GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אליסה פריד הרבתר: הם גם כן שכנים ממש, קנו בית ועברו לפה לבניית קבע בשכונה החדשה באפרת.
<עודד רביבי: הם נכנסו רק השבוע, נכון?
<אביבה שטרן: לא, אנחנו בקוטג'ים, נכנסנו לפני חצי שנה.
<אביבה שטרן: מחכים שהשכונה תתמלא יותר.
<אביבה שטרן: אני אביבה, אני והמשפחה שלי עלינו מניו יורק לפני שנתיים וחצי, עלינו עם שלושה ילדים - - - שבועיים אחרי שנכנסנו לבית החדש ואנחנו מאוד מרוצים באפרת.
<אביבה שטרן: ידענו שאנחנו רוצים לבוא לגוש עציון, בעלי למד בישיבת הר עציון ואנחנו הרגשנו קשר חזק עם האזור ובחרנו באפרת.
<אביבה שטרן: אנחנו באנו מ - - - אז רצינו מקום - - -
<דבורה גיני מלכי: עיר גדולה ותוססת עם המון שופינג.
<אביבה שטרן: בעצם גם עיר וגם יישוב, שאפרת משלב ממש את שניהם, וגם אוכלוסייה של משפחות צעירות, גם עם אמריקאים דוברי אנגלית, אבל גם לא.
<אביבה שטרן: עכשיו אנחנו מאוד מרוצים מהשכנים החדשים שלנו, יש כמה בשכירות שהם גם עולים חדשים, אבל כל אלה שקנו חוץ מאיתנו ומשפחה אחת אחרת הם ישראלים, שזה ממש עזר לקליטה שלנו.
<אביבה שטרן: קבוצת הווטסאפ של הישראלים זה הכי הכי עזר.
<אביבה שטרן: הילדים שלי היו בגן כשהגענו אז הם קלטו את השפה מאוד מאוד מהר, לא היו לנו בעיות עם אולפן, כי זה לא היה שייך לנו, אבל אני מסכימה שאם היינו באים עם ילדים יותר גדולים אז היינו רוצים את האולפן.
<אביבה שטרן: מה עוד?
<אליסה פריד הרבתר: זהו, אנחנו נעבור באמת למישהו שעלה עם ילדים יותר גדולים.
<אליסה פריד הרבתר: מרטי גרדנר הוא הוותיק, הוא העולה הוותיק שנמצא בינינו.
<אליסה פריד הרבתר: מרטי גם כן מורה בבית הספר 'עשה חיל', עובד עם החינוך המיוחד.
<מרטי גרדנר: שמי מרטי גרדנר, עליתי עם 5 ילדים, נולדה לנו ילדה.
<מרטי גרדנר: אני עובד באחד מהמקומות של משרד החינוך באפרת, ב'עשה חיל', בכיתת תקשורת, ילדים עם אוטיזם בתפקוד גבוה.
<מרטי גרדנר: כל הילדים שלי, כשעלינו, הגדול שלי היה בן 12 - - - הם הגיעו מבית ספר מארצות הברית לבית ספר כאן, זה משהו שונה, ממש לא דומה.
<מרטי גרדנר: היו שם 15 ילדים בכל כיתה, כאן זה 30 ילדים, זה היה השוק שלהם.
<מרטי גרדנר: זה לקח להם זמן, זה לקח שנים עד שכולם היו בסדר, ברוך ה' כולם בסדר.
<מרטי גרדנר: אחד מהם בעזרת ה' יתחיל בעוד כמה שבועות - - - זה הגדול שלנו, והילדים האחרים מבינים מה קורה, את כל המצבים החברתיים, הם מסתדרים, הם עם ישראלים כל הזמן, מדברים בעברית כל הזמן עם החברים שלהם, זה מאוד מאוד חשוב.
<מרטי גרדנר: אני חושב עדיין על האנשים שעולים לארץ, אני חושב שכדאי לתת לילדים ללמוד כאן.
<מרטי גרדנר: פעם ראשונה שראיתי את זה כאן, צריך כל בית ספר לקחת את הילדים ליותר זמן, אולי שנתיים-שלוש שנים עד שהם מבינים בספרים וגם איך הם כותבים.
<מרטי גרדנר: הם לא מבינים מה קורה.
<מרטי גרדנר: זהו.
<אליסה פריד הרבתר: רוברט היימן.
אברהם נגוסה: אני מכיר אותו הרבה שנים.
אברהם נגוסה: בפדרציה, הלכנו ביחד להציל יהודים מאתיופיה.
<רוברט היימן: אני אשתדל לדבר בעברית, זה לא קל בשבילי.
<רוברט היימן: אני מצטער.
<רוברט היימן: לפני שעליתי לישראל לא ידעתי עברית, לא דיברתי עברית, לא כתבתי בעברית, קראתי רק קצת.
<רוברט היימן: בזכות משרד החינוך אני למדתי עברית באולפן מורשה בירושלים, זה היה מצוין.
<רוברט היימן: אחרי כן בזכות המועצה של אפרת ואליסה המשכתי ללמוד עברית בשנה שעברה.
<רוברט היימן: במשרד העלייה והקליטה בירושלים, זה היה מצוין, הם עזרו לי הרבה מאוד מאוד.
<רוברט היימן: תודה רבה.
<רוברט היימן: עדיין אתגרים גדולים, אחת, עבודה.
<רוברט היימן: אני צריך למצוא עבודה, אני עוד לא פנסיונר, המקצוע שלי הוא עובד סוציאלי.
<רוברט היימן: למצוא עבודה זה קשה מאוד מאוד.
<רוברט היימן: אני צריך למצוא פתרון טוב בקרוב כדי להיות מצליח בישראל.
<רוברט היימן: זאת בעיה גדולה, מה לעשות?
<רוברט היימן: שתיים, אולפן.
<רוברט היימן: למרות שסיימתי אולפן א' אני צריך להתקדם בעברית שלי, אבל זה יקר מאוד.
<רוברט היימן: בלי משכורת זאת הוצאה גדולה בשבילי עכשיו.
<רוברט היימן: חוץ מזה, ברוך ה', הכול בסדר.
<רוברט היימן: תודה על העזרה, אני מעריך את זה.
<רוברט היימן: אני מצטער, עברית לא טוב.
<אליסה פריד הרבתר: עברית מעולה.
<אליסה פריד הרבתר: דובי קופפרפרג, או ד"ר דוד קופפרפרג באמת ידבר גם על המקצוע שלו.
<אליסה פריד הרבתר: הם עלו השנה מקליפורניה, גם כן ילדים גדולים וגם קטנים.
<אליסה פריד הרבתר: דובי.
<דובי קופפרברג: כן, תודה.
<דובי קופפרברג: אני קנדי, עליתי מסן דייגו קליפורניה, הייתי מומחה בריאות בטיפול נמרץ 20 שנה בסן דייגו ועליתי לפה.
<דובי קופפרברג: הייתה לי הזדמנות, היה נס שאני עושה טלקומיוטינג פה מאפרת, מהמשרד שלי, בזית, שאני מטפל בחולים בוויסקונסין, קנטקי ובעוד כמה מדינות.
<דובי קופפרברג: אני עושה את שמירת הלילה, שזה לילה בארצות הברית, אבל זה יום פה בארץ.
<דובי קופפרברג: זה קצת מוקדם, בשלוש בבוקר, זה בסדר, יותר טוב לטוס מפה לניו יורק כל שבועיים, משהו כזה.
<דובי קופפרברג: זה באמת היה נס בשבילי.
<דובי קופפרברג: כמו שאמרת, עבודה זה עיקרי כדי להיות פה ולהצליח וברוך ה' יש לי עבודה וזה משהו מיוחד, שיכולים להיות פה בארץ, אבל להיות בטלקומיוטינג בארצות הברית בלילה, זה מצוין.
<דובי קופפרברג: האתגרים שלי זה באמת היה עם משרד הבריאות.
<דובי קופפרברג: אני מומחה 20 שנה בארצות הברית, אבל מגיע לפה, אתם יודעים את הסיפור, צריכים לעשות את ה - - - יש לי את הרישיונות ודווקא בהסתכלות היה עניין שיש לי את העבודה, אז אני לא צריך לעבוד פה, אבל אני רוצה לעבוד פה, אני רוצה להיות רופא מומחה פה, לעזור לאנשים, לתושבים של אפרת וגוש עציון, ויש לי מה לתת להם, בלי לחשוב באמת על המשכורת, בגלל שבשבילי זה לא העניין של משכורת, זה עניין של להיות בקבוצה של הרופאים.
<דובי קופפרברג: אבל לעשות את ההסתכלות שלי, שאתם יודעים, זה חלק של משרד הבריאות, יש לי את התואר של רופא פנימי, ריאות וטיפול נמרץ, זה קשה.
<דובי קופפרברג: איך עושים את השלושה חודשים, חצי שנה, לעשות הסתכלות כל יום בבית חולים.
<דובי קופפרברג: אם לא היה רופא מיוחד שהיה ראש המחלקה של ריאות שמעוניין לעזור לי, שאני עובד פעמיים בשבוע לחצי שנה או יותר לקבל את ההסתכלות שלי באמת אני לא אהיה רופא פה בארץ, וזה חבל מאוד, בגלל שיש לי מה לתת לחולים פה.
<דבורה גיני מלכי: אחרי 20 שנה של ניסיון בחוץ לארץ אתה אומר שעדיין אתה צריך לעשות את זה?
<דובי קופפרברג: כן, אין מבחנים, אבל יש הסתכלות.
<דובי קופפרברג: מה זה הסתכלות?
<דובי קופפרברג: שלושה חודשים לכל מומחיות, יש לי שלוש, אז חצי שנה שאני צריך לעבוד לפי החוק, אני אומר 'חוק' בככה, זה לפי ההסתדרות הרפואית בישראל, כל יום בבית חולים.
<דובי קופפרברג: ברוך ה' שמשרד הקליטה עשו לאפרת, לכולם, משכורת שמקבלים ממשרד הקליטה לכל חודש לעבוד בהסתכלות, זה פעם אחת במסעדה עם הבן שלי, זה לא מספיק לגור משפחה של שבעה אנשים, ברוך ה' יש לי חמישה ילדים, בישיבת הכותל, בגיל 7 פה ב'עשה חיל'.
<דובי קופפרברג: זה לא מספיק, אז צריך לעבוד במסגרת אחרת משהו, אז זה לא מספיק.
<דובי קופפרברג: עשיתי את תואר המומחה של ריאות, אבל אני עובד בטיפול נמרץ כל יום ב-15 בתי חולים בארצות הברית.
<דובי קופפרברג: כל ערב אני עושה את זה, כל יום פה, אבל לעשות את ההסתכלות שלי בטיפול נמרץ פה, אני אומר לך - - -
<עודד רביבי: הוועדה מכירה את זה, דבורה לא מכירה את זה.
<דובי קופפרברג: בסדר.
<דובי קופפרברג: תודה רבה.
<אליסה פריד הרבתר: יש עוד שניים.
אברהם נגוסה: אבל קצר, כי אני רוצה שהמשרדים, נציגי משרדי הממשלה, יתייחסו בקיצור לסוגיות שעלו פה.
<אליסה פריד הרבתר: גם אנחנו.
<אליסה פריד הרבתר: יעל רוזנבאום עלתה השנה מארצות הברית, גם משפחה עם ילדים קטנים, גם כן אשת מקצוע, פסיכולוגית במקצוע, אנחנו ניתן לה לדבר.
<יעל רוזנבאום: אוקיי.
<יעל רוזנבאום: עלינו בקיץ, יש לי שלושה ילדים קטנים, בגיל 6, 3 ושנה, ואנחנו ממש שמחים פה.
<יעל רוזנבאום: בחרנו באפרת בגלל שזה קהילה דתית, באנו לבקר והקהילה מאוד ידידותית ופגשנו את אליסה וידענו שזה המקום שלנו.
<יעל רוזנבאום: מהזמן שבאנו היו לנו הזמנות בשבת, כל שבת, מאוגוסט, אז זה ממש לא רע.
<יעל רוזנבאום: הדבר שאני רוצה לומר, גם כן כמו מה שאתם שמעתם, אני פסיכולוגית, עשיתי PHD ופוסט דוק בארצות הברית ועכשיו אני באה לארץ ומחפשת עבודה וזה ממש קשה להעביר את הרישיון.
<יעל רוזנבאום: כל הדברים שצריכים לעשות, לקבל מכתבים מכל המשגיחים שלי בעבר, שאני לא יודעת איפה הם, אולי הם מתו, אולי הם לא בעבודה, ואני צריכה את החתימה שלהם על כל העבודה שעשיתי, אף על פי שיש לי רישיון מניו יורק, מניו ג'רזי וזה לא אכפת למדינה שזה הגון בארצות הברית.
<יעל רוזנבאום: זה קשה לחפש עבודה.
<יעל רוזנבאום: אני רגילה למשכורת אמריקאית וזה לא סתם לחפש עבודה, מה שרואים בעיתון זה לא בדיוק מה שמתאים לי.
<יעל רוזנבאום: אני עדיין בהתחלת הקריירה שלי, אבל עשיתי המון לימודים ואני רוצה לקפוץ למקום שיהיה מתאים לכישורים שלי וזה ממש קשה.
<יעל רוזנבאום: היה לנו המון מזל שהבעל שלי בא עם עבודה מארצות הברית, וזה נס גלוי מהקב"ה, כי בלי זה לא היינו יכולים לעשות את זה.
<יעל רוזנבאום: אני חושבת שהדבר זה חיסרון, שעזבנו את ארצות הברית, כל הקולגות, הייתה לי רשת שם ואנחנו באנו לארץ ואני לא מכירה פסיכולוגים פה ואני חושבת שדבר שאולי יכולים לעשות, למשל אני פסיכולוגית חדשה ואני מוכנה להיות מקור לאנשים אחרים שהם רוצים לבוא לארץ.
<יעל רוזנבאום: אנשים מתקשרים אליי ואומרים לי 'אוה, אנחנו רוצים לבוא לארץ', ועכשיו אני מתחילה לפגוש אנשים, אולי אם יש משהו יותר מקורי או ממוסד שיש אנשים שכל העולים החדשים שהם במקצוע מסוים ויכולים לטלפן לאנשים במקצוע שלי ולדבר איתם ולומר איפה אתה עובד ולקבל עזרה.
אברהם נגוסה: אני מצטער שאני מקצר את הזמן בגלל הזמן, אבל אני חושב שהנקודה מאוד ברורה.
<אליסה פריד הרבתר: אנחנו באמת רוצים לסיים עם יעל מילר.
<אליסה פריד הרבתר: יעל מילר גם כן פסיכולוגית, היא עלתה בשנה שעברה וכבר עובדת אצלנו בשירות הפסיכולוגי החינוכי פה באפרת.
<יעל מילר: כן.
<יעל מילר: רציתי להגיד שהיה לי המון המון מזל.
<יעל מילר: גם הבעל שלי עובד בחוץ לארץ, אבל מהבית, כמו ד"ר קופפרברג וזה עשה לנו ממש קל לבוא לארץ בגלל שהמשכנו בחיים שהיו לנו.
<יעל מילר: המצב הכלכלי היה בסדר.
<יעל מילר: באמת הייתה לי הדרכה למצוא עבודה, השירות הפסיכולוגי כאן באפרת זה נפלא.
<יעל מילר: אתה מכיר את פרויקט 200?
<יעל מילר: זה פרויקט שמביא פסיכולוגים מחוץ לארץ לבוא ויש להם תקן כדי לתת בשביל שנה או שנתיים ואחר כך אם אתם עושים עבודה טובה, אז יכולים לקבל משכורת מהשירות או מהמועצה.
<יעל מילר: אז מה שטוב לי בעבודה, מה שאני רואה זה שבתי הספר שאני עובדת בהם הם מאוד מאוד מעריכים שאני מבינה מאיפה ההורים באים ואני יכולה לעזור להם, להיות גשר בין בית הספר, בין העיר אפרת, בין המערכת למשפחות העולים.
<יעל מילר: זה מאוד מתגמל עבורי ואני חושבת שזה חלק גדול מהקליטה שלי, שהחוויה הזו מהעבודה מאוד מתגמלת ואני מאוד שמחה בזה.
<יעל מילר: רציתי להגיד משהו על הילדים שלי.
<יעל מילר: היה סיפור שהם אמרו לנו שבחנוכה, השנה הראשונה, הם יהיו בסדר עם השפה וזה ממש - - - זה לא המציאות שלנו.
<קריאה: אמרו חנוכה אבל לא אמרו איזה חנוכה.
<קריאה: הילדים שלי בגנים, עד חנוכה הם הבינו ואחר זה הם ישבו לדבר ב - - - אבל זה בגן, זה בגיל 3-4.
אברהם נגוסה: אני רוצה לשמוע התייחסות, אני מקווה שנשמע מנציגי משרדי הממשלה.
אברהם נגוסה: יש לנו נציגים ממשרד הקליטה, מנהלת המחוז, נמצאת גם איריס הומינר, שהיא אחראית גם לעניין יזמות, אולי בעניין זה תעדכנו אותנו בקיצור.
אברהם נגוסה: נמצאת איתנו נציגת משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
אברהם נגוסה: אתם רואים, עניין התעסוקה עלה באופן מאוד חזק, עלה גם נושא החינוך, כי הילדים מקבלים סיוע רק עד שלוש שנים, אז אני רוצה גם התייחסות בעניין הזה.
אברהם נגוסה: נתחיל במשרד הקליטה.
<שפרה קירשנבאום: אני מנהלת מחוז הדרום וירושלים.
<שפרה קירשנבאום: יושבת לידי קטיה טוב, שהיא מנהלת המרחב והיא למעשה אחראית באופן ישיר על הטיפול בעולים.
<שפרה קירשנבאום: כשאתם מגיעים לרח' הלל 15, זה אצלה, הטיפול של יועצי קליטה.
<שפרה קירשנבאום: קיבלתם שם סל קליטה, הבטחת הכנסה וגם כל הקשר מול תעסוקה, בעיקר אנשי מקצוע שהם מקצועות רישוי.
<שפרה קירשנבאום: משרד הקליטה מסבסד את הרופאים, פסיכולוגים, שנקלטו בעבודה.
<שפרה קירשנבאום: משרד הקליטה הוא זה שמסבסד.
<שפרה קירשנבאום: אי אפשר כאן לפרוש לפרטי פרטים.
<שפרה קירשנבאום: מה שאני מאוד מציעה, קטיה בסוף הפגישה תיקח פרטים, תתאמו, תחזרו ותבדקו אם אתם מיציתם או יודעים את כל הזכויות שלכם במשרד הקליטה.
<שפרה קירשנבאום: הסוגיה הפרטית שלך מאוד ייחודית לך, אני מניחה שאתה כבר היית בשיח עם משרד הבריאות.
<שפרה קירשנבאום: בקיצור, אני מציעה לכל אחד באופן אישי לבחון איתנו שוב אם הוא מיצה את כל הזכויות שלו.
<שפרה קירשנבאום: אשמח לקבל קורות חיים שלך, של עובד סוציאלי, אני חושבת שיש צורך בעובדים סוציאליים.
<שפרה קירשנבאום: כל אחד באופן פרטי שייגש אלינו ואנחנו ננסה לבחון מה הזכויות שלו.
<שפרה קירשנבאום: אני מזמינה כל אחד, גם מי שלא דיבר, או מי שלא העלה את כל הנושאים, לבדוק מה הזכויות שלכם.
<שפרה קירשנבאום: יש לכם זכויות דבר ראשון לתעסוקה, לקורס, אם יש לכם מצוקות שונות, אם אתם צריכים עזרה ממישהו ממשרדי הממשלה האחרים, אתם מוזמנים לפנות אלינו.
<שפרה קירשנבאום: לגבי עידוד עלייה, בתכנית שאת עלית, יש יישובים, וזה חשוב ליישוב לדעת, שנכנסו לתכניות עידוד עלייה, שיש מכסה של כמות מסוימת של עולים ואם הם הגיעו ליישובים שבתוך התכנית הם מקבלים סיוע בסדר גודל של 5,000 או 7,000 שקל סיוע בשכר דירה.
<שפרה קירשנבאום: תלוי בגודל המשפחה, יש סיוע.
<שפרה קירשנבאום: לא היה תקציב מדינה, לא יצאה תכנית כזאת, עכשיו רק פורסם קול קורא לנושא של פרויקטורים לעידוד עלייה.
<שפרה קירשנבאום: זאת אומרת שימו לב, תעקבו אחרי הפרויקטורים, תהיו איתנו בקשר וכאשר תהיה תכנית לעידוד עלייה ליישובים, בדרך כלל זה מתחיל באזור הקיץ, אז בהחלט צריך לדאוג לכך שאפרת תהיה ברשימה הזאת.
<דבורה גיני מלכי: פרויקטור לעידוד עלייה זה אומר עוד לפני שיש עולים, התפקיד שלו זה לעודד.
אברהם נגוסה: בואו נעשה ככה, בגלל הזמן הקצר, מה שחשוב שיש כתובת.
אברהם נגוסה: כמובן, דבורה, את מכירה את זה.
אברהם נגוסה: מאוד חשוב, היא גם אומרת להעביר לה קורות חיים שלו.
אברהם נגוסה: אני דווקא רוצה, איריס, אם את יכולה להתייחס בקיצור לעניין של הזכאות שלהם, הזכויות שלהם בעסקים קטנים, ביזמות.
<אירוס הומינר: נתחיל בזה שאני משוחררת לגמרי כי נפלה לי זכות ענקית להיות כאן תושבת אפרת למעלה מכמעט עוד מעט 23 שנים.
<אירוס הומינר: זו זכות מאוד גדולה, כי המודל כאן באפרת, המהות של אפרת בכל נושא קליטת העלייה משולב ברמה העמוקה ביותר והמודל המצוין ביותר.
<אירוס הומינר: זה דבר חשוב לומר בתחילת דבריי.
<אירוס הומינר: דבר נוסף, חשוב לי לציין גם, הרבה פעמים אנחנו עושים כנסים לגייס אנשי עסקים ויזמים לעלות לישראל ולהשקיע בישראל, אז כל פעם ששומעים את המונח, איכשהו מזהים שאני מאפרת, זה כאילו נפתחות זוג עיניים גדולות ואוהבות, להגיע לאפרת.
<אירוס הומינר: זה כל פעם מדהים אותי מחדש, איך אפרת הפכה להיות מודל משיכה מאוד גדול.
<אירוס הומינר: בהקשר של הנושא של היזמות העסקית, משרד הקליטה היום פיתח מודלים מאוד מאוד משמעותיים לכל מי שמעוניין לפתוח עסק, להעתיק את העסק שלו מחו"ל, להביא השקעה לישראל, או גזרה חדשה וחשובה שאנחנו מפעילים אותה.
<אירוס הומינר: זה לגבי החבר'ה שכאן דיברו.
<אירוס הומינר: אנחנו קוראים להם יזמים בעל כורחם, זאת אומרת אנשים בעלי ידע, ניסיון והשכלה מתאימה שלא מוצאים פתרונות תעסוקתיים בתחום שלהם ובעצם הופכים להיות בעלי עסק עצמאים משל עצמם, פותחים כאן עסק כתוצאה מזה שהם לא מצאו פתרון תעסוקתי.
<אירוס הומינר: אני חייבת לציין שאנשים שלא חשבו שמעולם הם יוכלו להיכנס לתוך העולם הזה, פתאום מגלים, בגלל אותם כלים ובגלל אותו סיוע מאוד רחב שהמדינה משקיעה בתחום הזה, מרחב מאוד גדול והרבה פעמים מאוד מצליחים ואני מכירה כמה סיפורים של הצלחה, כאן אפילו באפרת, וגם בגוש עציון.
<אירוס הומינר: לכן מה שחשוב, ככה לסיום, משרד הקליטה מפעיל בנושא של יזמות עסקית פרויקט מאוד מאוד מצליח ומאוד טוב שמתחיל את התהליך עוד לפני.
<אירוס הומינר: עוד בחו"ל, לפני הם קיבלו החלטה לעלות לישראל, עושים להם בדיקת כדאיות לרעיון עצמו כדי להעתיק אותו לישראל.
<אירוס הומינר: אחרי שהם מגיעים לכאן הם מקבלים את כל הפסיליטיז, שעות ייעוץ, ליווי בשפה שלהם, בחמש שפות, הם מקבלים ייעוץ מלא, מנטורינג עסקי מלא שמלווה אותם, מעבר לזה אנחנו נותנים הלוואה עד גובה של 250,000 שקל, רבע מיליון שקל, בתנאים הטובים ביותר במשק ונותנים את כל מה ששייך לתחום של סדנאות, קורסים, כל דבר, כולו ממומן על ידי משרד הקליטה.
<אירוס הומינר: אפילו את התכנית העסקית משרד הקליטה מממן באופן מלא, מלבד איזה סכום מאוד מאוד קטן של דמי רצינות.
<דובי קופפרברג: שאלה.
<דובי קופפרברג: אני יכול לדבר בשמי, אני לא יודע מה בשם אחרים גם, אבל הם עדיין לא קיבלו עבודה, אבל זה לקח לי כל כך הרבה זמן, שלוש שנים, עד שהם ראו וקיבלו את כל התארים שלי וכל הרישיון שלי, עד שיום אחד גיסי, הוא הכיר מישהו במשרד החינוך ואמר 'יש לך משהו?
<דובי קופפרברג: מחר בבוקר אני צריך להיות שם בשמונה בבוקר'.
<דובי קופפרברג: הוא היה צריך לחתום על דף אחד והוא אמר 'אוקיי, אתה יכול לקבל את הרישיון שלך'.
<דובי קופפרברג: אז זה לקח הרבה הרבה - - - הם אומרים 'כן, אנחנו מקבלים מקבלים ומקבלים', אבל בסוף למה זה לוקח כל כך הרבה לעשות את זה?
<דובי קופפרברג: אם יש לנו את ההשכלה, יש לנו תארים ויש לנו רישיון, אפשר לקבל את זה.
אברהם נגוסה: זה נושא שבאמת כמה פעמים עלה בוועדת העלייה והקליטה וגם בוועדת הרווחה.
אברהם נגוסה: יש חוקים, זה בתהליך מתקדם לקריאה שנייה ושלישית כדי להקל ולמנוע את החסמים הבירוקרטים האלה.
אברהם נגוסה: לכן אני מקווה ש - - -
<שפרה קירשנבאום: אתם החלוצים, אחריכם יהיה יותר קל.
אברהם נגוסה: עכשיו לנציגת משרד החינוך.
<שושי רבינוביץ: שלום לכולם.
<שושי רבינוביץ: לי קוראים שושי רבינוביץ ואני שייכת לצוות הפיתוח המחוזי מטעם משרד החינוך במחוז ירושלים ובעיר ירושלים.
<שושי רבינוביץ: אני רוצה מאוד להתייחס למה ששמחה, העולה מצרפת, הוותיקה, העלתה בנושא האולפן העירוני שהיה בירושלים.
<שושי רבינוביץ: ואגב גם היה פה.
<שושי רבינוביץ: אני רוצה להתייחס לזה משום שאנחנו מאמינים ואני מאוד מרגישה את זה, שכאשר הילדים מתאקלמים כמו שצריך קל להורים להתמודד עם הקשיים שלהם טוב יותר.
<שושי רבינוביץ: זאת אומרת הילדים באמת בראש סדר החשיבות בקליטה ורק אחר כך יתר הילדים.
<שושי רבינוביץ: אז קודם כל באפרת היה אולפן, הרבה שנים היה פה אולפן של 20-25 שעות בשבוע ובעצה אחת משותפת עם אליסה והמנהלים החלטנו, לא לסגור אותו, אלא לשנות אותו.
<שושי רבינוביץ: האולפנים עברו להיות בתוך בתי הספר.
<שושי רבינוביץ: השנה, רק השנה, ב'עשה חיל' יש 21 שעות, ב'אורות עציון' בנים יש 25 שעות וב'אורות עציון' בנות יש 27 שעות.
<שושי רבינוביץ: זאת אומרת יש שעות לאולפן ואם יש איזה שהוא קושי בהפעלתו - - -
<אליסה פריד הרבתר: ויש גם שעות - - -
<שושי רבינוביץ: כן, זה יחד.
<שושי רבינוביץ: זה כמובן נגזר ממספר העולים שנמצאים ולעולים הוותיקים על פי הצרכים של בתי הספר.
אברהם נגוסה: עד כמה שנים עולה הוא עולה?
<שושי רבינוביץ: אולפן שנה א' זה שנה ראשונה.
<שושי רבינוביץ: אל תתייחס למה שהבחור אמר לך, כי אני תיכף אתייחס לזה.
<שושי רבינוביץ: הבחור, הכוונה מנהל התיכון פה.
<שושי רבינוביץ: לעולים שנה ראשונה אולפן זה שנה ראשונה ביסודי, בעל יסודי זה שנתיים.
<שושי רבינוביץ: בנוסף יש לוותיקים שעות שהם מקבלים שבע שנים אחרי עלייתם בהתאם למחקרים שמראים שגם כשהילד, התלמיד, מדבר שוטף ומבין שוטף, בלימודים, בקריאה וכתיבה והבנה עדיין יש פערים וזו הסיבה שנותנים מבחני בגרות עד עשר שנים וקצת יותר מיום העלייה.
<שושי רבינוביץ: היום ילד שהתחיל את לימודיו בכיתה א' ייבחן כעולה חדש בי"ב.
<שושי רבינוביץ: זאת אומרת באמת הרצון שלנו הוא לעזור.
<שושי רבינוביץ: לעניין האולפן.
<שושי רבינוביץ: רק השבוע דיברתי עם שתי מנהלות מפה ורציתי לתת להם עוד תכנית לשני בתי הספר והם אמרו 'יש לנו מספיק משאבים, אנחנו לא צריכים את זה בשעות'.
<שושי רבינוביץ: התפיסה אומרת בעברית שלא משנה כמה זמן הם יהיו פה יש תהליך, גם אם היינו נותנים פי שניים שעות זה היה לוקח את אותו זמן, אלא מה?
<שושי רבינוביץ: כשיש חשיפה לעברית נכנסים לזה יותר מהר מאשר כשאין חשיפה לעברית.
<שושי רבינוביץ: האולפן בירושלים נסגר בדיוק מהסיבה הזאת.
<שושי רבינוביץ: חוץ מזה שפה אני יכולה לומר שהאולפן היה מורכב, אפרופו האוכלוסייה הדתית התורנית, מבנים ובנות דתיים ושאינם דתיים, יהודים ושאינם יהודים, והיה קושי מאוד גדול מהבחינה הזאת, הייתה גם בעיה שהילדים היו חשופים כל היום לשפת האם שלהם.
<שושי רבינוביץ: כל אחד דיבר בשפה שלו.
<שושי רבינוביץ: לכן הם אולי הגיעו לבית הספר קוראים וכותבים טוב יותר, אבל הם לא הבינו שום דבר.
<שושי רבינוביץ: חצי שנה אחרי שאתה בארץ, זה לא משנה אם אתה תהיה 20 שעות או 20 שעות במסגרת אחרת, מתחילים להבין.
<שושי רבינוביץ: אם בית ספר עובד נכון הילדים נטמעים, מתמודדים ומתאקלמים.
<שושי רבינוביץ: בהחלט אני מרגישה, וזה אני אגיד גם בפאנל, שזה שאנחנו נמצאים בתוך חברה שדוברת את השפה לפעמים מעכב את העניין, כי גם בבתי הספר הם מדברים אנגלית עם החברים שלהם.
<שושי רבינוביץ: אבל אלה בעיות שאני מול המנהלים עובדת מאוד קשה.
<שושי רבינוביץ: יש לי כאן משאבי הדרכה גדולים, התבשרנו השבוע, אליסה עוד לא ידעה, שגם בגני הילדים ייכנסו שעות גנים מה-1 בינואר, רטרואקטיבי, אולי אפילו קודם, התכניות הן שאלה, אבל זה נושא אחר.
<שושי רבינוביץ: לעניין שהמנהל ג'ייסון פנה אליך.
<שושי רבינוביץ: ילדים לבחינות בגרות מקבלים בארבע-חמש שנים, השנה זה מ-2011, כל מי שעלה מ-1.1.2011 מקבל שעות תגבור לבחינות בגרות של עולים חדשים.
<שושי רבינוביץ: יש בחינות.
<שושי רבינוביץ: בואו נראה בית ספר כמו שפה, והרב קמחי יכול ודאי לאשר את זה, כשיש בערך 40% של ילדים שנבחנים בבחינות בגרות של עולים אז יש בערך 40% מהשעות של בית הספר שאפשר לעזור להם פרט לשעות שהם מקבלים ממש בשביל אלה שעלו בשנים האחרונות, שהם צריכים עוד קביים.
<שושי רבינוביץ: כך שלא חסר משאבים, השאלה איך מנצלים אותם.
<שושי רבינוביץ: בשביל זה אנחנו פה.
אברהם נגוסה: מבחינת הזכאות עד עשר שנים הם יכולים לקבל את הסיוע?
<שושי רבינוביץ: לא, הסיוע ניתן באמת לאלה שעדיין מתקשים בקריאה-כתיבה.
<שושי רבינוביץ: אלה שבאו בארבע השנים האחרונות מקבלים שיעורים ספציפיים.
<שושי רבינוביץ: אבל אם יש פה 50% שנבחנים בבחינות עולים אז אחוז השעות, הסך הכול שעות של בית הספר - - -
אברהם נגוסה: לא, אני מדבר בעניין הזכאות.
<שושי רבינוביץ: זכאות לסיוע של שעות עולים זה רק אלה שהגיעו בחמש השנים האחרונות.
אברהם נגוסה: לא עד עשר שנים?
<שושי רבינוביץ: עד עשר שנים הם יכולים להיבחן בבחינות עולים, בבחינות קלות יותר.
<עודד רביבי: יש באמת אי התאמה בין מה שהיושב ראש אומר, בין הקלות של הבחינות לבין הסיוע שניתן ובסוף מה שאומר, גם הרב ג'ייסון, וגם מה שנאמר לי בבתי הספר התיכוניים של הבנות, זה שיש צורך להתאים בין הבחינה עם ההקלות לבין הסיוע שניתן כי יש לא מעט עולים חדשים שגם בשנה השביעית והשמינית עדיין מבקשים - - -
אברהם נגוסה: לא, אני הולך מבחינה מדינית.
אברהם נגוסה: מבחינת המדינה, מה שלי ידוע, שלעולה חדש יש את עניין הזכאות עשר שנים והוא נחשב כעולה חדש.
<שושי רבינוביץ: לצורך - - -
<עודד רביבי: הקלות בבחינות, לא מבחינת הסיוע.
<שושי רבינוביץ: הוא ייבחן בבחינת עולים, הוא לא יקבל שעות עזר לבחינות עולים.
<שושי רבינוביץ: אבל בכל בית ספר שיש הרבה עולים צריכה להיות קבוצה שלומדת לבחינה הזאת.
<שושי רבינוביץ: כאלה שבאו לפני עשר שנים לא תמיד צריכים.
<שושי רבינוביץ: אגב, זה לא ליוצאי אתיופיה.
<שושי רבינוביץ: ליוצאי אתיופיה יש יותר שנים, לארצות אחרות בחמש השנים הראשונות יש ואחר כך אין סיוע, אבל לבית ספר מותר לתת סיוע ויש לבתי הספר משאבים לתת.
אברהם נגוסה: חמש שנים, לא שלוש שנים.
<שושי רבינוביץ: חמש.
<שושי רבינוביץ: השנה זה מ-2011, אנחנו ב-2016.
<דבורה גיני מלכי: בקשר למה ששושי אמרה.
אברהם נגוסה: לא, אנחנו גולשים מבחינת הזמן.
אברהם נגוסה: הנציג או נציגה של משרד הרווחה.
<לאה צ'סטרמן: אני רוצה להגיד לגבי שני דברים.
<לאה צ'סטרמן: הזכאות של משרד הרווחה זה 15 שנים אחורה.
<לאה צ'סטרמן: אנחנו מוצאים, כמו שראש המועצה דיבר בחדר הישיבות, שהמשברים הם משמעותיים, אבל לא בהתחלה.
<לאה צ'סטרמן: המשברים שקורים במשפחות של עולים חדשים קורים דווקא - - - בהתחלה זה כזה פנטזיה וחלום, ככל שהילדים והמשפחה מתבגרים מצד אחד, מהצד השני יש הרבה משפחות שהאוכלוסייה של ההורים מגיעים לארץ וזה משהו שלא דיברנו עליו עד עכשיו, על הגיל השלישי, איזה מענים יש כאן או צריך לפתח ובוודאי שצריך לדאוג ליותר תקציבים גם לגיל השלישי.
<לאה צ'סטרמן: מכיוון שהייתי בוועדות אצלך, גם עם קרית ארבע, בית אל ויישובים נוספים, יש להם תושבים שעלו מפרו, בני מנשה, זו משאלה שאנחנו מבקשים אותה במשך שנים רבות, לאחד את הזכויות שיש לבני מנשה עם עולי אתיופיה ואני בטוחה שהקליטה שלהם באפרת, כמו גם בגוש עציון, תהיה הרבה יותר טובה.
<לאה צ'סטרמן: המחירים פה יקרים, הקליטה שלהם פה טובה, היא מעשירה גם את האוכלוסייה הקיימת כי היא פותחת אותה למגוון רחב של עולים מכל העולם, ואני חושבת שהזכויות שלהם - - -
אברהם נגוסה: נקלטים כאן בני המנשה?
<לאה צ'סטרמן: יש פה מספר קטן של עולים מפרו.
אברהם נגוסה: פרו זה משהו אחר.
<לאה צ'סטרמן: אני יודעת, יש עולים מפרו ויש בני מנשה.
<לאה צ'סטרמן: פה יש עולים מפרו, באפרת, אבל מבחינה תרבותית וקליטה חברתית הם מאוד דומים לבני מנשה.
אברהם נגוסה: אנחנו נקיים ישיבה בנושא של קליטת בני המנשה ואני אשמח ששם תשתפי אותנו מהניסיון שלך בנושא הזה ואז אנחנו באמת נקבל החלטה בנושא.
אברהם נגוסה: דבורה, אני לא רוצה לא לתת לך לדבר.
<דבורה גיני מלכי: אז אני אגיד ממש קצר.
<דבורה גיני מלכי: אני חושבת שמה ששושי הזכירה ומה שדיברו כאן, על הקליטה של הילדים, מה שדיברו בוועדה כשישבנו אצלנו, אני לא יודעת אם יש, שפרה ושושי, על מעורבות הורית בעניין הזה של הילדים.
<דבורה גיני מלכי: אנחנו יודעים שהרבה הורים חוששים ואז מסתגרים בתוך הקבוצה שלהם וזה נותן מודל חד משמעי לילדים.
<דבורה גיני מלכי: אתה יודע, גם עשינו את זה עם עולי אתיופיה, ברגע שההורים יותר מעורבים ויותר מבינים את ההשפעה שלהם על הדור הבא הם עושים מאמצים.
<דבורה גיני מלכי: אז אני יודעת שלא כל החברים שלהם יהיו ישראלים וכו' וכו', אבל אם יש הורים, ואליסה שמה לב שמשפחות עולים שיש לנו כאן, שהם פתוחים קצת יותר, שמזמינים פעם בשנה איזה שהיא משפחה ישראלית ותיקה והילדים שלהם רואים את זה, יותר קל לילדים לצאת החוצה, לשמוע יותר עברית וזה יכול להקל עליהם באמת בגלל האוזן.
<דבורה גיני מלכי: אמרתי, לפני 30 שנה, כשאנשים היו באים ולא הייתה ברירה, היו רואים את סמי וסוסו או איך שקוראים לזה בטלוויזיה וזהו, היום הם באים, הם פותחים את כל הכבלים שהיו בארצות הברית, שלא לדבר על כל הדי.וי.
<דבורה גיני מלכי: די וזהו, והם לא שומעים שום עברית.
<דבורה גיני מלכי: אנחנו צריכים לעשות משהו מעבר לזה וכן לשים את המעורבות שלנו - - -
<שפרה קירשנבאום: במסגרת התקציב של משרד הקליטה בתחום קליטה וקהילה, בחינוך הבלתי פורמלי, ניתן לעשות תכניות כאלה ואני חושבת שעושים.
<קריאה: עושים.
אברהם נגוסה: אני חושב שאנחנו צריכים לסכם את הדיון.
אברהם נגוסה: גלשנו יותר מדי, לאנשים יש גם תכניות שהם צריכים להגיע.
אברהם נגוסה: אתה רוצה להגיד משהו לסיכום או שאני אסכם?
<עודד רביבי: אני לא אגזול מהזמן, רק באמת תודה רבה.
<עודד רביבי: מבחינתנו, אני חושב שמה שחשוב זה לראות את כל הפרצופים, יש פה את מנהל מחלקת החינוך, יש פה את רכזת הקליטה, קחו טלפונים, לראות שאנחנו סוגרים את המעגלים ובסוף מה שיודעים לראות ויודעים לגעת מקבלים.
<עודד רביבי: מה שנשאר באפליקציה ומחשבים, כנראה שזה לוקח יותר מדי זמן.
<עודד רביבי: אז תודה רבה על הרצינות ועל הזמן ונמשיך לעשות.
אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לך, אדוני ראש המועצה, וגם הצוות פה וגם בבית הספר וגם במועצה.
אברהם נגוסה: אנחנו מאוד מודים לכם על שיתוף הפעולה.
אברהם נגוסה: אני גם רוצה להודות לנציגי משרדי הממשלה שהגעתם.