להיות חלק מהמורשת, מההיסטוריה, מתכנית הלימודים של מה שאנחנו מחנכים כאן את ילדינו, מבלי להפקיע את מקומו של אף אחד.
איציק שמולי: אם עכשיו הישראלים, יוצאי העדה האתיופית, נאבקים על כך, ולך, אדוני היושב ראש, יש זכויות רבות בעניין, שגם הסיפור שלהם יוכר בתוך תכנית הלימודים, אז כן, אנחנו צריכים להמשיך ולהיאבק על הסיפור שלנו ואנחנו צריכים גם לגלות סולידריות כלפי קבוצות אחרות שהודרו ועדיין מודרות מהסיפור הציוני.
איציק שמולי: אז אני באופן אישי עשיתי ואני עדיין עושה את התיקון ובשולחן שבת ובסופי שבוע אני לפעמים מנסה לדלות עוד פרט ועוד פרט ועוד פרט שלא ידעתי על קיומו.
איציק שמולי: אני חושב שכשמסתכלים על העניין הזה ברמה הלאומית, אז יש שתי דרישות שצריכות להיות מונחות על השולחן, אחת מהן מועלית כאן, וזו ההכרה שזו קבוצה שיש לה סיפור מרתק, טראומטי, כואב, שהוא חלק אינטגרלי מהסיפור של העם הזה והדבר השני זה גם פיצוי.
איציק שמולי: אני מגיע מהמחנה שרבות מדובר על הפליטוּת של הערבים בגלל שאנחנו בנינו כאן בית לאומי, אבל אני לא שומע שהסיפור של הפליטות של היהודים שיצאו ממדינות ערב מושמע באותם הדציבלים.
איציק שמולי: אני חושב שזה חלק אינטגרלי מהסיפור כולו.
איציק שמולי: הפצע הוא פצע פעור לכל הכיוונים וגם זו צריכה להיות דרישה, לא רק של יהדות עירק, אלא של יהדות ערב בכללותה, טוניס, לוב, מצרים, סוריה, מרוקו, לבנון, אלג'יר - - -
<קריאה: תימן.
איציק שמולי: לא הייתי צריך להסתבך.
איציק שמולי: אז תודה רבה ואני כמובן מחויב לעניין הזה.
אברהם נגוסה: אני יודע שלכולם מטרת הדיון זה להשיג את ההכרה ממשרד החינוך, שיהיה במערכת החינוך.
אברהם נגוסה: יש לנו נציגה של משרד החינוך, אבל אני רוצה קודם כל, לפני שאני אפנה אלייך, כדי שזה יעזור לך להתייחס לנושא, לתת לכמה אנשים, קודם כל למר מאיר כחלון ממרכז הארגונים יוצאי ארצות ערב.
<מאיר כחלון: אפשר להגיד בוקר טוב או צהריים טובים לכולם.
<מאיר כחלון: חברי הכנסת היקרים, כל אחד בשמו וכבודו, נציגי הקהילה, בעצם אנחנו היום אחרי 75 שנה באים לדבר על הפרהוד בעירק.
<מאיר כחלון: אני שואל את אנשי הקהילות שלנו, אחר כך את המדינה, איפה היינו, למה נתנו, למה אפשרנו שנשכחנו?
<מאיר כחלון: נכון, טוב מאוחר מאשר אף פעם.
<מאיר כחלון: עכשיו סיפרה לנו, במילים קצרות, השחקנית, את כל האוכל שהכינו אכלו כולם ביחד, אבל היא נשארה שמנה.
<מאיר כחלון: תראו.
<מאיר כחלון: אחד הדברים שקיימים היום בעולם ובארצות ערב, אנחנו כולנו חיים את זה היום, הן נהרסות אחת אחרי השנייה, כל מדינות ערב, והן נהרסות מסיבה אחת, כי היהודים גורשו משם, יצאו משם.
<מאיר כחלון: היהודים בנו את מדינות ערב.
<מאיר כחלון: לנו בכנסת ישראל יש נציגות של יהודים מכל ארצות ערב, בכל המפלגות, ואני יכול פה להגיד בכנסת ישראל שחלק קטן מאוד עוסקים בנושא של יהודי ארצות ערב והאיסלם, היתר עסוקים בעצמם.
<מאיר כחלון: כואב לי להגיד את זה.
<מאיר כחלון: דבר שני, משרד החינוך, אנחנו צריכים לבקש במשרד החינוך שילמדו את ההיסטוריה של יהודים שחיו בגלות בארצות ערב והאיסלם, או שמשרד החינוך היה צריך להכין את זה מראש?
<מאיר כחלון: משרד החינוך התחייב, לא היום, לפני 17 שנים, שיכניסו בתכנית הלימודים את נושא יהודי ארצות ערב עם כל המשתמע.
<מאיר כחלון: זה לא עבד.
<מאיר כחלון: בחינות בגרות בנושא השואה מדברים על קישינב, כמה נרצחו בקישינב?
<משה שינה: זה לא חשוב.
<מאיר כחלון: לא, זה חשוב.
<משה שינה: לא, זה לא חשוב, כי לא עושים תחרות במספרים.
<מאיר כחלון: רק שנייה, אל תעזור לי, תאמין לי שאני יודע על מה אני מדבר.
<מאיר כחלון: 47 יהודים, לצערי, נרצחו בקישינב, את הפואמה על זה לומדים בבית הספר, עושים בחינות.
<מאיר כחלון: כמה נרצחו בפרהוד?
<מאיר כחלון: האם הייתה בחינה על זה?
<מאיר כחלון: האם זה עבר בחינוך?
<מאיר כחלון: כמה נרצחו בלוב, כמה נרצחו בעירק?
<מאיר כחלון: נרצחו.
<מאיר כחלון: לא למדו על זה.
<מאיר כחלון: כתוצאה מזה שלא למדו על זה אז אין בחינות.
<מאיר כחלון: אחרי שהצלחנו, אני אומר הצלחנו, הצלחנו זה בסימן שאלה גדולה, להביא למצב שמדינת ישראל קיבלה החלטה בפברואר 2010 בנושא של זכויות על הרכוש של יהודי ערב, הצלחנו להביא למצב שיש יום זיכרון או יום שנקרא הגירוש והיציאה, שכל מדינת ישראל, לא חוגגת, אלא מציינת, אנחנו מדברים היום על דבר הכי חשוב, בית, בית ליהודי ארצות ערב והאיסלם, ומה זה אומר בית?
<מאיר כחלון: בנו בית שקראו לו בית התפוצות, לכל עם ישראל, בבית התפוצות יש 50% מהתפוצות, 50% הנוספים לא קיימים שם.
<מאיר כחלון: יש בית אחד של בבל באור יהודה, לתפארת, שלא הייתה ברירה, הקהילה עצמה הקימה אותו, יש עוד בית על ידו קטן, של לוב.
<מאיר כחלון: איפה יתר הבתים?
<מאיר כחלון: איפה יתר הארצות?
<מאיר כחלון: יש בית קטן בתל אביב של מצרים, יש עכשיו בית בירושלים, הבית הספרדי.
<קריאה: יש גם בית של תימן.
<מאיר כחלון: אבל זה יפה כך?
<מאיר כחלון: זו המטרה?
<מאיר כחלון: יש בית תפוצות, לא, אנחנו לא שייכים לשם.
<מאיר כחלון: לסיכום, אנחנו תובעים ממדינת ישראל להקים את הבית הספרדי בירושלים שיבטא את כל קהילות יהודי ארצות ערב והאיסלם.
<מאיר כחלון: תודה.
אברהם נגוסה: עכשיו רשות הדיבור למדען הראשי של משרד העלייה והקליטה, ד"ר זאב חנין, בבקשה.
<זאב חנין: כבוד ותענוג להשתתף באירוע החשוב הזה ולהעביר את הברכות ממשרד העלייה והקליטה.
<זאב חנין: אמנם אוכלוסיית היעד של משרדנו הם עולים עד עשר שנים בארץ, אבל בכל זאת אפשר ללמוד לא מעט וחשוב ללמוד מהתובנות ומהניסיון של קהילות יהודיות.
<זאב חנין: נכון שהעלייה של 20-30 השנים האחרונות הגיעה לארץ בסיטואציה אחרת לחלוטין, כשכור ההיתוך כבר מאחורינו ולמעשה החברה הישראלית מבינה שהמורשת ההיסטורית והמורשת התרבותית זה נכס ולא נטל.
<זאב חנין: אבל בכל זאת, אחרי שלמדנו ואמרנו הכול על העבר אולי תרשו לי להגיד שתי נקודות, ממש בדקה כל אחת, לגבי ההווה והעתיד, מה שנקרא להמשך הדיון.