GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<דני הירשברג: הם מאבדים את המקום החברתי, הם מאבדים את הקשר, בשבתות, בחופשות, בטיולים, במקום שבו נבנית החברה, ולתנועת הנוער יש, ופה אני מדבר לא רק בכובע של בני עקיבא, גם תנועות הנוער האחרות עסוקות בעניין קליטת העלייה בצורה אינטנסיבית מאוד.
<דני הירשברג: יושב לידי נפתלי דרעי, יושב ראש מועצת תנועות הנוער, שהנושא הזה של קליטת העלייה הוא בליבה של העיסוק של תנועות הנוער.
<דני הירשברג: אבל אנחנו גילינו שצריך ליצור תכנית ייחודית וייעודית לילדים האלה, שברוך ה' מספרם הולך וגדל והם מרוכזים.
<דני הירשברג: לכאורה קל מאוד לטפל בהם, הם חיים בריכוזים, אנחנו מדברים פה על רעננה, על נתניה, על חדרה, על מודיעין, על מקומות שקל מאוד לבנות את התכניות.
<דני הירשברג: אנחנו ניסינו לבנות תכנית ייעודית וייחודית שנתקלה בלא מעט קשיים כי המענה שאנחנו מקבלים מהרשויות השונות המון פעמים היא 'זו אוכלוסייה מבוססת, הם לא צריכים עזרה' ואנחנו עוד רגע נשמע, אבל גילינו שזה ממש לא כך.
<דני הירשברג: ונכנסנו, עם עזרה של ארגונים נוספים, יושבים כאן מארגון עמישב וארגונים נוספים שבאמת תמכו ותומכים ומסייעים לנו גם בידע ובמידע וגם במימון של הפעילות הזו, ואני חושב שאנחנו צריכים להתעורר ולהבין שיש לתנועות הנוער עוד הרבה לאן להתקדם בנושא הזה, גם בבני עקיבא, גם בשאר תנועות הנוער וזה יעד שאנחנו לפחות מגלים שלא רק שאנחנו תורמים בו, אנחנו נתרמים ממנו.
<דני הירשברג: העובדה שהנוער מתגייס למשימה הזו ורואה בה אתגר מהווה אתגר חברתי משמעותי מאוד בתוך הסניפים שבהם התכנית הזו קיימת.
<דני הירשברג: ואני שוב מברך את כל מי שנרתם פה ליום החשוב הזה של החשיבה המשותפת.
<דוד שמחון: תודה רבה לבעלת הבית שוב.
<דוד שמחון: בבקשה.
<נועה ויצ'נר: בשמחה.
<נועה ויצ'נר: אני שמחה לראות את כולכם, כל המכובדים.
<נועה ויצ'נר: אני נוטה מאוד להסכים עם דני שהפעילות בבית הספר היא רבה, ענפה, אני אפרט בשתי דקות מה שאנחנו עושים, לא מעבר לזה, אתם מוזמנים לבוא ולשמוע יותר, כשתרצו.
<נועה ויצ'נר: אני באמת חושבת שהחוליה החלשה היא הצד החברתי בזמן אחר הצהריים ובשבתות.
<נועה ויצ'נר: מהניסיון שלי אני יכולה להגיד שאני גדלתי בבני עקיבא, בית הספר היה שולי לצורך העניין, עד היום שואלים אותך 'איזה שבט אתה' ואתה יודע הכול עליך, מאיפה אתה, למה וכו' וזה היה נדבך מאוד חזק בבניית האישיות של הדור שלנו.
<נועה ויצ'נר: אני לא רואה את זה בדור הזה ואני לא רואה את זה אצל הילדים בבית הספר ואנחנו עושים המון פעילויות כדי לעודד את זה ויש איזה שהיא התחלה של ראייה אחרת ואנחנו משקיעים בזה הרבה חשיבה.
<נועה ויצ'נר: אני רוצה לספר שבבית ספר אריאל יש 794 תלמידים, בלי עין הרע, זה בית הספר הגדול ביותר היסודי ברעננה ובתוך בית הספר יש שישית לפחות שהם עולים.
<נועה ויצ'נר: עולים אני מגדירה שנה ראשונה עד שנה רביעית, פחות או יותר.
<נועה ויצ'נר: באולפן הם מקבלים עזרה רק בשנה ראשונה ושנה שלאחר מכן הם ישראלים לכל דבר.
<נועה ויצ'נר: בשנה שעברה היו לנו 80 עולים חדשים, הווה אומר מהמטוס, בספטמבר, והשנה יש לנו 50, רובם, מלפני שנתיים הגלגל התהפך ויש לנו הרבה יותר צרפתים מאשר מארצות הברית.
<נועה ויצ'נר: זאת תרבות שונה לגמרי וצריך אולי ללמוד קודם את התרבות ואז לעשות את כל הפעילויות.
<נועה ויצ'נר: יכול להיות שזה גם כן מוקד שיגרום לנו להצליח יותר.
<נועה ויצ'נר: אנחנו עסוקים מאוד בללמוד את התרבות של הילדים שבאים מפריז, בעיקר, פריז, שטרסבורג, יש ארבעה רובעים לפריז אז מכל ארבעת הרובעים.
<נועה ויצ'נר: העולים מארצות הברית, הרקע שלהם בבתי הספר דומה יותר למה שקורה פה ולכן הקליטה היא יותר חלקה.
<נועה ויצ'נר: העולים שבאים מצרפת, הם באים מתרבות אחרת, כפי שאמרתי, וצריך להשקיע שם חשיבה יותר גדולה.
<נועה ויצ'נר: אנחנו מקבלים את העולים לא ב-1 בספטמבר, אנחנו מקבלים אותם הרבה הרבה קודם.
<נועה ויצ'נר: כשהם מביעים את רצונם לבוא לרעננה והם עורכים את הרישום בעירייה, כי הרישום הוא לפי אזורי רישום ולא איפה שכל אחד רוצה, אז אחרי שגב' נחמה אפרתי וכל הצוות שלה עושה את הרישום הם פונים לבית הספר ואז מתחילה הקבלה של משפחה, לא של תלמיד, קבלה של משפחה, הווה אומר אנחנו מזמנים לפה את האבא ואת האמא ואת הילדים ואת הדוד ואת הדודה ואם יש - - - וכו' והם נפגשים עם צוות בית הספר עוד בחופש הגדול.
<נועה ויצ'נר: אנחנו נותנים להם את התחושה שאנחנו רוצים לקבל אותם, אנחנו מצמידים אותם למשפחה ישראלית, או שהם עולים ותיקים או שהם ישראלים שמוכנים לתרום מזמנם ולקבל את המשפחה וככה נוצר הקשר הראשוני.
<נועה ויצ'נר: הם מקבלים מאיתנו חוברת מידע בצרפתית, באנגלית ובאיטלקית גם השנה ובה כתוב הכול מלאן הולכים למכולת הקרובה, איזה קופת חולים אתם יכולים להיות חברים בה ואיפה קונים את חולצת בית הספר.
<נועה ויצ'נר: התחושה שיש מי שמלווה אותם, יהודית מנהלת האולפן נמצאת איתם בקשר מהשנייה הראשונה שהם באים, יהודית דוברת חמש שפות לפחות.
<נועה ויצ'נר: כל צוות הקליטה של בית הספר זה צוות, זה לא איש אחד.
<נועה ויצ'נר: אנחנו מקבלים את המשפחה.
<נועה ויצ'נר: לאחר מכן אנחנו לוקחים את הילדים של העולים, רק את הילדים שהגיעו עכשיו, ממש עכשיו, לארץ ועושים להם שלושה ימים של מוכנות, קייטנה, קייטנה פה בבית הספר.
<נועה ויצ'נר: מראים להם את המקום, מראים להם איפה השירותים ואיפה הכיתה שלהם ומי תהיה המורה שלהם ואנחנו עושים להם את הנחיתה רכה יותר.
<נועה ויצ'נר: לאחר מכן נבנית מערכת אישית לכל עולה של בין 12 ל-15 שעות באולפן, כשהם באים לאולפן.
<נועה ויצ'נר: במקום ללמוד עברית בכיתה הם לומדים עברית באולפן.
<נועה ויצ'נר: אנחנו מאמינים שבשנה הראשונה חשוב להשקיע בשני תחומים עיקריים, אחד, לימוד השפה העברית, שתיים זה חיזוק רגשי.
<נועה ויצ'נר: כלומר אם לילד יהיה פה ביטחון הוא ישתלב בחברה הכי טוב שיש, ואם הוא יידע את השפה.
<נועה ויצ'נר: כשלא יודעים את השפה, זה איזה שהוא חיץ בין החברה הישראלית לבין העולים ולכן חשוב לנו שיידעו את השפה על הדקויות שלה, לא סתם את השפה.
<נועה ויצ'נר: אנחנו משקיעים שעות רבות בלימוד השפה על אף שהחומרים הם די ישנים ואנחנו עושים איזה שהוא רענון של חומרים, אנחנו משלבים אותם ומי שהיה תלמיד טוב בצרפת, בארצות הברית, באיטליה, ולא הייתה בעיה של איזה שהיא לקות למידה קשה, אחרי שנה אנחנו יכולים לראות אותו מדבר כבר ומשתלב כמעט מלא בכיתת האם שלו.
<נועה ויצ'נר: וזאת ברכה מאוד גדולה.
<נועה ויצ'נר: אבל, שוב, אנחנו נמנעים מלשים דגש על תחומים אחרים, אנחנו קצת מזניחים אותם בכוונה, חוץ ממתמטיקה ומדעים, שאלה תחומים בינלאומיים ושזה חומר נבנה וצריך לדעת, אז אנחנו מוכנים לחשוב שיש איזה שהוא חומר שהוא לא יידע או שהוא יהיה בו רק שומע חופשי, אבל העיקר שיידע עברית.
<נועה ויצ'נר: ויש לו תמיכה, לאולפן שלנו יש יועצת לאולפן, יש פסיכולוגית לאולפן, דוברת צרפתית, יש את כל המשאבים, יש מערכת שעות, אנחנו מתייחסים לזה כבית ספר בתוך בית ספר ונותנים לזה את כל המשאבים, שיעורי אמנות משלהם, מוזיקה משלהם, חוץ ממה שהם משתלבים בכיתה.
<נועה ויצ'נר: הנושא של שיתוף עם בני עקיבא הוא מאוד מרענן.
<נועה ויצ'נר: אני באמת חושבת ששעות אחר הצהריים הן השעות של השילוב החברתי העיקרי והשעות של שבת.
<נועה ויצ'נר: הם נשארים כקבוצות בפני עצמן ואת זה אנחנו רוצים לפרק ואנחנו רוצים לגרום לזה שהם יבואו.
<נועה ויצ'נר: הם קצת בהלם ממה שקורה בבני עקיבא, כי בכל זאת אנחנו מתנהגים אחרת קצת, אבל אני חושבת שזה הפתרון.
<נועה ויצ'נר: אנחנו עושים המון המון דברים, גם - - - שותף לכל מה שקורה פה והם תורמים מזמנם רבות.
<נועה ויצ'נר: למשל מסיבת ט"ו בשבט הייתה מאוד מרגשת, זו הפעם הראשונה שההורים והילדים נטעו עץ בארץ ישראל.
<נועה ויצ'נר: זה היה מרגש בצורה בלתי רגילה, הם נטעו את השורשים שלהם תרתי משמע ואנחנו מברכים על זה ומאחלים לכולם בהצלחה.
<נועה ויצ'נר: תודה.
<דוד שמחון: תודה רבה לנועה.
<דוד שמחון: חיים ולאחר מכן נבקש מאביגיל להציג את עמישב.
<חיים גולדמן: ברוכים הבאים.
<חיים גולדמן: שמי חיים גולדמן ואני סגן ראש העיר, ראש מינהל קהילה ומחזיק תיק עלייה וקליטה, קליטה ועלייה, אנחנו תמיד מסתכלים על זה משני הכיוונים, בעיריית רעננה.
<חיים גולדמן: כדי להוסיף על מה שאמרה נועה, על מה שנעשה כאן בבית הספר, אני רוצה לתת קצת מבט יותר אולי נרחב.
<חיים גולדמן: רעננה בשנים האחרונות קלטה וקולטת.
<חיים גולדמן: אם אתה הולך חמש שנים אחורה, לדעתנו עולה בן חמש שנים הוא עדיין עולה חדש, ישראל היא מדינה של מהגרים, גם אמא שלי עלתה, אני נולדתי כאן, אבל אמא שלי עלתה ותהליך הקליטה שלה לקח המון שנים, עד היום אמא שלי מתבלבלת בין ל' ככה ו-ל' ככה, אז אנחנו יודעים את הקשיים של קליטת עלייה וזה בסדר וזה נורמלי, לכן כשאתה מדבר על עולים חדשים אתה לא מדבר על עולה חדש חדש חדש שבא נניח בספטמבר האחרון, או ביולי, אלא הולכים שלוש-ארבע שנים אחורה וכך גם משרד הקליטה, אני חושב, מתייחס לעניין הזה.
<חיים גולדמן: מדובר על ממוצע של כ-1,000 עולים בשנה לרעננה, מכל מיני מדינות, כשבשנתיים האחרונות זה הכפיל את עצמו, כך שאנחנו מדברים היום על טיפול בסדר גודל של קרוב ל-8,000-9,000 עולים שהגיעו לרעננה בשנים האחרונות.
<חיים גולדמן: נועה מכירה את העניין על בשרה מה שנקרא.
<חיים גולדמן: מדי שנה צובאים על פתח בית הספר כאן עשרות תלמידים חדשים שמגיעים מחוץ לארץ כעולים חדשים וזה מתווסף על אותם עולים שכבר קיימים פה.
<חיים גולדמן: ברעננה יש עוד מספר מוסדות לא גדול, יש לציין, כי העולים משום מה מתכווננים למוסדות מסוימים.
<חיים גולדמן: בבתי הספר היסודיים כמובן בית ספר אריאל הוא המושך הגדול, יש לנו גם בית ספר נוסף, בית ספר יסודי ביל"ו, שגם בו יש אוכלוסיית ילדים עולים גדולה עם אולפן וכל מה שקשור.
<חיים גולדמן: זה ביסודי.
<חיים גולדמן: יש עוד פיזור קטן בבתי ספר יסודיים אחרים, אבל עיקר העומס יושב על בתי הספר הממלכתיים דתיים משום מה, כי העולים מתכווננים לחינוך הממלכתי דתי.
<חיים גולדמן: בהמשך כמובן שמגיעים גם תלמידים שהם יותר בוגרים, חטיבות ביניים ותיכונים.
<חיים גולדמן: כאן אנחנו רואים מגמה של התפצלות, תלמידים שלמדו בבתי ספר ממלכתיים דתיים, כשהם מגיעים לשנה השנייה של החטיבה פתאום קורה משהו בדרך והם עוברים לחטיבות ממלכתיות רגילות לא דתיות.
<חיים גולדמן: אנחנו מוצאים בחטיבת השרון, אנחנו מוצאים לאחר מכן בבית ספר תיכון אוסטרובסקי, ריכוז גדול של עולים.
<חיים גולדמן: יש לנו גם בבית ספר אמי"ת רננים, שזה בית ספר דתי לבנות, ובכפר בתיה.
<חיים גולדמן: יש מעט גם בישיבת בני עקיבא רעננה.
<חיים גולדמן: למה אני מציין את כל הסיפור הזה?
<חיים גולדמן: כי במבט רוחבי אנחנו רואים שהחבר'ה האלה נתקלים בבעיית קליטה ברעננה.
<חיים גולדמן: למרות כל הניסיונות לעזור הם נשארים כחבורות, הם לא מתערבבים כל כך בחברה הישראלית הוותיקה, הם בדרך כלל נשארים בקבוצות הלאום שלהם, הצרפתים בחבורות של צרפתים, האמריקאים בחבורות של אמריקאים וכן הלאה, ומכן אני רואה את החשיבות הגדולה של תנועות הנוער, של הכניסה של תנועות הנוער לתוך הסיפור הזה.
<חיים גולדמן: בתנועות הנוער אתה יכול לטפל בעניין של הפיזור של הקבוצות האלה בין הישראלים.
<חיים גולדמן: אני בעצמי קלטתי עלייה.
<חיים גולדמן: רעייתי, שתחיה, היא עולה מארצות הברית ותיקה, דוגמה אישית, ואני זוכר שכשהיא הגיעה ארצה היא הגיעה עם חבורה של סטודנטים מארצות הברית שהיו באוניברסיטת תל אביב.
<חיים גולדמן: מי שהתחבר לישראלים נשאר, נקלט היטב, למד את השפה, השתלב, התחתן, הקים משפחה, ומי שנשאר עם החבר'ה שלו, הקבוצה האתנית המקורית, לא נשאר כאן, עזבו חזרה לארצות הברית.
<חיים גולדמן: אני מדבר על תחילת שנות ה-70 ואני חושב שזה לא השתנה הרבה.
<חיים גולדמן: גם היום, אם אנחנו רוצים לעשות קליטה מיטבית אז אנחנו חייבים לפזר את העולים החדשים בין האוכלוסייה הוותיקה ולכן אני כל כך שמח שבני עקיבא, כתנועת נוער, שהיא עוסקת בחינוך הלא פורמלי, לקחה על עצמה לעשות את הדבר הזה.
<חיים גולדמן: זה אחד הדברים.
<חיים גולדמן: כמובן שבאופן כללי, מנהלת המחלקה שלי תגיע יותר מאוחר, אנחנו פה נותנים את כל העזרה, גם לבתי הספר, לבתי הספר היסודיים והתיכוניים, יש לנו מגשרות בעזרת משרד הקליטה וכן הלאה, תמיד השמיכה קצרה, אנחנו תמיד נשמח לקבל יותר עזרה ויותר תקציב, כי יש לנו המון המון רעיונות איך לעשות את הדברים האלה.
<חיים גולדמן: יכול להיות שאתה יכול להיות לנו לפה מול הנוגעים בדבר.
אברהם נגוסה: כן, נשמע.
אברהם נגוסה: יש נציגים ממשרד החינוך, ממשרד הקליטה.
אברהם נגוסה: בעניין הזה אנחנו באמת נשמע.
<דגנית סנקר: אז אני אחלק את זה לשניים, ראשית לגבי העיר רעננה.
<דגנית סנקר: אין ספק שזו עיר עתירת עולים, אני מרשה לעצמי, מר גולדמן - - - אני באה להחמיא לעיר ואתה בדיוק עסוק במשהו אחר.
<חיים גולדמן: סליחה, קודם כל את צודקת.
<חיים גולדמן: סליחה, אני איתך.
<דגנית סנקר: חבל שתלך לאיבוד המחמאה.
אברהם נגוסה: זה משרד הקליטה, אתה יודע.
<דגנית סנקר: אני אומרת באמת ליושב ראש הוועדה, זה לא קורה לנו כל יום ואני כן מאוד מאוד רוצה להחמיא לעיר, לאופן שבו מטפלים פה בקליטת עלייה, עם מנהלת המחלקה נחמה, היא מכירה ברמה האישית כל עולה וזו לא עיר קטנה, זו עיר גדולה ומורכבת.
<דגנית סנקר: בשנים האחרונות אנחנו הגדלנו את היקף התמיכה שלנו בעיריית רעננה, אני לא אגיד פה מה הנתונים, אבל אנחנו גדלנו משמעותית לפחות אם לא יותר בהתאם לגודל הפרופורציונלי של היקף העלייה בעיר הזאת והעיר יודעת לעשות שימוש מיטבי בתקציבים האלה.
<דגנית סנקר: אני כן רוצה להזכיר פה שאנחנו הצענו לעיר רעננה לתמוך בהם גם בפרויקטורים לליווי של קליטת עלייה, זה קול קורא שהמשרד שלנו מוציא, שנמצאים ברשויות מקומיות, יש לנו מעל 100 כאלה מהצפון ועד הדרום.
<דגנית סנקר: העיר רעננה כרגע, משיקולים שלה, בחרה לא לקחת.
<דגנית סנקר: זה הרבה מאוד כסף ואני מרגישה צורך לומר את זה כאן.
<דגנית סנקר: אני רק רוצה לומר שאנחנו בפתחה של שנה חדשה ושל תכנון חדש.
<דגנית סנקר: ב-23 בחודש יש כנס גדול שהשר שלנו מקיים עם הרשויות המקומיות ואנחנו נמשיך בעבודה המשותפת בכל מה שניתן ואפשרי.
<חיים גולדמן: אני חייב להחזיר מחמאה.
<חיים גולדמן: שיתוף הפעולה עם נציגות משרד הקליטה כאן הוא חבל על הזמן, אלה יחסים אישיים, חברתיים, תמיד הולכים לקראת, וכל מה שהם יכולים, באמת על פי היכולות שלהם, הם עוזרים.
אברהם נגוסה: יש תקציב?
אברהם נגוסה: הם נותנים תקציב?
<חיים גולדמן: לא מספיק, אבל זה מה שיש להם.
<דוד שמחון: אני מציע שנמשיך את הדיון עוד רגע, בינינו, את הדיון לגבי היכולת להמשיך - - - זו המטרה, זה הדיון שרצינו, לשאול איך אתם יכולים לעזור לנו.
<דוד שמחון: זה הנושא.
<דוד שמחון: טוב מאוד, הגעתם לנושא הנכון.
<דוד שמחון: אני רוצה קודם שאביגיל וובו, רכזת תכנית עמישב, ומיד אחר כך שירן, הן הכינו מצגת שמציגה את צורת העבודה של בני עקיבא, אחרי זה כמובן נשמח שנפתלי ירחיב את זה לכל תנועות הנוער, כי בסוף אנחנו דנים בתנועות נוער.
<אביגיל וובו: אני רכזת של תכנית עמישב בבני עקיבא.
<אביגיל וובו: תכנית עמישב, לפני שאני אתחיל להגיד מה זה אני קודם אסביר מה המוטו שלנו.
<אביגיל וובו: זה באמת תחושת שייכות בלי מחיקת זהות, שזה מבחינתנו מה שמנחה אותנו, שבאמת המטרה של התכנית מתחלקת לשני מישורים.
<אביגיל וובו: לנו יש מטרה מאוד מאוד ברורה, לשלב את החניכים העולים החדשים לתוך תנועת הנוער, אנחנו לא מקימים איזה שהיא מסגרת חדשה, המטרה שלנו זה לשלב אותם בפנים ואנחנו עובדים על זה בשני מישורים.
<אביגיל וובו: המישור הראשון זה מול העולה ומול ההורה של העולה ומול המשפחה, ששם המטרה שלנו זה להנגיש את התנועה לעולה החדש והמטרה השנייה זה לחנך את החברה הקולטת.
<אביגיל וובו: אנחנו רואים הרבה פעמים שכשחניך עולה חדש מגיע לסניף, או מגיע לתנועת הנוער הרבה פעמים החברה הקולטת לא מכירה באתגרים של העולה החדש, הם לא מכירים את מסירות הנפש של העולה החדש והמטרה שלנו, אנחנו מאמינים שאם אנחנו נעבוד בשני המישורים האלה זה מה שיעזור לנו לקליטה.
<אביגיל וובו: זו המטרה, להפוך את תנועת הנוער ואת הסניף המקומי למשמעותי, כיסוי פערים ויצירת חברה קולטת ותודעה שאנחנו חברה אחת.
<אביגיל וובו: אלה תמונות.
<אביגיל וובו: אנחנו רואים.
<אביגיל וובו: הנה שי, שהייתה פה בפעילות, זה מהפעילות שהייתה בט"ו בשבט.
<אביגיל וובו: דרכי פעולה.
<אביגיל וובו: בכל מקום שאנחנו פועלים בתכנית עמישב אנחנו מצמידים רכזת בשכר שהיא דוברת את השפה.
<אביגיל וובו: כיום אנחנו פועלים עם דוברי צרפתית ודוברי אנגלית.
<אביגיל וובו: לאותה רכזת יש כמה תפקידים עיקריים, היא דוברת את השפה של העולים, מצד אחד היא מנגישה את התנועה להורים, היא מעדכנת אותם כל שבוע מה קורה בפעילות, אבל מעבר לתכנון הטכני שיש פעילות בשעה שלוש היא גם הרבה פעמים מסבירה להם ומנגישה להם את התכנית, מה זה אומר שיוצאים עוד מעט לטיול ט"ו בשבט, ברמה של מה צריך להביא, מה צריך שיהיה בתיק, כי אנחנו רואים שהרבה פעמים ההורים הם חלק מאוד משמעותי מהדחיפה.
<אביגיל וובו: אנחנו גם רואים שלא תמיד ההורים מבינים איך תנועת הנוער פועלת, או לא תמיד מבינים את החשיבות של הדחיפה ובגלל זה הרכזת היא חלק מאוד מאוד משמעותי של ההורים, היא בקשר יומיומי איתם, אם זה בפייסבוק בשפה, בקבוצות הווטסאפ ובתנועת הנוער היום אנחנו מתרגמים כל פלייר שיוצא גם לצרפתית, גם לאנגלית ולעוד שפות.
<אביגיל וובו: בנוסף אנחנו מכשירים מדריכים.
<אביגיל וובו: קיימים מדריכים בתוך תנועת הנוער שכשהם נכנסים להדרכה אומרים להם שהמשימה הגדולה שלהם זה קליטת עלייה מעבר לשאר החניכים.
<אביגיל וובו: הם נפגשים פעם בשבועיים עם הרכזת, בונים תכנית עבודה, איך יוצרים את הקשר האישי עם החניך, אם זה לבוא לבית הספר לעשות פה פעילות, אם זה לאסוף אותו לפני הפעילות, אם זה להתקשר אליו, אם זה ללכת להכין איתו תיק לפני המסע, כדי שהחניך ירגיש שבאמת רוצים שהוא יגיע.
<אביגיל וובו: ככה אנחנו ממש עובדים על הקשר האישי, באמת בניית תכנית עבודה, הנגשה.
<אביגיל וובו: מבחינתנו זה המשולש, החניך העולה, אנחנו עובדים גם מול החברה הקולטת, גם מול בית הספר ובאמת פה אני רוצה להודות עוד פעם לבית הספר על כל שיתוף הפעולה, לא רק על היום, בכלל, על מסיבת ט"ו בשבט שהייתה פה.
<אביגיל וובו: בנתניה ובכל המקומות אנחנו עובדים עם בתי הספר, אנחנו נכנסים, כמעט פעם בשבועיים מדריכי עמישב נכנסים להעביר פעילות על מנת לתת לילד דווקא במקום הבטוח שלו את התחושה ולתת לו תחושה, אנחנו רוצים אותך איך שאתה.
<אביגיל וובו: וכמובן ההורים, זה מבחינתנו המשולש וזה שיתוף הפעולה שאנחנו כתכנית עמישב מאמינים שצריך לפעול.
<אביגיל וובו: באמת עוד מעט יוצאים לטיול ביריה.
<אביגיל וובו: יש פה דוגמה, פה זה באנגלית.
<אביגיל וובו: זה הפלייר של עמישב.
<אביגיל וובו: לכל רכזת יש פלייר שהיא מוציאה לכל ההורים, כדי להסביר להורים מי היא, מה היא, שאנחנו פה בשבילם.
<אביגיל וובו: עוד דוגמה, טיול ט"ו בשבט פה בצרפתית.
<אביגיל וובו: זהו, בגדול, על תכנית עמישב.
<אביגיל וובו: היום אנחנו פועלים בכמה מקומות בארץ, רק בשבוע שעבר היינו בנתניה, הייתה לנו פעילות והגיעו 70 חניכים דוברי צרפתית, זה היה מאוד מרגש וזה באמת היה אחרי שהמדריכים נכנסו לתוך כיתות האולפן, העבירו פעילות, הזמינו אותם בשפה שלהם והם מאוד נהנו.
<אביגיל וובו: אני גם רוצה לנצל את ההזדמנות הזאת להגיד תודה רבה על כל שיתופי הפעולה, גם לעמותת עמי, לדניאל, שיש פה נציג, שבאמת הם תומכים בנו ועוזרים ויש לנו שיתוף פעולה.
<אביגיל וובו: כמובן גם עיריית רעננה, פה ספציפית.
<אביגיל וובו: ברעננה יש לנו שתי רכזות שעובדות, אתם תכירו עוד מעט אחת מהן, יש לנו רכזת דוברת צרפתית ורכזת דוברת אנגלית.
<אביגיל וובו: בגדול תכנית עמישב זו תכנית מדהימה, אני מרגישה שזכיתי לעבוד בתכנית.
<אביגיל וובו: זו תכנית מאוד איטית, כי זה ילד ילד והרבה פעמים הילדים מגיעים לתנועות הנוער ואנחנו מודעים לכך שלתנועת הנוער יש עוד כמה צעדים להתקדם כדי לשלב אותם, אבל ברוך ה' זה כיף לראות.
<אביגיל וובו: לפני כחודש היה סמינריון רק למדריכי עמישב ורואים בני נוער שמבינים שחלק גדול מהשליחות שלהם, למרות שיש להם עוד 100 חניכים בסניף רעננה, הם מבינים שחלק גדול מהשליחות שלהם זה לבוא ולדפוק בדלת ולתת לאותו ילד תחושה שאנחנו רוצים שהוא יגיע.
<אביגיל וובו: בנוסף בבני עקיבא יש גרעיני שירות לאומי.
<אביגיל וובו: השנה פתחנו - - -
<דוד שמחון: אני חייב רגע להתפרץ פה ולומר, אביגיל ככה אמרה בצניעות שהיא זכתה לעבוד בתכנית הזו, אז אביגיל זכתה להקים אותה וללוות אותה ולהוביל אותה וזה המקום לומר לה תודה.
<דוד שמחון: ובמאמר מוסגר אני אומר פה שבחרנו היום לעסוק בקליטת העלייה הזו.
<דוד שמחון: אנחנו עסוקים מאוד בבני עקיבא ובכלל בתנועות הנוער, ונפתלי אולי יפרט אחר כך, בקליטת ילדי העולים מאתיופיה.
<דוד שמחון: שירן אחר כך יפרט פה.
<דוד שמחון: אנחנו מתמקדים כרגע בזה ונרחיב אחר כך גם בעניין השני.
<אביגיל וובו: אז רק לקראת סיום אני רוצה להגיד כמה מילים.
<אביגיל וובו: השנה פתחנו גרעין בנות שירות.
<אביגיל וובו: לבני עקיבא יש המון גרעיני שירות לאומי בכלל בארץ.
<אביגיל וובו: ספציפית בנתניה, בקרית השרון, יש בנות שירות שהמטלה שלהן זה להוות איזה שהיא מעטפת לתכנית עמישב.
<אביגיל וובו: בנות השירות עובדות בבתי הספר בבוקר בתקני קל"ע, שזה תקנים של קליטת עלייה, ואחר הצהריים יש לנו את אולפן בני עקיבא.
<אביגיל וובו: אולפן בני עקיבא בעצם זה מפגש שבועי לחניכים עולים טריים שהמטרה היא לעשות להם איזה שהיא הכנה לבני עקיבא ואז לשלב אותם.
<אביגיל וובו: הם יצאו לנטיעות של בני עקיבא, פעם ראשונה שהם טיילו בארץ ונטעו עצים והם מאוד מאוד נהנו, וכמובן בנות השירות הלכו ועזרו להורים להירשם, ליוו אותם בכל התהליך ומי שמדריך את האולפן זה בנות תיכון שהן עולות בעצמן והמטרה שלנו זה גם להצמיח מנהיגות וגם מצד שני להכין את הילדים לקראת בני עקיבא.
<אביגיל וובו: יש לנו תכנית מנהיגות שגם בת שירות עוד מעט תשתף אתכם יותר, היא עובדת בשני תיכונים בנתניה, אחר הצהריים היא פוגשת איתם ועושה איתם המון פעילויות על זהות ועל עניין של מי אני ומה אני ובעיקר גם יוצאים המון להתנדבויות, כדי לתת להם תחושה שהם אלה שנותנים ולא תמיד מקבלים.
<אביגיל וובו: ויש לנו עמית למשפחה, שזה ליווי משפחות עולות.
<אביגיל וובו: בעזרת ה' זה משהו שאנחנו רוצים לפתח עוד, להקים עוד המון המון גרעיני שירות לאומי וכמובן שיהיו עוד המון תכניות עמישב.
<אביגיל וובו: זהו.
<דוד שמחון: רק תגידי, אביגיל, בכמה מקומות בארץ יש תכנית עמישב?
<אביגיל וובו: היום אנחנו עובדים בתשעה סניפים, יש לנו עוד סניפים שרוצים, זה באמת עניין תקציבי וגם עניין של כוח אדם, אנחנו עובדים על זה, כיום ברוך ה' הצלחנו לשלב באזור 500 חניכים לתוך התנועה, שזה אומר שהם מקבלים קשר אישי גם מהרכזת, גם מהמדריכים ושהם מבחינתם מרגישים חלק מתנועת בני עקיבא.
<דוד שמחון: תודה.
<דוד שמחון: כמו שדני אמר, בשביל להשלים את התמונה אני אבקש משירן להציג את התכנית שלו.
<דוד שמחון: שירן ואביגיל, שניהם רכזי תחום קליטת עלייה ב - - -
אברהם נגוסה: שירן יעשה את זה באמהרית, לא?
<שירן עמוסי: אני שירן ואני אחראי על קליטת עולי אתיופיה בתנועה.
<שירן עמוסי: קליטת עולי אתיופיה למעשה מחולקת לשני מוקדים, מוקד מרכזי קליטה ודיורי קבע.
<שירן עמוסי: מרכזי הקליטה, שלא כמו הצרפתים והאמריקאים אין פה קליטה ישירה, אלא העולים קודם כל מגיעים למרכזי קליטה ואחר כך יוצאים לדיורי קבע, אז יש לנו גם שני מוקדים שאנחנו פועלים בהם.
<שירן עמוסי: במהלך השנתיים האחרונות הוקמו שמונה סניפים במרכזי קליטה, זה מערד ובאר שבע בדרום עד צפת ואיילת השחר בצפון.
<שירן עמוסי: סניפים במרכזי קליטה זה אומר סניף בני עקיבא כמו כל סניף, פשוט שפועל במרכז קליטה, לכן אני לא רואה צורך להרחיב יותר מדי, אבל אני כן אגיד משהו, אולי נתון שממחיש בעיניי את היעילות של העבודה במרכזי הקליטה זה שבמהלך השנתיים האחרונות היו כ-40 מדריכים עולים מתוך מרכזי הקליטה.
<שירן עמוסי: אני אומר במהלך השנתיים האחרונות כי זה מרכז קליטה, אז הם כל הזמן עוזבים אותנו, אבל אחד הדברים שאנחנו מתמקדים בהם זה שאנחנו נותנים את המפתחות בידיים של העולים.
<שירן עמוסי: כמה שיותר עולים הם אלה שיהיו מדריכים, הם אלה שיובילו.
<שירן עמוסי: אנחנו שמים דגש מאוד גדול על העצמה, פיתוח אחריות, אחריות כלפי עצמי, אחריות כלפי המשפחה שלי, אחריות קהילתית, אחריות כלפי עם ישראל, מנהיגות.
<שירן עמוסי: אנחנו לא מחנכים לזה שתהיה טוב, אנחנו רוצים שתהיה טוב ותשפיע, תהיה טוב ותוביל.
<שירן עמוסי: הרבה פעמים העמדה של עולה חדש, בטח במרכז הקליטה, היא מאוד פסיבית, עושים בשבילו כל הזמן, הוא כל הזמן מובל ואנחנו מאמינים שהסוד אולי להשתלבות טובה בחברה הישראלית זה להיות בעמדה של משפיע ומוביל.
<שירן עמוסי: דגש על הכנת חניכים לקראת המעבר לדיור קבע.
<שירן עמוסי: אני מניח שלא צריך לפרט פה בפורום הזה מה המצב בשכונות שבהן קונים דירות עולי אתיופיה היום, כלומר התופעות האנטי חברתיות שקורות שם בשיעור מאוד מאוד גדול.
<שירן עמוסי: מה שאני כן אולי אחדש לכם, זה שבמרכזי הקליטה שום דבר מזה לא קורה, כלומר במרכזי הקליטה לא תפגשו אף ילד שותה אלכוהול, מעשן סיגריה אפילו, פשוט עולם אחר לגמרי.
<שירן עמוסי: המעבר של ילד או נער ממרכז הקליטה לשכונה אולי הוא המעבר שעשוי להיות המשמעותי ביותר בחיים שלנו, לצערנו בדרך כלל לא לחיוב.
<שירן עמוסי: אנחנו מבינים שאחד הדברים שאנחנו צריכים לעשות במרכזי הקליטה זה הכנת חניכים לקראת המעבר.
<שירן עמוסי: אם תרצו לשאול אחר כך, אני אשמח לפרט, אולי שיראל קצת יגיד אחר כך מה בדיוק אנחנו עושים שם, אבל זה דבר מרכזי מאוד.
<שירן עמוסי: אחד הדברים שאנחנו עושים במעבר, כשאנחנו מכינים חניכים למעבר אנחנו אומרים להם מה המקומות בשכונות שיאפשרו לכם להמשיך ולצמוח, להמשיך בדרך שאתם הולכים בה היום, להמשיך ולגדול.
<שירן עמוסי: אנחנו מכינים אותם כמובן לקראת הדברים שהם הולכים ל - - -
<קריאה: תן לי דוגמה לשכונה כזאת?
<שירן עמוסי: מקומות או מה קורה בשכונות?
<דוד שמחון: שכונות, לאן שהם מגיעים, אזורים.
<שירן עמוסי: יופי.
אברהם נגוסה: רחובות, רמת אליהו.
אברהם נגוסה: שיכון ותיקים נתניה.
<שירן עמוסי: בשנים האחרונות עוברים עולים לאזורים מסוימים בקרית מוצקין, לקרית ים, לקרית חיים, ל - - -
אברהם נגוסה: לקרית ביאליק.
<שירן עמוסי: לא, בקרית ביאליק הם כבר לא קונים.
<שירן עמוסי: לקריות, ליופי, ל - - -
<קריאה: ג'סי כהן.
<שירן עמוסי: כן, עמידר בבת ים, ג'סי כהן בחולון.
<שירן עמוסי: לתת עוד?
<קריאה: לא, את השכונות אני מכירה, אני רק לא הבנתי, אתה דיברת על סוג של הכוונה שאתם עושים.
<שירן עמוסי: אנחנו מכינים את העולים, את הילדים ואת הנוער, קודם כל אנחנו מכינים אותם לקראת מה אתם הולכים לפגוש שם, כי הם לא יודעים, הם חושבים שהם הולכים להגיע, כמו שיש במרכז קליטה יהיה שם בחוץ והם לא יודעים שהם הולכים עכשיו להיתקל בהמון תופעות חברתיות שהם לא פגשו עד היום.
<שירן עמוסי: כשילד רואה את זה פעם ראשונה בלי שום הכנה, אלכוהול, סיגריות, כאילו כל העולם שלו פתאום עכשיו מתחילים למשוך אותו לצד אחר לגמרי והחברה שם, מאוד קשה להתמודד איתה, ואנחנו מכינים אותם, קודם כל מה הולך להיות שם, דבר שני, מה הדברים שאתה יכול לעשות היום כדי שיעזרו לך להתמודד עם זה בעתיד ומה הדברים שתוכל לעשות בעתיד שיעזרו לך להתמודד עם זה.
<קריאה: מכינים זה קומונריות לקלוט אותם, זה משהו שמאוד חשוב.
<שירן עמוסי: כן, זה מה שעכשיו אני אומר.
<שירן עמוסי: עוד משהו אחד שאנחנו עושים, אנחנו אומרים להם מה המקומות שיאפשרו להם להמשיך להתקדם, שזה יכול להיות מתנ"ס, מועדונית, בית כנסת, שיעור, המון המון דברים, אחד מהדברים כמובן זה בני עקיבא.
<שירן עמוסי: ברוך ה' בני עקיבא זה תנועה שפרושה בכל הארץ, כלומר כמעט בכל מקום, חוץ מאחד, כל מקום שעולים עוברים אליו, שזה בערך 24 סניפים קולטי עלייה שיש לנו מחיפה עד באר שבע, כל מקום שעולים עוברים אליו, יש בני עקיבא שם.
<שירן עמוסי: המגמה שלנו זה לחבר את העולים איך שהם עוברים, איך שהם יוצאים ממרכז הקליטה אנחנו רוצים שהם כבר אוטומטית יהיו חניכים בבני עקיבא.
<שירן עמוסי: העבודה על זה היא רבה ואני אראה לכם.
<שירן עמוסי: הכול בתמצות, אבל אנחנו כמובן מעודדים אותם ללכת לבני עקיבא במקום החדש, ועל זה רותי תוכל לספר בהמשך, אבל אני רוצה להראות לכם דוגמה.
<שירן עמוסי: כשמשפחת ביילה עזבה את מרכז הקליטה איבים למעלה אדומים, זה ביום שהם עברו, אז אנחנו הגענו אליהם.
<שירן עמוסי: זה אני, אתם מזהים, אבל אלה בנות שירות שהיו במרכז הקליטה ועבדו איתם והן הגיעו כדי ללוות אותם במעבר הזה.
<שירן עמוסי: הגיעה מדריכה מסניף בני עקיבא, שהיא המדריכה של - - - שהיא בכיתה ד' והיא הביאה איתה את אחותה הצעירה, שהיא בכיתה ז', בגיל של בטי.