GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מאי גמליאל יהוד: המצב הסוציו אקונומי של הקבוצה הספציפית הזו ושוב, אני רוצה לציין שאנחנו מדברים על הקבוצה הזו ואנחנו לא יכולים להקיש החוצה כלפי קהילת האמל"טים כולה, אז אנחנו מדברים על מצב סוציו אקונומי בינוני.
<מאי גמליאל יהוד: אצל רוב האנשים שלקחו חלק בתכנית, ההורים לא מכרו את הבתים שלהם, דבר שיכול להעיד על הארעיות שלהם בארץ.
<מאי גמליאל יהוד: בעצם ההורים והנערים לא כל כך מדברים על השאלה אם נשארים כאן או לא נשארים כאן, זה איזשהו מצב ביניים שלא ברור אם הוא ביניים או לא, אבל הוא יחסית קשה ומשברי.
<מאי גמליאל יהוד: ואז התכנית נכנסת בדיוק במקום בו היא צריכה להיכנס.
<מאי גמליאל יהוד: לגבי המניעים אז לפי דיווחי המשפחה, המניעים לעלות ארצה, הם כאמצעי ופחות כמטרה.
<מאי גמליאל יהוד: אין איזושהי אידיאולוגיה לעלות לארץ ישראל ולהיות כאן במולדת.
אברהם נגוסה: המשיכי.
<מאי גמליאל יהוד: אנחנו מדברים על מניעים לעלות ארצה, לשפר את הרווחה הכלכלית.
<מאי גמליאל יהוד: כמה דגשים מיוחדים לגבי הנערים ואני אתחיל עם ההורים.
<מאי גמליאל יהוד: כשאנחנו מדברים על ההורים אז בעצם ערך ראשון שהם רואים זה עבודה, כשעבודה זה אומר עבודה, עם כסף ופרנסה שמספקת חוגים, מספקת השכלה ומספקת את כל שאר המותרות בבית, גם הבסיסיות וגם היותר מתקדמות.
<מאי גמליאל יהוד: הנערים מתחילים לעבוד בגיל יחסית צעיר ומצד שני גם לוקחים תפקידים מאוד הוריים.
<מאי גמליאל יהוד: אוספים את הילדים, מבשלים, משכיבים, זאת אומרת, נושאים בתפקידים פחות מותאמי גיל.
<מאי גמליאל יהוד: ההורים לא רואים חשיבות לאינטגרציה עם הארץ, ההסתגלות למדינה היא לא ערך חשוב מבחינתם.
<מאי גמליאל יהוד: הם מרגישים עם רגל אחת בפנים ורגל אחת בחוץ –"אני על זמן שאול אז למה לי להתאמץ בעצם ולנסות להתערות בחברה יותר?
<מאי גמליאל יהוד: " הם רואים בלימוד השפה העברית, למשל, איזשהו כלי וזה קצת פחות מטרה, להראות ש"אני מסתגל בארץ", בשונה מן הנערים שבעצם הדבר המאוד ראשוני, הוא לרכוש את השפה כדי לטשטש קצת את השוני משאר החברה.
<מאי גמליאל יהוד: כמעט ואינם מקיימים מערכות יחסים חבריות עם בני גילם, בשונה מבני הנוער שמאוד מהר רוכשים הרבה מאוד חברים ישראלים.
<מאי גמליאל יהוד: הנוער שלנו לא תופסים את עצמם כעולים, להתרשמותנו, בגלל, ששוב, ממוצע השנים שלהם בארץ בתכנית הזו ולא אמרתי את זה, הוא שבע עד עשר שנים.
<מאי גמליאל יהוד: מרגישים מאוד מאוד "בארץ", הם לא מרגישים מנודים ודחויים בחברה.
<מאי גמליאל יהוד: מאוד מצליחים ומקובלים.
<מאי גמליאל יהוד: המוטיבציה שלהם לשירות היא נמוכה.
<מאי גמליאל יהוד: משרתים "כי חייב", לא כי יש איזושהי תחושה של שותפות גורל, ללחום למדינה הזו ולמענה.
<מאי גמליאל יהוד: זכיתי להיות מנחה בתכנית הזו.
<מאי גמליאל יהוד: אני מקצרת למרות שאפשר לדבר עוד הרבה מאוד זמן וחבל שאין יותר.
<מאי גמליאל יהוד: זכיתי להנחות קבוצה מדהימה שנותנת מענה בדיוק במקום מאוד מאוד משברי ומאוד מאוד חשוב לנערים האלה.
<מאי גמליאל יהוד: תכנית שלא עוברת בכל מקום, זאת אומרת, מאוד ברור שיש את התכנית הזו לעולי ברית המועצות ועולי אתיופיה, אבל האמל"טים, שיש להם מאפיינים מאוד מיוחדים, כמו הרבה הדגשים סביב מיניות, סביב שימוש בחומרים פסיכו אקטיביים, הם לא מקבלים מענה.
<מאי גמליאל יהוד: אני מעבירה את השרביט מהר מהר למרתה, שתספר קצת על קבוצת העולים.
<מרתה יולנדה קסטרו: בוקר טוב, אני מרתה, סיימתי לימודי פסיכולוגיה בקולומביה, אני - - - לעבודה עם ההורים, עולים מאמריקה הלטינית.
<מרתה יולנדה קסטרו: קודם כל, זו עבודה מאוד מאוד חשובה כי כן, הם ההורים של הנערים המתבגרים, שחווים משבר, לא רק בנוגע לגיל אלא גם משבר שקשור לעלייה.
<מרתה יולנדה קסטרו: למעשה אנחנו מדברים על משבר בתוך משבר וזה משהו לא קל.
<מרתה יולנדה קסטרו: לכן, כדאי ללוות את ההליך של הילדים שזקוקים להורים אשר - - - לספק להם בטחון, הגנה, ייעוץ והכוונה.
<מרתה יולנדה קסטרו: דברים אלה קשים גם להורים כי הם לא מכירים את - - - הקודים התרבותיים והחברתיים בארץ הקולטת, וגם עסוקים מאוד בגלל כל השינוי, עם תפקידם בעבודה כדי להתפרנס ולא רק למלא את תפקיד ההורה.
<מרתה יולנדה קסטרו: הקבוצה חשובה מאוד כי הקבוצה נותנת לעולים - - - .
<מרתה יולנדה קסטרו: הקבוצה נותנת השתייכות, אשר תקל על התייחסות לנושאים שונים, לדוגמה, התבגרות, השמת גבולות, אלכוהול וסמים, כמו כן גם לימודים, צבא וכו'.
<מרתה יולנדה קסטרו: זה חשוב מאוד כי הקבוצה - - - ההורים יכולים להתקדם - - - גם יותר נוח, יותר להבין התהליך.
<מרתה יולנדה קסטרו: זה חשוב בגלל זה.
<חלי סבג סריג: יש לכם אפשרות לראות פה תמונות.
<חלי סבג סריג: התמונה מצד שמאל זו פעילות של ההורים והילדים ביחד.
<חלי סבג סריג: יש שם פעילות - - - שהוצאנו אותם לפעילות בחוץ אז יש אפשרות קצת להתרשם מתמונות.
אברהם נגוסה: בתכנית הזאת, למשל, כמה עובדים סוציאליים ממוצא אמריקאי-לטיני נמצאים בתכנית הזו, בפרויקט הזה?
<חלי סבג סריג: בכל קבוצה שיש לנו יש שני מנחים, אחד מהם הוא עובד סוציאלי והשני, לא חייב להיות עובד סוציאלי כי הוא יכול להיות מישהו שיש לו ניסיון בטיפול או בעבודה עם נוער, במקרה שלנו אנחנו מדברים על פסיכולוגית שלמדה לא בארץ אבל באה מתחום הטיפול והיא עלתה בעצמה.
<חלי סבג סריג: בכל קבוצה שלנו בפרויקט הזה יש מנחה דובר השפה, שהוא בן העדה בעצמו.
אברהם נגוסה: אז העובדת הסוציאלית מהי?
אברהם נגוסה: את ממוצא אמריקאי לטיני?
אברהם נגוסה: מדברת את השפה?
<מאי גמליאל יהוד: לא, אני מן הארץ הקולטת.
אברהם נגוסה: הבנתי, אני רציתי להבין, אתם הצגתם לנו לגבי העולים – הנוער וההורים, שאתם עושים עבודה מצויינת אבל, אני שאלתי אם יש עובדים סוציאליים, עובדת אחת או עובד אחד, שיכול לדבר את השפה, שמכיר את התרבות, האם יש?
אברהם נגוסה: אם אין זה בסדר, אני רק שואל.
<חלי סבג סריג: בקבוצה בנתניה, למשל, הייתה לי עובדת סוציאלית - - -
אברהם נגוסה: לא, ברמלה.
<חלי סבג סריג: ברמלה זו קבוצה ראשונה ומרתה היא בת העדה.
<מרתה יולנדה קסטרו: אני מקצועית - - -
<חלי סבג סריג: מרתה מנחה - - -
אברהם נגוסה: שאלתי, האת עובדת סוציאלית?
<מרתה יולנדה קסטרו: אני - - - מאמריקה הלטינית.
<חלי סבג סריג: היא פסיכולוגית.
אברהם נגוסה: פסיכולוגית, בסדר, זה מה ששאלתי.
<נטלי קפוליאנסקי: האם אני יכולה רק להוסיף למה ששאלת?
<דנה גורדון שושני: שם לפרוטוקול.
אברהם נגוסה: להתייחס לפרוטוקול, כן.
<נטלי קפוליאנסקי: אני נטלי, אני עובדת סוציאלית מחוזית במשרד העלייה והקליטה וכן, אני רוצה להתייחס למה שאמרת ויש מחסור בעובדים סוציאליים דוברי ספרדית וצרפתית כרגע.
<נטלי קפוליאנסקי: אנחנו, כמארגנים קבוצות למיניהן, מאוד מאוד קשה לנו למצוא עובדת סוציאלית דוברת ספרדית, כמעט בלתי אפשרי למצוא עובד סוציאלי דובר צרפתית.
אברהם נגוסה: אז יש מחסור.
<נטלי קפוליאנסקי: יש מחסור.
אברהם נגוסה: אנחנו נלך לקבוצה השנייה, אני אלך לפי הסדר שאת הצגת, שרה, אז אני עובר לעולים מצרפת.
אברהם נגוסה: התארגנות שירותי הרווחה בנתניה לקליטת העלייה החדשה, עובדת סוציאלית תמר אלוני.
<תמר אלוני: שלום.
אברהם נגוסה: תנסו לדבר בתמצית, כי יש אנשים רוצים לדבר.
<תמר אלוני: האם אתה רוצה להגיד לנו משהו ספציפי שמעניין אותך יותר?
אברהם נגוסה: לא, לא, זה לא מה שמעניין אותי, מה שמעניין אותי אני אשאל, אתם תציגו מה שתיכננתם.
<תמר אלוני: שלום לכולם.
<תמר אלוני: אנחנו מייצגות את היחידה לעולי צרפת, מאגף הרווחה בנתניה.
<תמר אלוני: זו יחידה שפועלת כבר שנה ושלושה חודשים.
<תמר אלוני: היחידה הזו מורכבת ממני, אני עובדת סוציאלית ב-50% משרה, לא דוברת את השפה, זה בהקשר למה שנטלי הסבירה לכם.
<תמר אלוני: כל הצוות שלי כן דובר צרפתית ואנחנו עובדים בסך הכול בשיתוף פעולה מאוד טוב, בינתיים זה עובד טוב.
<תמר אלוני: מורית היא מלוות המשפחות, היא עובדת 100% משרה, יחד אתנו יש מזכירה שהיא דוברת צרפתית ושתי בנות-שירות שהן אתנו מחודש ספטמבר.
<תמר אלוני: יש עוד עובדת סוציאלית שעובדת אתנו עשר שעות שבועיות, זה קצת אבל, היא דוברת את השפה.
<תמר אלוני: אתחיל קודם כל מן היחידה עצמה.
<תמר אלוני: נתניה היא העיר שמגיע אליה מספר רב של עולים מצרפת ובעצם היחידה – בשיתוף עם משרד הקליטה, שראתה לנכון לפתוח את היחידה שלנו על מנת לסייע לעולים עם ההגירה ועם הקליטה בארץ ישראל, כשבעצם היחידה אמורה להעניק שירות של הדרכה וטיפול רגיש- תרבות ושפה, בתוך אגף הרווחה ומחוצה לו, עם הסבר וסיוע למיצוי זכויות של העולים, התייחסות למנהגים התרבותיים וכמובן, לתיווך בין התרבויות השונות.
<מורית שטרן: רק כמה נתונים על העלייה של העולים הצרפתים בארץ.
<מורית שטרן: אחר כך ספציפית בנתניה אבל כמו שרואים, 2010, 2011 ועד 2012 זה בסביבות אלפיים נפש, 2013 זה כבר פלוס 50% כלומר, שלושת אלפים, 2014 – ששת אלפים ושש מאות נפש, 2015 שבעת אלפים ארבע מאות, 2016 בטח כבר לא יהיה לי מקום, על התקרה אני ארשום.
<מורית שטרן: לצערנו, העלייה של הצרפתים תלויה גם במה שקורה בצרפת, מבחינת האנטישמיות ונפגעי הטרור.
<מורית שטרן: אנחנו יכולים לראות פה שכל פעם שהיה איזה רצח או פיגוע אז העלייה רק עולה.
<מורית שטרן: אלה כמה מספרים כדי להראות שנתניה קולטת הרבה עולים, ירושלים ראשונה אבל כרגע בנתניה הרבה עולים מצרפת.
<מורית שטרן: וכעת סיבות העלייה, למה עולים כרגע צרפתים לארץ.
<תמר אלוני: כן, אם בעבר העלייה אופיינה באידיאולוגיה ציונית אז בשנים האחרונות אנחנו יודעים שהיא סביב המשבר הכלכלי והאנטישמיות שגואה שם, כשבעצם ישראל מהווה עבורם מקום של צמיחה ושגשוג כלכליים, ו"טוב לנו במקום הזה".
<תמר אלוני: יש בטחון שהם מרגישים פה לעומת צרפת.
<מורית שטרן: חשוב לחזור עכשיו ספציפית לנתניה, מ-2004-2012 בממוצע הגיעו לנתניה 552 נפשות ומ-2013 אנחנו רואים שהמספרים הם כבר 850 ואחר כך כמעט 2,000, שזה מהווה יותר מ-25% מסך העולים וזה רק עולה.
<מורית שטרן: למה מגיעים לנתניה?
<מורית שטרן: זה מקום שהם מכירים מהחופש, יש הרבה עולים, אפשר להישאר שם שנים בלי לדעת לדבר עברית, כולם מדברים צרפתית שם ברחוב, עם השנים זה יותר ויותר.
<תמר אלוני: נתניה נקראת "הריביירה הישראלית", כנראה שלא סתם.
<מורית שטרן: אז אפשר לעבוד בצרפתית, אחר כך נדבר על זה, לגבי השתייכות, יש קהילה עשירה ונמשיך.
<תמר אלוני: המאפיינים של העולים מהווים בעצם גם את המקור לקשיים שאנחנו פוגשים.
<תמר אלוני: בעצם, רוב הקהילה שמגיעה היא קהילה דתית, שיש לה תחושה מאוד חזקה כלפי המורשת שלה וכלפי המדינה.
<תמר אלוני: הם מגיעים בעיקר מצפון אפריקה ומצרפת עצמה וזה כבר יוצר איזשהו פער אצלנו, בישראל, בגלל השאלה מהם הפערים האלה בין רמת הדתיות או מה זה אומר, ההגדרה של אדם דתי.
<תמר אלוני: הדבר השני, כמו שמורית אמרה, אתם תשמעו בנתניה רק צרפתית וזה קל להם מבחינת הקהילה.
<תמר אלוני: השמירה של השפה הצרפתית מתאפשרת להם שם, אבל זה גם מהווה את הקושי שלהם להשתלב בתוך התרבות שלנו.
<תמר אלוני: יש קושי ממש גדול עם השפה.
<תמר אלוני: חלקם הגדול גם לא הולך לאולפנים מסיבות כאלה ואחרות.
<תמר אלוני: מאפיין נוסף הוא הזיקה והקשר שהם ממשיכים לקיים לארץ המוצא.
<תמר אלוני: ממשיכים ביקורים, חלקם גם עובדים בצרפת, מדי פעם מגיעים לארץ, מה שגם יוצר איזשהן בעיות, גם בתוך המשפחה וגם בזוגיות, האישה פתאום מוצאת את עצמה מתפקדת כאם חד הורית לכל דבר וזה מערער קצת את הסמכות, גם ההורית וגם את זו שבתוך הזוגיות.
<תמר אלוני: דבר נוסף הוא הבדלים תרבותיים שאנחנו פוגשים אותם בכל תחומי החיים.
<תמר אלוני: בצרפת יש עזרה מאוד מאוד נרחבת למשפחה.
<תמר אלוני: למעשה, הם לא צריכים לגשת לאיזשהו מוסד של בטוח לאומי למלא טפסים, להגיש לוועדות וכאלה, כי מטלפנים אליהם מן המוסד ואומרים להם: "נולד לך ילד?
<תמר אלוני: את סובלת ככה?, תק-תק-תק את זכאית לזה ולזה".
<תמר אלוני: אין שם את המירדף או את הבקשה לעזרה, העזרה פשוט מגיעה וזה הבדל שיוצר פער מאוד גדול בין המדינה שלנו לשם.
<תמר אלוני: יש גם הבדלים מבחינת הקיצבאות, זאת אומרת, once הוכרת בבטוח לאומי או במחלקת דמי אבטלה, אז גם מבחינת הסכומים עצמם שמשלמים בצרפת, הם הרבה יותר גבוהים, לא רק יחסית לארץ אלא גבוהות.
<תמר אלוני: לגבי החינוך בצרפת, יום הלימודים שם הוא ארוך, הוא עד חמש, שש בערב אפילו, כך שכשהם מגיעים לארץ ויום הלימודים מסתיים בשעה אחת, אז כל ההתארגנות סביב הנושא של "מה אני עושה עם הילדים שלי משעה אחת?
<תמר אלוני: " "הרי אני צריך לעבוד, איך אני מסתדר?
<תמר אלוני: " "מאיפה אני מביא לזה כסף?
<תמר אלוני: " דברים כאלה שממש קשים להם ואנחנו נתקלים במקומות של הערעור של הסמכות ההורית.
<תמר אלוני: כל החינוך שונה.
<תמר אלוני: גם סנקציות שמופעלות בתוך בית הספר בצרפת, הן נשארות בתוך בית הספר, ההורים מוזמנים במיוחד לצורך פגישות כאלה, אבל לא מצופה מן ההורה להיות מעורב בתוך החלטות של בית ספר, ואילו כאן, זה בדיוק ההיפך, מצפים בבית הספר, אם אימא לא מטלפנת לשאול מה שלום הילד שלה או איפה יש התקדמות או אין התקדמות, אז מסתכלים על זה כאילו ההורה לא מתעניין אבל, זה באמת פער שהוא גם בתפיסה.
<תמר אלוני: כל מה שקשור לעיסוק הילדים בשעות הפנאי, כמו שאמרתי, עד חמש שש יש מסגרת מובנית, יש בתוכה חוגים, עזרה בשיעורים ופתאום: "מה אני עושה עם הילד שלי מאחת בצהרים?
<תמר אלוני: " "מי עוזר לו בלימודים?
<תמר אלוני: " "לאיזה חוגים אני רושם אותו?
<תמר אלוני: " גם "מאיזה כסף?
<תמר אלוני: " מאפיין נוסף הוא הנושא של המגורים.
<תמר אלוני: הצרפתים בנתניה לפחות, בוחרים לגור באיזורים שהם שכונות חדשות, לרוב ליד הים, וזה נראה, לפחות בהתחלה, שאין להם מאזן נכון בין ההכנסות שלהם להוצאות שלהם.
<תמר אלוני: ההוצאות מאוד מאוד גבוהות, העלויות בתוך שכונות כאלה, של שכירויות, הן מאוד מאוד גבוהות, הם לא מצליחים לעמוד בזה ומתחילים ליצור לעצמם חובות ופערים כלכליים.
<תמר אלוני: נושא נוסף הוא גם קשור למקום השפתי שדיברתי עליו.
<תמר אלוני: בגלל שהם לא לומדים את השפה העברית וקל להם יותר עם השפה הצרפתית – שזה מצד אחד מובן, הם נוטים להיקלט לתוך מקומות עבודה שמציעים להם נוחות מן ההתחלה, אתם לא צריכים להעביר את השפה שלכם, תשתמשו בשפה שלכם, כל מוקדי ה call center למיניהם הם מוקדים של טלמרקטינג כזה או אחר, שבעצם פועלים מול צרפת ומתנהלים כמובן בשפה הצרפתית.
<תמר אלוני: הם גם משלמים יחסית לשכר המינימום בארץ, תשלום הרבה יותר גבוה ולכן, הבחירה פה היא גם ממקום של שפה וגם ממקום של משכורת גבוהה יותר.
<תמר אלוני: דיברנו קודם על זה שלרוב הגבר יכול למצוא את עצמו עושה נסיעות לחו"ל לשלושה שבועות, לחודש, לעבוד, מגיע לפה, דיברתי על זה, אני לא אחזור.
<תמר אלוני: המאפיין הנוסף הוא שיש איזשהו דימוי – ואני לא יודעת אם אתם זוכרים, היה איזשהו מערכון ב"ארץ נהדרת" לפני כמה שנים על הצרפתים שמגיעים והכול מסיבות וזה - - - וזה, ואנחנו חושבים שהם נורא פתוחים ושהם עם שמחת חיים, אז יש את החלקים האלה אבל יש גם את החלקים האחרים של הקנאות המאוד מאוד גדולה לפרטיות שלהם.
<תמר אלוני: לגבי תרומת היחידה, היחידה הוקמה מתוך צורך ורצון לסייע לעולים להיקלט בארץ ובנתניה.
<תמר אלוני: אנחנו מהווים בשבילם גשר לשירותי הרווחה ולא רק בתוך הרווחה, כי גם מחוצה לה, אנחנו מסייעים בליווי שפתי לאנשים, גם בתוך האגף וגם מחוצה לו.
<תמר אלוני: בעצם אנחנו נותנים טיפול ממוקד סביב כל הנושאים שקשורים בבעיות של קליטה והגירה, גם הדרכות הורים וגם טיפולים.
<תמר אלוני: אנחנו עובדים עם כל הרווחה בנתניה, עם אנשים שהם אחראיים בכל תחום, שאיתם אנחנו עובדים בצמוד לגבי עולים מסויימים.
<מורית שטרן: כך אנו עובדים.
<מורית שטרן: יש לנו יותר משבעים משפחות, חצי מהן בתוך היחידה עצמה, אחר כך אני אדבר ספציפית על מהות הנזקקות של המטופלים שלנו ומחצית, שאיתם אנחנו עובדים עם כל הצוותים של הרווחה.
<מורית שטרן: הרבה אנחנו עובדים עם הנכויות ועם הצוותים במקומות בהם הצרפתים גרים.
<מורית שטרן: אצל המטופלים שלנו, הבעיות העיקריות הן בעיות של חוסר הכנסה.
<תמר אלוני: חוסר הכנסה על כל הגוונים.
<מורית שטרן: משפחות עם ילדים, נשואים, חצי מהם נשואים, הרבה גרושים, פרודים, ילדים.
<מורית שטרן: רוב העולים שלנו, רוב המטופלים הם בשלש השנים הראשונות שלהם, 67% הם בשנים הראשונות.
<תמר אלוני: גם בקרב מטופלים שנמצאים ביחידות אחרות, יחידות מומחיות, אנחנו רואים שהרוב המטופל הוא אנשים שסובלים ממומים או ממגבלות פיזיות ונכויות.
<תמר אלוני: שירותי הרווחה בנתניה נותנים מענה לעולים הצרפתים, לא רק בתוך היחידה שלנו, שכמו שאמרתי, מתמקדת בעיקר בקשיים של עלייה וקליטה, אלא גם פורסים עוד צוותים שונים כמו בגיל הרך, שיש תכנית, בשירות לנערה, קידום נוער שזה עבור נערים צרפתים, יש סיוע בתעסוקה, תכנית שמיועדת לתעסוקה, המרכז לשלום המשפחה, שיש להם מטפלת ספציפית דוברת השפה הצרפתית, בשירות לקשיש יש עובדת שהיא דוברת צרפתית וגם במחלקת התנדבות ש.י.ל., שהיא שירות ייעוץ לאזרח.
<מורית שטרן: העבודה המערכתית מאוד מורחבת.
<תמר אלוני: ואלה שירותים נוספים בקהילה בנתניה, שנותנים מענה לצרפתים.
<תמר אלוני: משרד הקליטה כמובן, משרד החינוך שעובד בשיתוף עם משרד הקליטה, הבטוח הלאומי, ארגון "אוניפן" שזה התאחדות עולי צרפת, עמותות נוספות שאנחנו עובדים איתן, תעסוקה והסוכנות היהודית.
<תמר אלוני: זהו, אנחנו רוצים להגיד שהיחידה עובדת מאוד יפה, נותנת מענה להרבה דברים ואנחנו מקווים שזה ימשיך להיות ככה.
<תמר אלוני: בגלל העלייה המסיבית שיש אנחנו היינו מאוד רוצים שזה ימשיך ואפילו ימשיך למתוח זרועות.
<תמר אלוני: תודה רבה לכם.
אברהם נגוסה: תודה, תודה רבה.
קסניה סבטלובה: זה יותר ברמה של שאלה אליכן מאשר statements, כי באתי לשמוע וללמוד.
קסניה סבטלובה: אני בעצמי עולה, שומעים מן המבטא, אמנם עולה ותיקה אבל בהחלט המצב מוכר וידוע, ואני יכולה רק להגיד שהרבה משפחות של חברים, גם כאלה שעולים עכשיו ושעלו אז, אם לא העזרה של העובדות הסוציאליות המסורות אז בוודאי לא היו מצליחים, לא היו מגיעים לתובנות, לא היו משתלבים ולא היו אחרי כן נכנסים למסלול מסוים של הצלחה, גם במישורים השתלבותיים-תרבותיים וגם במישורים כלכליים.
קסניה סבטלובה: יחד עם זאת, השאלה שבעיניי היא משמעותית מאוד היא כמובן, כמות העובדים והעובדות הסוציאליות פר אוכלוסייה.
קסניה סבטלובה: אני יודעת שיש ערים ששם המצב הוא יותר טוב ויש ערים ששם המצב הוא הרבה יותר בעייתי, אז אם תוכלו להשכיל אותנו ולומר.
קסניה סבטלובה: אני לא יודעת אם התייחסתם לזה בהתחלה, לצערי הרב הגעתי קצת באיחור, מהו המחסור באופן כללי, לא פר שפה או קבוצה מסויימת, אלא פר אוכלוסייה.
קסניה סבטלובה: כי אני שומעת על מקרים וגם פונים אליי ללשכתי, אנשים שאומרים: העובדות הן אחלה אבל אין להן מספיק כוח אדם, אין להן מספיק יכולת, אין להן מספיק שעות כדי לעזור לכולם והצרכים, מה לעשות - - -
<חלי סבג סריג: אנחנו מסכימים אתך.
קסניה סבטלובה: כן, אז היינו רוצים לשמוע, פירוט של מה, כדי שנוכל לגבש המלצות בעניין הזה.
אברהם נגוסה: שאלתי קודם את השאלה הזו בהקשר של המצגת הראשונה, של הפרויקט ברמלה, אז אמרו לי שיש מחסור של עובדים סוציאליים, במיוחד עובדים סוציאליים שהם דוברי שפות העולים.
קסניה סבטלובה: אנחנו יודעים שזו שאלה כללית, שבכלל יש משבר בעניין של עבודה סוציאלית אבל כמדינה קולטת עליה, ברור שאנחנו חייבים לשים דגש מיוחד על זה, כי בן אדם שמגיע - - -
<קריאה: בירושלים חסרים מאתיים עובדים, רק בירושלים.
אברהם נגוסה: אז אולי אני אשאל את שרה, ממשרד הקליטה, האם אתם חושבים או מתכננים או אולי עושים, אולי תעדכנו אותנו, שבהכשרת עובדים סוציאליים דווקא מן העולים, קודם לא היית פה, אני אמרתי, אני עובד סוציאלי - - -
קסניה סבטלובה: יותר טוב מכולם.
אברהם נגוסה: עובדת סוציאלית ציפי בר עכשיו נלחמת על הזכויות של העולים, והיא אחת העובדות הסוציאליות שקיבלו אותי בלשכה, נתנו לי את כל החיבוק והדחיפה וזה היה מאוד חשוב.
<ציפי בר: זה לא היה בעלייה הגדולה.
<ציפי בר: היו מאז עליות מאוד גדולות ואין עובדים.
אברהם נגוסה: זה היה לפני "מבצע שלמה".
קסניה סבטלובה: אנחנו תמיד אומרים שהעלייה זה יום חג אבל קליטה זה משהו שנמשך אחרי כן עשורים.
אברהם נגוסה: אז זה לא התרגום, זה לא התרגום פה, כי העניין הוא הרגישות התרבותית, ההבנה ולכן, אני חושב שלא צריכים להסתפק רק במתורגמנים אלא צריכים להיות עובדים סוציאליים מקצועיים באותן שפות של העולים, לכן, אם יש - - -
<שרה כהן: אני בהחלט מסכימה אתך, אני חושבת שזה בעצם השלד המרכזי של מענה, שהוא מענה מותאם בכשירות ובמקצועיות ובגישה רגישת-תרבות.
<שרה כהן: אנחנו נמצאים בקשר עם משרד הרווחה, לא נמצאת כאן דפנה מושיוף שהיא מרכזת את מינהלת הקליטה אבל, זה נושא שמבחינתנו הוא נמצא על סדר היום.
<שרה כהן: כשהתקבלה החלטת הממשלה לגבי העלייה מצרפת, היה בהחלט ברור ונעשה מיפוי בתוך מערכת השירותים של משרד הרווחה, והסתבר עד כמה אין עובדים סוציאליים שהם דוברי צרפתית.
<שרה כהן: אני יכולה לבשר שהמשרד שלנו, לפני חודשיים שלושה, פתח קורס הסבה לעובדים סוציאליים, ומתוכו כמחצית מהאוכלוסייה של הלומדים הם כבר דוברי צרפתית, זאת אומרת שכבר יש כרגע איזשהו אופק.
<שרה כהן: הקורס היה פתוח להסבה מקצועית לשפות שונות, מחצית מאלה שכרגע נוטלים חלק בקורס הם דוברי צרפתית, ואני מקווה שזה יהיה חלק מתוך עיבוי קאדר העובדים.
<שרה כהן: מה שבעצם במשרד הרווחה מנסים לעשות, הוא לנסות ולאתר מבין העובדים סוציאליים שפרשו לגימלאות, לראות אם יש עובדים סוציאליים שהם דוברי צרפתית, שאפשר לנצל את הידע שלהם, שהוא ידע מקצועי שנרכש במשך שנים ויכול להוות היום כלי להתמודדות.
קסניה סבטלובה: מהם הצרכים של המערכת?
אברהם נגוסה: שרה?
<שרה כהן: ברור שהמערכת צריכה עובדים כרגע.
<שרה כהן: זאת אומרת, העידוד הוא כשם שאנחנו רואים שיש כבר מסה מאוד יפה של עובדים סוציאליים דוברי רוסית, שהיום משולבים בכל מערכות השירותים ומהווים נתח מקצועי - - -
<קריאה: בעלייה הגדולה הכשירו.
<קריאה: כך גם לגבי דוברי אמהרית.
<שרה כהן: דוברי אמהרית הם בהחלט קאדר לא מבוטל, ואני חושבת שהשאיפה שלנו היא מצד אחד להכניס כמה שיותר אנשי מקצוע שהם דוברי שפות אבל בה בעת, לפחות בראייה שלי, המשמעות של עבודה רגישת-תרבות, היא גם להכשיר את הצוותים שהם לא יוצאי קהילות המוצא לעבודה שהיא מותאמת לקהילות המוצא.
<שרה כהן: מתוך כל המחקרים שאנחנו קראנו ויש על זה עבודות גם של דר' ריטה סבר, עולה שהעבודה המקצועית המשמעותית ביותר היא כשנעשית עבודה משלבת של עובדים ותיקים יחד עם בני קהילות המוצא, ויש כאן בעצם למידה והפרייה הדדית.
<בריהן מלדה: אני רוצה לשאול משהו אחד, שניה, גם אם אנחנו נגיד שמשרד הקליטה או המוסדות יכשירו דוברי שפות בתחום העבודה הסוציאלית, האם יש תקנים כדי לקלוט אותם?
<קריאה: זאת השאלה.
אברהם נגוסה: זה מה שאנחנו רוצים לדעת.
אברהם נגוסה: תראה, פה, הוועדה, תפקידה לפקח על משרדי הממשלה ואת הצרכים אנחנו צריכים לקבל מכם, מהשטח, אז אנחנו שואלים את השאלה הזו, כדי שאנחנו נוכל לקבל החלטה ולקרוא לשר הקליטה, בוא תוסיף תקנים ותקלוט את העולים, אני מבין שזה לא - - -
<בריהן מלדה: צריך - - - כוח אדם לקלוט אותם דרך פרויקטים למיניהם ולא בתקנים, לפחות בקרב יוצאי אתיופיה, ברגע שאתה אומר בפרויקט ולא בתקן אז הוא לא רואה בזה אופק תעסוקתי והרבה פעמים לא מוכנים לקחת.
<בריהן מלדה: זה דבר אחד.
<בריהן מלדה: דבר שני, חלק מהמשרות הוא חצאי מישרות אם לא פחות מזה, אז עולה שרוצה וזו הכנסה יחידה שלו, הוא רוצה לעבוד בתקן שיש לו אופק תעסוקתי שהוא צריך לעמוד בו וזה לא תמיד בא - - -
אברהם נגוסה: אתה צודק, ואם אנחנו מדברים היום על העובדים סוציאליים אז כמובן שיש שני שלבים, קודם כל זה השירות שצריך לתת למי שצריך ומגיע לו, והדבר השני הוא לעזור לעובדים סוציאליים גם בעניין התקנים, כדי שהם יוכלו לתת את השירות.
אברהם נגוסה: לכן זה קשור אחד לשני.
<בריהן מלדה: חלק גדול מהשירותים מופרטים.
<קריאה: כל השירותים.
<בריהן מלדה: רוב השירותים הם מופרטים.
<בריהן מלדה: לשר הרווחה מאוד קשה לבוא ולהגיד: אני אתן תקנים ובו זמנית חלק מהשירותים כבר מופרט.
<בריהן מלדה: לא מעט עובדים סוציאליים היום עובדים בשירותים מופרטים, גם בתוך הרשויות.
אברהם נגוסה: זה גם חלק מן הבעיות וזה מה שגם שחבר הכנסת מאיר כהן ציין, תביאו בעיות, אז אין לנו זמן, הזמן שלנו מאוד מוגבל ואני רוצה שנעבור לקבוצת "כבלי שיח".
קסניה סבטלובה: לקבל - - - של רווחה.
אברהם נגוסה: קודם כל אנחנו כמובן נבקש מאיגוד העובדים סוציאליים שיעבירו לנו נתונים על צרכים, שאנחנו יכולים – אולי לא נצליח אבל - - -
<ציפי בר: אני יכולה באמת להגיד 'בגדול' לפי מימצאים, שחסרים בארץ למעלה מאלף תקנים, רק כדי לעשות את העבודה הקיימת, לא בחשיבה על פרויקטים נוספים, וזה ידוע למשרד הרווחה וזה ידוע למשרד האוצר, ואנחנו מתריעים כל הזמן על מעמסה מאוד קשה של העובדים סוציאליים.
<ציפי בר: אנחנו מבקשים, יש בקשה שלנו, מאוד מפורשת, לבוא ולהגדיר ולהגיד לכמה אוכלוסייה יכול עובד סוציאלי לתת שירות נאות, יכול לתת ולבטא את כל המקצועיות ואת כל מה שהוא למד, לבוא ולתת את זה ללקוחות.
<ציפי בר: יש בעיה מאוד גדולה, זה ידוע, זה מפורסם בכל מקום.
<ציפי בר: הנתונים נמצאים גם במשרד הרווחה, צריך לעשות את החיבורים.
<ציפי בר: אני מאוד שמחה על זה שאתם מעלים את זה אבל, אנחנו חשבנו שאם אנחנו נתחיל לבוא ולהגיד: "כמה חסר וכמה לא טוב" אז יגידו "באתם להתבכיין" אז אנחנו רוצים לבוא ולהציג את העבודה היפהפייה אבל, בהחלט, הבקשה הזאת, אנחנו נענה לה בשמחה רבה.
אברהם נגוסה: כן, עובדת סוציאלית קולני, בבקשה.
<אסתר קולני: שלום לכולם, קודם כל אני שמחה לשבת פה ולדבר על העבודה של עובדים סוציאליים עם קהילת "בני המנשה" בקרית ארבע.
<אסתר קולני: שמי אסתר, עליתי לארץ בגיל חמש עשרה וחצי מצפון-מזרח הודו.
<אסתר קולני: אני העובדת סוציאלית הראשונה מן הקהילה שלנו ועובדת בתור עו"ס משפחה, במחלקת שירותים חברתיים בקרית ארבע.
<אסתר קולני: הוזמנתי היום לדבר על העבודה של עובדים סוציאליים עם קהילת "בני המנשה" בקרית ארבע.
<אסתר קולני: "בני המנשה" הם אוכלוסייה ממש חדשה, די חדשה בארץ ואני אתחיל מן ההתחלה.
<אסתר קולני: בני הקהילה מרגישים שהם צאצאים של מנשה, ובמנהגים שלהם יש הרבה דברים שקשורים ליהדות.
<אסתר קולני: הם באים מצפון מזרח הודו, לא - - - הודו, הם באים משתי מדינות, ממדינת מיזוראם וממניפור.
<אסתר קולני: אנשים שבאים ממיזוראם מדברים בשפת מיזו, בשפה אחת ואנשים שבאים ממאניפור מדברים בכמה שפות, שפת - - - ועוד.
<אסתר קולני: למרות השוני בשפה, "בני המנשה" באים מתרבות אחת.
<אסתר קולני: יש הבדלים קטנים בחלק מן המנהגים שלהם כמו למשל, בנישואין, גבר מניפורי חייב לשלם להורים של הכלה למעלה מ- 3,000 רופי פלוס כמה שוורים וגבר שבא ממיזוראם משלם להם כ-420 רופי.
<רועי בן נעים: זה גם קורה היום?
<אסתר קולני: לא, בארץ לא.
<אסתר קולני: "בני המנשה" התחילו לעלות בשנות התשעים, בהתחלה הם עלו כתיירים.
<אסתר קולני: הם הובלו על ידי עמותת "עמישב".
<אסתר קולני: בשנת 2003 עמותת "שבי ישראל" עזרה להם שיוכרו כאזרחים.
<אסתר קולני: הראשונים הגיעו בעיקר לישובים כמו קריית ארבע, גוש קטיף, בית אל, עפרה ומשנת 2006 רוב העולים מתיישבים בצפון, בעפולה, בנצרת, בעכו, בצפת, במעלות ובקרית שמונה.
אברהם נגוסה: אנחנו צריכים לסיים את הישיבה בקרוב.
אברהם נגוסה: ב-8.3.
אברהם נגוסה: את מוזמנת גם לבוא.
<אסתר קולני: תודה.
<אסתר קולני: "בני מנשה" עכשיו, יש כ-3,000 איש בארץ וכ-7,000 איש שמחכים לעלייה בהודו.
<אסתר קולני: חשבתי לדבר על מבנה המשפחה.
<אסתר קולני: בני מנשה באים מחברה פטריארכלית שבה הגבר הוא הדומיננטי, המחליט עבור כל בני המשפחה.
<אסתר קולני: ו"בני המנשה" הם אנשים מאוד מאוד חרוצים, הם מוכנים לעבוד בכל העבודות, רובם מרוויחים שכר מינימום אבל הם יודעים לנהל תקציב מאוזן.
<אסתר קולני: לדוגמה, רוב העולים הוותיקים הצליחו לבנות דירות ורובם נמצאים ללא חובות גדולים.
<אסתר קולני: בקשר לעולם הרגשי, בתרבות של "בני המנשה" יש פחות התייחסות לחלק הרגשי, אנחנו פוגשים את זה בעבודה שלנו, אתן דוגמה מן היחס אל הילדים.
<אסתר קולני: העולים דואגים לילדיהם צרכים הפיזיים אבל פחות שמים לב אם הילד עצוב, אם הילד סגור, אם הילד מפחד או אם הילד זקוק לטיפול וגם, הם פחות מקיימים שיחות עם ילדיהם.
<אסתר קולני: לגבי השפעות משמעותיות של העולים, בקרית ארבע בעבודה שלנו אנחנו רואות שהנשים מצליחות יותר.
<אסתר קולני: קליטת השפה שלהן, של הנשים, מהירה יותר והן מפתחות יותר קשר חברתי.
<אסתר קולני: המעמד של האישה עולה והמעמד של הגבר הופך לנחות במשפחה.
<אסתר קולני: הגבר פחות מבין את השפה ופחות מבין את התרבות הישראלית והמנטליות, אז קשה לו יותר למצוא עבודה.
<אסתר קולני: לגבי הילדים, הילדים בעצם תופסים מהר מאוד את השפה ואת התרבות המקומית, ובעצם, לעתים, הילדים הופכים להורים של ההורים שלהם, ילד הורה.