GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יואל רזבוזוב: עוד פעם, אני הסתכלתי על ספר התקציב, לא ראיתי שום התייחסות תקציבית, ואם לא נדרוש כאן התייחסות תקציבית ולא נדרוש פה באמת עשייה אמיתית אנחנו לא נתמודד עם זה והרשויות המקומיות כבר בדאגה.
<קריאה: - - - רק שתהיה חלוקה ברשויות המקומיות הוגנת.
דוד אמסלם: קיבלת רשות דיבור?
דוד אמסלם: אז למה אתה מפריע?
דוד אמסלם: סתם, בדיחה.
דוד אמסלם: טוב, חבר הכנסת עמר בר-לב.
עמר בר-לב: רק באתי, כבר אתה רוצה - - - אני רגיל לכך שחברי כנסת באים, ישר נותנים נאום וגם אחרי זה הולכים.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני נותן את האופציה, לא חייבים לממש אותם.
עמר בר-לב: מאה אחוז.
דוד אמסלם: הנה, אני עכשיו אעביר את רשות הדיבור לחברת הכנסת - - -
רויטל סויד: לא, גם אני הפעם רוצה להקשיב.
דוד אמסלם: דרך אגב, אני יכול לנעול את הדיון עוד מעט, בגלל שאני שאלתי את השאלות שלי, יש לי רק הערה קטנה, ברשותך, לגבי משרד ראש הממשלה.
דוד אמסלם: אני רוצה להקריא עוד סעיף שמבחינתנו הוא חשוב וזה מתחבר למה שאמר השופט שמגר.
דוד אמסלם: סעיף 6, 'הבאת יתרת יוצאי זרע ישראל מאתיופיה בהתאם להחלטה זאת תחל בתוך 120 ימים ממועד החלטת הממשלה ותימשך לתקופה של חמש שנים'.
דוד אמסלם: זה אומר שאם אתם מאחרים בעבודת המטה זה לא אומר שאנחנו דוחים את ה-120 ימים.
דוד אמסלם: 120 ימים זה 120 ימים.
דוד אמסלם: ההוא שם שמחכה, בגלל שאתם לא הזדרזתם, בלשון המעטה, הוא לא צריך עוד להמשיך להמתין שם כדי לצמצם את הפער של העבודה שאתם עושים.
דוד אמסלם: אז קחו את זה בחשבון.
רויטל סויד: רגע, אדוני היושב ראש, אולי בגלל שאנחנו פספסנו חלק מהדברים, אולי תוכל רק לומר לנו, הוועדה כבר התכנסה וכבר התחילה - - -
דוד אמסלם: היא אמרה, כן.
רויטל סויד: היא התכנסה וכבר התקבלה - - -
אברהם נגוסה: אני חושב שנשמע ממנה לאן הגיעו.
<הילה טל אביטן: אני לא יכולה כרגע להגיד לאן הגענו.
<הילה טל אביטן: מכיוון שלא סיכמנו ואין עדיין המלצות מוסכמות, אז אני לא יכולה לבוא עכשיו ולפתוח את הדברים מולכם.
<הילה טל אביטן: אבל, שוב, אמרתי, דנו, דנו לעומק ובתוך שבועיים אנחנו מקווים שיהיו המלצות מגובשות ומוסכמות.
דוד אמסלם: אני הבנתי את האירוע - - -
רויטל סויד: יש צפי מתי אמורים להתחיל להעלות?
דוד אמסלם: רק שנייה, אמרתי, יש פה החלטת ממשלה.
דוד אמסלם: אני הקראתי, בגלל שאת לא באה בזמן אז את מאלצת אותי ללכת אחורה עוד הפעם כדי להסביר את תחילת הישיבה.
רויטל סויד: אבל אני בסוף באה - - -
דוד אמסלם: דרך אגב, רויטל סויד הייתה איתנו גם באתיופיה, נסענו לגונדר ולאדיס, אז היא ראתה את הדברים האלה במו עיניה, כך שהיא שותפה רגשית לעניין הזה.
דוד אמסלם: הקראתי את סעיף 5 ו-6, אלה מבחינתי הסעיפים הרלוונטיים כרגע להתקדמות.
דוד אמסלם: לפני שאני עומד לסכם את הדיון, בגלל ש - - -
עמר בר-לב: אולי עוד הערה אחת.
עמר בר-לב: שוב, אני לא הייתי בתחילת הדיון, הייתי במפגשים אחרים, ראשית הבעיה של משפחות מפוצלות שעלו וחלק לא עלו, שמענו את הסיפורים האלה, אלה באמת סיפורים קורעי לב ובמדינת היהודים זה לא יכול להיות.
עמר בר-לב: תכנית אופרטיבית, עם לוחות זמנים וכן הלאה גם מקובל.
עמר בר-לב: אני חושב שחמש שנים, יושבי הראש, זה המון זמן.
דוד אמסלם: אני הסברתי, אנחנו התווכחנו - - -
עמר בר-לב: לא, הבנתי - - -
דוד אמסלם: לא, אני אגיד עוד פעם, אני אחדד, אתה צודק, אבל התנהל איזה הוא ויכוח בינינו לבין הממשלה, בסופו של דבר הסתבר שסוג העולים הזה דורש קליטה ישירה.
דוד אמסלם: אני עוד פעם אומר, במרכזי קליטה - - -
אברהם נגוסה: לא ישירה, במרכזי קליטה.
דוד אמסלם: לא ישירה, במרכזי קליטה.
דוד אמסלם: מדינת ישראל החליטה שהיא לא במרכזי קליטה יותר.
דוד אמסלם: לכן אני לוקח את הנתונים הקיימים ויש לנו שתי אופציות, או לריב איתם על זה ואז אולי עוד חמש שנים ניפגש למה לא בנו עוד מרכז קליטה, או להתחיל להביא את היהודים.
דוד אמסלם: אנחנו התכוונו להתאמץ ולהתחיל להביא אותם, במקום דיבורים - - -
עמר בר-לב: זה לא אחד במקום השני.
עמר בר-לב: אני לא בעד לדחות את ה - - -
דוד אמסלם: אתה יודע, הבעיה של הטוב זה הטוב מאוד, אז להתחיל לריב איתם עכשיו - - -
עמר בר-לב: זה נכון, אבל מדינת ישראל בשנות ה-90, כשהיא החליטה לעשות מבצע להעלות מאות אלפי יהודים מברית המועצות לשעבר וכן הלאה - - -
דוד אמסלם: לא למרכזי קליטה.
עמר בר-לב: בסדר, אני מבין, מצד שני כמה אנחנו?
עמר בר-לב: 25 שנה הלאה, הרבה יותר חזקים כלכלית, המוח היהודי ממציא לנו פטנטים, יודע לתת פתרונות.
עמר בר-לב: אז אני מבין את הבעיה ובסוף הבעיה מתמקדת בכסף ובמאמץ.
עמר בר-לב: אז אם זה היה, לא יודע מה, שנתיים, שנה וחצי, אני יכול להבין, אבל אנשים שהמדינה הכירה בכך שהם יהודים ויש להעלות אותם לארץ, כל אחד עם הסיפור האישי שלו, עכשיו למתוח את זה אחרי חמש שנים, כשחלקם מחכים שם, חלקם אפילו עשרות שנים מחכים כבר.
עמר בר-לב: אני חושב שמדינת ישראל בשנת 2016, עם העוצמה הכלכלית שלה, יכולה לעשות יותר.
דוד אמסלם: צודק.
דוד אמסלם: זה נכון.
<קריאה: להביא את כולם במכה אחת - - -
עמר בר-לב: לא כולם במכה, לא צריך שחור ולבן.
עמר בר-לב: שוב, אנחנו לא אלה שצריכים לתת כאן פתרון, זה לא שחור ולבן, אני מבין שיש בעיה, אבל בין להעלות את כולם במכה לבין לפרוס את זה על חמש שנים, אני מניח שאפשר לעשות יותר, שהתקופה תהיה הרבה יותר קצרה.
רויטל סויד: קודם כל נשיא בית המשפט העליון בדימוס, השופט שמגר, שהייתה לי גם הזכות להופיע בפני אדוני לא פעם ולא פעמיים - - -
דוד אמסלם: לא ניכנס למה היה שם.
רויטל סויד: וגם כמובן שני יושבי הראש, גם חבר הכנסת אברהם נגוסה וגם חבר הכנסת יושב ראש ועדת הפנים, דודי אמסלם.
רויטל סויד: אנחנו באמת ביקרנו, ביחד עם חבר הכנסת דוד ביטן, באתיופיה, ראינו את מצב החברים גם בקהילה באדיס וגם בגונדר, זה היה יותר ממטלטל לראות את המצב שבו חיים בקהילות שם, גם מבחינת המצב הכלכלי, גם מבחינת המצב הפיזי, וכמובן העובדה שנאחזים בכיסופים מאוד מאוד גדולים למדינת ישראל, לירושלים, לעלות לציון, אנשים שראינו שיושבים במחנות או במרכזים, יותר נכון, חלק מהם 10 שנים, 15 שנה, 18 שנה, מתפללים תפילה וכיוצא בזה, על זה לא צריך להכביר מילים, ובאמת אפשר לומר ברוך ה' עם הרבה מאוד נכונות והרבה מאוד עזרה של שני יושבי הראש, שנמצאים פה, וגם כמובן של הנשיא בדימוס השופט שמגר, יש החלטת ממשלה שמעלים אותם לכאן.
רויטל סויד: אבל כאן אנחנו, בתחושה שלי, ולכן אני רציתי קצת לשמוע, כשההחלטות היו צריכות להתקבל תוך 60 יום, למיטב ידיעתי אנחנו עברנו את אותם 60 ימים.
רויטל סויד: כשאנחנו מדברים על זה שעולים צריכים להגיע ולעלות תוך 120 ימים מיום מתן ההחלטה, 120 ימים, כבר צריכה להגיע קבוצה ראשונה לארץ, אנחנו נמצאים כבר כשחלפו להם מעבר ל-60 הימים האלה והשאלה שנשאלת, האם אתם ערוכים באיזה שהוא אופן שתוך פחות מ-60 ימים מגיעה לכאן קבוצה ראשונה, גם במרכזי הקליטה, גם בהיערכות.
רויטל סויד: האם כבר יודעים מי האנשים, האם הייתה חלוקה שמית?
רויטל סויד: האם במרכזים שם יודעים בדיוק מי האנשים שעולים עכשיו ומה פרק הזמן שמעלים בין לבין?
רויטל סויד: זאת החלטה שהיה קשה מאוד להגיע אליה, ובאמת יש רק להודות פה גם ליושב ראש ועדת הפנים, גם ליושב ראש ועדת הקליטה וגם כמובן לשופט שמגר, על העובדה שבכל זאת יש את ההחלטה שהתקבלה אחרי לא מעט שנים.
רויטל סויד: אבל עכשיו, לוח הזמנים חייב להיות מאוד מדויק ומאוד מדוד.
רויטל סויד: אני גם מבינה מה חבר הכנסת עמר בר-לב אומר, הוא אומר, בינינו, מדינת ישראל יכולה להיערך בתוך פחות מחמש שנים.
רויטל סויד: אבל מעבר לזה שמדינת ישראל יכולה להיערך בתוך פחות מחמש שנים איפה אנחנו רואים בכלל את העלייה האופרטיבית קורית בפועל?
רויטל סויד: האם יש עכשיו קבוצת אנשים, כמה מאות, שיודעים שהם עומדים לעלות לארץ תוך חודשיים?
רויטל סויד: האם יודעים מה התאריך שהם עולים?
רויטל סויד: האם יודעים לאן הם הולכים?
רויטל סויד: זאת ישיבת המעקב שצריכה להיות לוועדה.
רויטל סויד: ואדוני, יושב ראש ועדת הפנים, אנחנו מכירים אותך כאדם מאוד מאוד ביצועיסט ולא מניח לדברים ליפול בין הכיסאות בשום דרך וצורה שהיא, איפה התקבל דוח כזה?
רויטל סויד: איפה אתה יודע מתי העלייה הראשונה מגיעה, מתי הקבוצה, מי השמות של האנשים?
רויטל סויד: לאיזה מרכזי קליטה הם מגיעים?
רויטל סויד: וכיוצא בזה.
רויטל סויד: אנחנו מדברים על משהו שאמור להתבצע תוך פחות מחודש וחצי, זה דבר שכבר היה אמור להיות מסודר.
דוד אמסלם: תודה.
דוד אמסלם: אני רק מבקש ממשרד ראש הממשלה, שמרכז את הנושא, מעבר לפרמטרים שהקראתי, יש עוד נושא אחד שהייתי מבקש בתחולת העבודה שלכם להכניס אותו, זה בתקופת הביניים, כמו שאמרנו קודם, כמו שאמר עמר, ואני לא רוצה לספר מאחורי הקלעים איזה ויכוחים היו לנו, אם זה יהיה שנה או שנתיים, אנחנו בעצם בסופו של דבר הגענו לנקודה הזאת מתוך אילוץ מאוד קשה, אבל בואו נשים את זה בצד כרגע, בתקופת הביניים יש קהילה שחיה בתנאים קשים ביותר.
דוד אמסלם: אני ראיתי את זה, אנחנו היינו שם.
דוד אמסלם: אני מבקש שתיתנו תשובת ביניים, אנחנו גם ישבנו עם הסוכנות אחרי זה, קבענו עם יושב ראש הסוכנות, אברהם ואני היינו אצלו, וביקשנו ממנו תשובות ביניים בשני נושאים, בעיקר מרכזיים ודחופים, אחד זה נושא בריאות, יש שם אנשים חולים, אני אומר כאן באופן חד משמעי, אף אחד לא מטפל בהם, ויש שם בעיה של מזון, לאנשים אין כל כך מה לאכול שם.
דוד אמסלם: אז אני עכשיו לא נכנס לקצב, בסדר, אני אעקוב אחרי הקצב, נלחץ, אני אנסה לשפר אותו בהמשך, אבל אני רוצה קודם כל לראות את המטוס הראשון מגיע.
דוד אמסלם: עד עכשיו אנחנו עוסקים רק בעסקי אוויר.
דוד אמסלם: כרגע בתחולת העבודה אני מבקש לתת תשובות גם לנושאים האלה, בגלל שהם לא פחות חשובים בשלב הזה.
רויטל סויד: נכון.
דוד אמסלם: הייתי רוצה ברשותכם לשמוע מישהו מהקהילה, שיעביר רק את התחושות.
דוד אמסלם: הרי אנחנו עברנו את השלב הזה, אבל היות שהם כבר הגיעו לכאן, הייתי רוצה שמישהו ידבר כאן ויעביר את התחושות על מנת שהפקידים יבינו מה מרגיש הבחור ויכול להיות שהם יעבדו עוד כמה שעות נוספות בגלל זה, במקום לדחות את זה בעוד יומיים.
<קיברטו עזרא: קוראים לי קיברטו עזרא, עליתי בסוף 2004.
<קיברטו עזרא: בוא נגיד ששם זה נקודת המפנה של החיים שלי.
<קיברטו עזרא: מאז אותו יום ארור, ככה אני קורא לזה, שחמישה מהאחים הגדולים שלי נשארו שם, סך הכול הייתי בן 10, לא ידעתי למה בוכים, אין לי מושג מה זה, איזה החלטה, החלטה שהרסה לי עשור שלם של החיים שלי.
<קיברטו עזרא: ההורים מבוגרים, אני בקטנה מכיר את הבירוקרטיה של מדינת ישראל, בוא נגיד ככה, כמו שאני שומע פה אנשים שיושבים ככה בכיסאות הנוחים בתנאים הכי טובים שיכולים להיות.
<קיברטו עזרא: אני מאוד מעריך ומכבד את האנשים שהיו שם, להרגיש ולחיות את הסבל שחיים שם המשפחות שלי, כל אלה יהודי אתיופיה שם, זה לא חיים שם.
דוד אמסלם: קיברטו, אני אנחה אותך במספר שאלות.
דוד אמסלם: עלית לבד, עם מי עלית?
<קיברטו עזרא: עליתי עם שני ההורים שלך ושתי אחיות קטנות.
דוד אמסלם: והאחים שלך, כמה אחים יש לך שם?
<קיברטו עזרא: יש לי חמישה אחים שם.
דוד אמסלם: הם עם משפחות?
דוד אמסלם: מה המצב שלהם?
<קיברטו עזרא: אחד רווק, ארבעה נשואים עם משפחות.
דוד אמסלם: איפה הם נמצאים, בגונדר או באדיס?
<קיברטו עזרא: באדיס, כן.
<קיברטו עזרא: זהו, פה אני - - -
דוד אמסלם: כמה שנים אתה מחכה להם שיבואו לארץ?
<קיברטו עזרא: אחי הגדול כבר מחכה מעל 15 שנה, הוא הגיע לפנינו לאדיס.
דוד אמסלם: וכל שבוע אומרים בשבוע הבא, נכון?
דוד אמסלם: כל שבוע אומרים לו 'בשבוע הבא ניקח אותך'.
<קיברטו עזרא: בדיוק, זאת ההבטחה.
<קיברטו עזרא: אז כמו שעכשיו שמעתי ממשרד ראש הממשלה, שאמרו תוך 60 ימים יגבשו צוות מיוחד, כבר חלפו שבועיים, אני אומר, אם בהחלטת הממשלה תוך 120 ימים לא ימריא המטוס הראשון, אני אומר לכם, יהיו פה חברי המאבק, אנשים שנמאס להם לחיות ככה.
<קיברטו עזרא: יהיה פה מאבק קשה וחזק, אני אומר.
<קיברטו עזרא: אז אם בישיבה הבאה שלכם, אני ממליץ ש - - - לא יודע, אם אתם יודעים את הדרך, אתם יכולים לבקש מחברי המאבק, הם נציגים למשפחות, שיודעים את הסיפור יותר טוב.
<קיברטו עזרא: אז אני מבקש ודורש, תעבדו יותר מהר, כי נמאס ככה לחיות, באמת שזה נמאס.
<קיברטו עזרא: כי קל לדבר, אני אומר לכם, בואו נתחיל במעשים כבר.
דוד אמסלם: תודה, קיברטו.
דוד אמסלם: מה שקיברטו אומר בשורה, אני לקחתי את משפט המחץ שלו, שאני מתחבר אליו, הוא אמר פה בשפה הכי פשוטה והכי אמיתית, צריך לעבוד יותר מהר בנקודת הזמן הזו, עם האנשים האלה.
דוד אמסלם: יש שם אנשים, שכמו שאמרתי, אני ראיתי את זה בעיניים שלי, הם נמצאים בתנאים קשים ביותר.
דוד אמסלם: זה בלתי ניתן להסביר.
דוד אמסלם: אני לא יכול להסביר את זה במילים.
רויטל סויד: בבתים שכורים, בבקתות עפר.
דוד אמסלם: עד שמישהו לא רואה את העניין בעיניים הוא לא יכול להבין על מה מדובר.
דוד אמסלם: לכן היות שמדובר באנשים שמחכים להגיע לארץ וכל יום שם זה באמת גיהינום, גהיני גיהינום - - -
רויטל סויד: בתוך אוכלוסייה שגם מזהה אותם כיהודים.
דוד אמסלם: בדיוק, יש שם אוכלוסייה סביבם שעוינת אותם, הם מזהים אותם כיהודים והם משפילים אותם.
רויטל סויד: הם זועקים על הצורך בשמירה על הבנות שלהם שם.
רויטל סויד: זה לא פשוט.
דוד אמסלם: לכן אני מבקש מהפקידות באמת, באמת לעבוד שעות נוספות.
<קריאה: זה נצח.
דוד אמסלם: גם אם יש חופשה על הפרק שתכננו, בואו נדחה אותה טיפה, בגלל שמדובר בדיני נפשות.
דוד אמסלם: זו הכוונה, זה בדיוק מה שאמר קיברטו ואני מתחבר לזה, בגלל שאני באמת מזדהה עם כל מילה שלו.
דוד אמסלם: בבקשה, עוד מישהו רוצה לומר משהו?
<גלגאי טפרה: תודה.
<גלגאי טפרה: קודם כל, כל הוועדות, ועדת הקליטה, ד"ר אברהם, תודה רבה לכם.
<גלגאי טפרה: אני מבקש, הילדים באתיופיה, ההורים פה, ההורים שם, הילדים פה.
<גלגאי טפרה: עכשיו 17 שנה הילדים לא ראו, ההורים פה בגיל 80-90, אין להם מי שיטפל בכלל, מי יעזור להם, מי יטפל, מי ישאל אותך, מי ייקח אותם לבית חולים.
<גלגאי טפרה: אני לא יודע, לא הבנתי בכלל, הממשלה עשירה, תודה לאל, נתנו הוראה לעלייה.
<גלגאי טפרה: אנחנו מחכים, מתגעגעים לאחים שלנו.
<גלגאי טפרה: אני 15 שנה בארץ, לא ראיתי את האחים שלי.
<גלגאי טפרה: ההורים שלי יותר גרוע, 17 שנה לא ראו את הילדים שלהם.
<גלגאי טפרה: ויש אנשים שיותר.
<גלגאי טפרה: אז כל אחד, אם הוא לא יראה הילדים, מה הוא יעשה?
<גלגאי טפרה: אבל לאחרים זה קל.
<גלגאי טפרה: אם כל אחד ייקח אחריות על זה, עם הילדים שלו, ייקח שבוע-שבועיים, מה אתם לוקחים?
<גלגאי טפרה: כולם מתגעגעים.
<גלגאי טפרה: בבקשה, תעזרו לנו.
<גלגאי טפרה: בבקשה, תביאו לנו את הילדים, האבא וההורים שלנו.
<גלגאי טפרה: מאז שהם באים לפה, האחים שלהם שמה, האבא שלהם שמה, אמא שלהם פה.
<גלגאי טפרה: חלק.
<גלגאי טפרה: אני לא יודע מתי נגמור את זה, הם כל הזמן בוכים.
<גלגאי טפרה: אין להסתדר לבד, בארץ, אנחנו שולחים כסף, ראיתם אותם, הם באדמה.
<גלגאי טפרה: אין להם, אנחנו שולחים להם כסף, אין להם עבודה, אין להם מה יאכלו.
<גלגאי טפרה: אז בבקשה, תעזרו להם, כל הנציגים, תתחילו.
<גלגאי טפרה: התחילה הממשלה?
<גלגאי טפרה: לא התחילה עד עכשיו.
<גלגאי טפרה: כולנו בחלום.
דוד אמסלם: הייתי מבקש לשמוע את הרב יוסף הדנה.
דוד אמסלם: כבוד הרב, באמת אנחנו מודים לך על ההשתתפות העקבית ובאמת ההירתמות האישית שלך לכל הנושא הזה.
דוד אמסלם: בבקשה, כבוד הרב.
<יוסף הדנה: כבוד יושבי הראש, השופט בדימוס, חברי כנסת.
<יוסף הדנה: קודם כל אני מאוד מברך על החלטת הממשלה שסוף סוף המשפחות יתאחדו, כפי ששמענו.
<יוסף הדנה: באמת יש בעיה, רק עכשיו כשבאתי בדרך פגשתי אחד מהעולים, דיברנו, הוא אומר 'לפני שבוע קיבל הודעה באדיס שאבא נפטר שם', רק לפני שבוע.
<יוסף הדנה: אז הדברים ממש שם לא מחכים.
<יוסף הדנה: לכן להוציא את ההחלטה לפועל.
<יוסף הדנה: פה אני חושב גם, הייתי מציע, הרבנות הראשית לישראל צריכה אחר כך בקליטה לשתף פעולה והיא צריכה גם כן לקחת חלק מכובד בקליטה וגם לצרף נציג בוועדה במשרד ראש הממשלה, שיהיו בעניינים וגם יכינו את עצמם.
<יוסף הדנה: אבל אני שומע שהדברים מתנהלים, רק שהאנשים שאחראים יעשו את זה בעזרת ה'.
<יוסף הדנה: יש קבוצה מתיגראי, שכבר בדקו אותם וראו, לצרף אותם לרשימה, מגיע להם גם כן.
<יוסף הדנה: אני בעצמי בדקתי, עשיתי את הרשימה ובעזרת ה', שלא נשאיר אחר כך שפה יישארו ופה יישארו.
<יוסף הדנה: אז כל מי שקשור ליהדות, מי שמזרע יהודי, אני חושב שצריך להשתדל להביא אותו ארצה.
<יוסף הדנה: ממילא כולם פה עוברים גיור בלי שום ספק, מרצונם הטוב, אז חבל על הסבל סתם.
<יוסף הדנה: תודה רבה.
דוד אמסלם: תודה, כבוד הרב.
דוד אמסלם: הסוכנות פה?
דוד אמסלם: יהודה, מה שלומך?
<יהודה שרף: צהריים טובים.
<יהודה שרף: אנחנו מחכים שהוועדה תסיים את תפקידה ואז יום יבוא ונתחיל להביא את האנשים.
דוד אמסלם: יהודה, בזמנו אנחנו ישבנו, לפני כחודשיים, עם יושב ראש הסוכנות, היית איתנו בישיבה?
<יהודה שרף: הייתי באתיופיה.
דוד אמסלם: הסוכנות עשתה משהו מאז?
דוד אמסלם: שלחה שניים- שלושה רופאים?
דוד אמסלם: מה שביקשנו.
<יהודה שרף: הנושא הרפואי הוא בטיפול הג'וינט.
<יהודה שרף: אני בקשר עם אנשי הג'וינט ובגונדר בית החולים עומד לרשותם, יש איש של הג'וינט שנמצא שם.
רויטל סויד: ממתי?
דוד אמסלם: הם יודעים על זה שם?
דוד אמסלם: ממתי?
רויטל סויד: ממתי הנציג הזה נמצא?
<יהודה שרף: הוא יושב באדיס, זה ד"ר ריק, הוא מוכר שם וכולם מכירים אותו.
<יהודה שרף: הוא יושב באדיס והוא מגיע לגונדר מפעם לפעם.
רויטל סויד: כשאנחנו היינו שם לפני מספר חודשים לא היה.
<יהודה שרף: גברתי חברת הכנסת, את היית הרבה לפני.
<יהודה שרף: אני מדבר כרגע על - - -
<קריאה: יש שינוי מאז לטובה.
<יהודה שרף: אני רוצה שהנושא יובן.
<יהודה שרף: אנחנו מניסיון של העליות הקודמות מגלים עכשיו זהירות יתרה, ולמה הכוונה?
<יהודה שרף: עד שלא נקבל רשימות שמיות של אנשים אנחנו לא נוכל לטפל, מפני שמה שקרה בעליות הקודמות, טיפלנו באנשים, הם לא היו ברשימות השמיות ואני הייתי צריך להסתכל בלבן של האנשים ולהגיד 'מצטער, אני לא יכול להביא אותך'.
דוד אמסלם: יהודה, תעצור.
<יהודה שרף: אז אני לא רוצה להגיע לזה.
דוד אמסלם: תעצור.
דוד אמסלם: לא, לא, אני כרגע לא הולך לדון איתך על הרשימות וזה לא הנושא כרגע.
דוד אמסלם: אני רוצה לשאול שאלה יותר ממוקדת.
דוד אמסלם: אנחנו בזמנו נסענו, חזרנו, היינו אצל יושב ראש הסוכנות, ישבנו, עשינו ישיבת מטה, הייתה שם המנכ"לית, ועוד סמנכ"ל, הביאו לשם שבעה-שמונה חבר'ה.
דוד אמסלם: ביקשנו מה שנקרא עזרה ברמת האקמול, במיידי, שניים- שלושה רופאים, קצת מזון, אולי קצת שמיכות.
<יהודה שרף: לא נעשה.
דוד אמסלם: מאז החלטת הממשלה?
דוד אמסלם: עברנו תקופה, התקבלה החלטת ממשלה, נעשה משהו מהחלטת הממשלה?
<יהודה שרף: אנחנו מחכים שהוועדה שאנחנו חברים בה תסיים את עבודתה ואז נוכל להתחיל לעבוד.
<יהודה שרף: לפני זה אנחנו לא יכולים להתחיל לעבוד.
רויטל סויד: למה?
דוד אמסלם: הבנתי.
דוד אמסלם: למה בעצם כשביקשנו ברמת האקמול את העזרה הקטנה, של לשלוח כמה רופאים, קצת מזון, שמיכות, למה לא עשיתם את זה?
<יהודה שרף: אדוני היושב ראש, מה זה קצת מזון?
<יהודה שרף: לכמה אנשים זה קצת מזון?
<יהודה שרף: ל-5,000, ל-4,000, ל-10,000?
<יהודה שרף: אני חי את המקום, לידיעתך, לא רק שהייתי, כשלבשתי מדים אני הייתי הראשון שדרך באדמת אתיופיה.
דוד אמסלם: יהודה, אני אומר לך כזה דבר, אל תיכנס להגנה, אני לא מדבר עליך ברמה האישית, אני מדבר על המערכת שאתה מייצג אותה פה.
דוד אמסלם: אם היה יושב פה שרנסקי, הייתי שואל אותו את אותה השאלה, בגלל שאיתו ישבתי.
דוד אמסלם: אתה היית שם, אני הייתי שם, אז אני לא יודע לספור לך בדיוק עד הגולגולת האחרונה אבל פחות או יותר אני יודע כמה אנשים יש שם, אז אם טעינו ב-1,000 לא קרה כלום.
דוד אמסלם: אנחנו מדברים בסוף על כמה רופאים וקצת אוכל וכמה שמיכות.
<יהודה שרף: לא, לא נעשה.
דוד אמסלם: אני שואל, נעשה משהו או לא?
דוד אמסלם: לא נעשה, למה?
<יהודה שרף: הסברתי, אמרתי, לא קיבלת את מה שאני אומר?
<יהודה שרף: אבל אמרתי, עד אשר הוועדה לא תסיים את עבודתה אנחנו לא נוכל להתחיל - - -
<קריאה: זה לא קשור - - -
רויטל סויד: למה זה קשור?
דוד אמסלם: ברור.
דוד אמסלם: שנייה.
<קריאה: זה לא ברור - - -
<יהודה שרף: טול קורה מבין עיניך, טול קורה מבין עיניך, אוקיי?
<יהודה שרף: אל תדבר איתי על בני אדם.
<קריאה: - - - באופן אישי, זה בסדר.
<קריאה: אני אומר - - -
דוד אמסלם: יהודה במקרה הוא בן אדם שמקריב את כל חייו לטובת העניין.
<קריאה: אבל לא יכול להיות שהמערכת מתנהלת - - -
דוד אמסלם: אני שואל אותו, לא צריך לעזור לי.
דוד אמסלם: אני שואל אותו, זה בסדר.
דוד אמסלם: אז אתה אומר שלא נעשה דבר.
דוד אמסלם: דרך אגב, הוא, הכי כואב לו שלא נעשה דבר, זה לא הבן אדם.
דוד אמסלם: אוקיי, הבנתי.
דוד אמסלם: מישהו רוצה לומר עוד משהו לפני שאני מסכם את הדיון?
אברהם נגוסה: אני חושב - - - אגוס - - -
דוד אמסלם: אגוס, בוא אתה תספר לנו עוד קצת, אבל זה פחות או יותר.
דוד אמסלם: אני רציתי לשמוע אותם, בעיקר כדי להכניס את הפקידים לאווירה, על מה מדובר, כדי שכל אחד לפעמים מהזווית האישית שלו - - - אדם מביא את הסיפור האישי שלו אז אנחנו מתחברים וזה הופך להיות פחות סטטיסטיקה, יותר נושא אישי, ואז אנחנו מבינים מה עובר על כל אחד.
דוד אמסלם: שמענו פה שני סיפורים אישיים שהם מאוד מרגשים מההיבט הזה, אז בואו נשמע עוד אחד.
דוד אמסלם: אין טעם לשמוע עוד, כי זה חוזר על עצמו.
<אגוס: תודה רבה לכולם.
<אגוס: באמת אני לא יודע להגיד את כולם בשמם.
<אגוס: כמו שהרב אמר עכשיו, אנשים שנמצאים באזור תיגראי, אף אחד לא מעלה אותם, אף אחד לא מדבר עליהם בכלל.
<אגוס: כמו שהוא אמר עכשיו, אבא שלהם מחכה 17-18 שנים פה בישראל, האבא שלהם נפטר והילדים נשארו בתיגראי.
<אגוס: זה הרב יודע.
<אגוס: האנשים באזור תיגראי, לא שמענו מישהו שמדבר עליהם בכלל, שכחו אותם.
<אגוס: באזור תיגראי אין יהודים, אני רואה שיש פה בעיה עם האנשים שעושים את העבודה בעלייה.
<אגוס: אנשי תיגראי, כאילו לא יודעים, שכחו אותם, אני תיגראי, אני לא - - - הדודים שלי, המשפחה שלי, חלק מאדיס אבבה, כמו שאתם מכירים את העניין, לא היה להם מזון, לא היה להם בבית, היו ישנים בבוץ.
<אגוס: אני ראיתי אותם גם כשהייתי באתיופיה.
<אגוס: בכיתי, אין לי מה לעשות, באתי.
<אגוס: דוד שלי, הוא היה ממתין לילדים שלו שיגיעו לארץ, לפני שהם באו הוא מת, נקבר.
<אגוס: זה כבר יודעים כולם.
<אגוס: בא השני, גם, גם אח שלו, משרד הפנים אמרו לו 'תביא אותם, תעלה אותם לישראל ואנחנו נטפל בהם', יש אישור על זה, הרב יודע על זה.
<אגוס: כבר עכשיו, 16 אנשים גרים באותה דירה, בשני חדרים קטנים.
<אגוס: זה לא שקר, זה אמת.
<אגוס: סוגרים, מחכים בשירותים הילדים.
<אגוס: אני לא משקר, הרב יודע.
<אגוס: יש בעיה.
דוד אמסלם: אני אומר לך, הנושאים חוזרים אחד על השני, זה אח שלו, זה דוד שלו, זה אבא שלו, רק מחליפים את קרוב המשפחה.
דוד אמסלם: קרן לידידות, בוא תתייחס לעניין, תראה במה אתה יכול לעזור לנו.
<עופר דהן: הקרן לידידות מוכנה לסייע באופן מיידי בכל מה שדרוש באתיופיה.
דוד אמסלם: רופאים אתם יודעים להביא לשם?
<עופר דהן: אנחנו מסוגלים להביא.
דוד אמסלם: שמיכות, אוכל?
<עופר דהן: הכול.
דוד אמסלם: בוא תקשיב, אנחנו נעשה איתך פגישת עבודה מסודרת, אתה, אני ואברהם ונראה איך אנחנו מסדרים את זה, בסדר?
<עופר דהן: סגור.
<עופר דהן: מה שתגידו.
דוד אמסלם: אברהם, אתה רוצה להגיד עוד משהו?
אברהם נגוסה: אני חושב שאנחנו רואים שהיום הפך הנושא הזה מונופול של משרד ראש הממשלה, אני רואה שכל משרדי הממשלה, הנציגים שפה, כולם מעבירים את האחריות לאותו צוות, לצוות שבמשרד ראש הממשלה.
אברהם נגוסה: אנחנו עכשיו תלויים במשרד ראש הממשלה ואנחנו לא זזים מהמקום.
אברהם נגוסה: אנחנו מאוד מאוכזבים.
אברהם נגוסה: אני חייב להגיד שאנחנו תחת לחץ שהמשפחות סופרות כל יום ויום.
אברהם נגוסה: אמרנו להם אחרי 60 יום התכנית תאושר בממשלה ותצא לביצוע.
אברהם נגוסה: אנחנו שומעים היום 'עוד לא, עוד שבועיים'.
אברהם נגוסה: אני אומר לכם, כמי שמכיר את משרדי הממשלה, גם עוד חודש הם לא יסיימו, הם תמיד ימצאו את התירוצים.
אברהם נגוסה: אני לא יודע מה צריך לדון כל כך הרבה, זה פשוט לקבוע כמה כל חודש צריך להעלות.
אברהם נגוסה: אנחנו יודעים שמרכזי הקליטה פנויים.
אברהם נגוסה: היום, לפי מיטב ידיעתי, שעשיתי בשטח, היום אפשר לקלוט בלי בעיות 4,000 עולים, במרכזי הקליטה שיש מקום פנוי.
אברהם נגוסה: בפגישה אחת אפשר לסכם את זה, לקבוע כמה כל חודש להעלות ומה הסוכנות צריכה לעשות.
אברהם נגוסה: עכשיו הסוכנות, 'אם הצוות לא אומר לי אני לא יכול לעשות', משרד הפנים לא, משרד הקליטה לא.
אברהם נגוסה: כולם.
אברהם נגוסה: לכן אני אומר, ד"ר הילה, האחריות נופלת עליכם, אם אנחנו לא נראה תזוזה אנחנו לא יכולים לעצור את הכעס שנמצא בקהילה, אנחנו מדברים פה בחיים ומוות.
אברהם נגוסה: שמענו מכבוד הרב עכשיו שאיבד את אבא שלו, אז לא נחזיר את אבא, לא נעלה אותו, כי הוא כבר מת, אנשים מתים כל הזמן.
אברהם נגוסה: לזה אנחנו מחכים ואנחנו חייבים לפעול כמה שיותר מהר.
אברהם נגוסה: סוף סוף אחרי שנים, אחרי מאבקים, זכינו בהחלטת הממשלה ועכשיו החלטת הממשלה תיקבר על ידי הפקידים בבירוקרטיה?
אברהם נגוסה: לכן אני אומר, אדוני היושב ראש, אפילו לא לתת חודש, אני חושב שהיא התחייבה לשבועיים, בוא נקבע את הדיון בעוד שלושה שבועות, ניתן להם עוד שבוע.
אברהם נגוסה: אבל תבחן אותי, הם גם שם יביאו תירוצים.
אברהם נגוסה: אני חושב ואני פונה אליכם, משרדי הממשלה, בואו נפתח את הלב לסבל של המשפחות שם, לסבל של המשפחות פה, הדמעות זולגות פה ושם וצריך לייבש אותן.
אברהם נגוסה: החלטת הממשלה זו המטרה, אבל אתם מושכים את החבל, אתם מושכים אחורה וזה מאוד כואב לנו.
אברהם נגוסה: אני פוגש יום יום את המשפחות, הם באים ובוכים בשטח ופה בלשכה.
אברהם נגוסה: לי אין מה להגיד להם, אמרתי להם עד עכשיו 'תמתינו עוד 60 יום'.
אברהם נגוסה: אנחנו חשבנו שהיום נתבשר על עבודה מסודרת, תכנית ביצוע ואפילו אתם לא מוכנים לפרט לנו לאן הגעתם, איפה התחלתם ואיפה הגעתם, מה נשאר לכם לעשות.
אברהם נגוסה: את זה אפילו אתם לא מוכנים.
אברהם נגוסה: זה לא סוד.
אברהם נגוסה: אתם משרד ציבורי, 'הגענו לפה, סיכמנו מספר עולים כך, תקציב סיכמנו, מקום סיכמנו, נשאר לנו זה'.
אברהם נגוסה: לא הייתם צריכים להסביר לנו את זה?
אברהם נגוסה: למה שומרים את זה בסוד?
אברהם נגוסה: ואז אנחנו יכולים להבין אפילו למה העניין התעכב.
אברהם נגוסה: אתם סוגרים.
אברהם נגוסה: אפילו ארגון לא ממשלתי, הסוכנות, שלא חייב, זה לא ממשלתי, זה ארגון לא ממשלתי, גם הסוכנות קשורים בעניין הזה.
אברהם נגוסה: אנחנו מאוד מאוכזבים, אנחנו מאוד כועסים, ולכן, אדוני היושב ראש, בוא נקיים - - -
דוד אמסלם: נסכם את זה.
אברהם נגוסה: כן, תודה.
דוד אמסלם: תודה לאברהם, יושב ראש ועדת הקליטה.
דוד אמסלם: מישהו רוצה לומר עוד משפט?
דוד אמסלם: בבקשה.
<טמסגן באיה: קודם כל העברית לא כל כך טוב.
<טמסגן באיה: קודם כל תודה ליושב ראש, לדודו ולד"ר אברהם נגוסה, גם לכולכם, החברים וחברות וחברי הכנסת שמשתתפים בנושא הזה, גם לראש ממשלתנו.
<טמסגן באיה: בהזדמנות שנמצאים, תודה לכולכם.
<טמסגן באיה: שמי טמסגן, עליתי ב-2013, כבר שלוש שנים.
<טמסגן באיה: שמחתי במדינתנו כשבאתי לפה, לעומת זאת לפני העלייה אמא שלי לא הייתה ברשימה ולכן כשאומרים לנו, בהמשך השבוע שתבוא אמא שלך לארץ ישראל, במצב הזה אורחים גדולים עם הילדים נמצאים 300 נפשות בישראל, וגם יותר מ-18 עד 20 היו יותר ממני.
<טמסגן באיה: עד עכשיו בנפרד אמא ואבא, אחים ואחיות, דודים ודודות, ומתגעגעים במצב קשה.
<טמסגן באיה: אתם יודעים כמה אנשים במצב הזה?
<טמסגן באיה: אתם יודעים כמה אנשים שלא מתחתנים?
<טמסגן באיה: אתם יודעים כמה אנשים מתגרשים?
<טמסגן באיה: אתם יודעים כמה אנשים מתאבדים?
<טמסגן באיה: אתם יודעים כמה אנשים משוגעים?
<טמסגן באיה: אתם יודעים כמה אנשים אלמנים ואלמנות?
<טמסגן באיה: אתם יודעים כמה אנשים מקבלים בביטוח לאומי?
<טמסגן באיה: אתם יודעים שחוזרים לאתיופיה?
<טמסגן באיה: אתם יודעים כמה אנשים תמימים באזור, במצב קשה?
<טמסגן באיה: אתם יודעים קשישים וקשישות שסובלים?
<טמסגן באיה: כולם מתפללים לאלוהים בקרוב, לא רק בעברית, בשפה שלנו ובשפה שלהם.
<טמסגן באיה: אף על פי שלא אני ואתה ולא כולם ולא ערבי ולא דאעש, רק שאין דיון אמיתי אשם שמורידים לנו את העונש הזה.
<טמסגן באיה: אני מסיים, רק בסימן שתענו לי, בבקשה, שאתם נמצאים, כמה זמן אתם יכולים להיות בנפרד עם הילדים שלכם?
<טמסגן באיה: תודה רבה.
דוד אמסלם: אני רוצה לסכם את הדיון.
דוד אמסלם: אני קודם כל מבקש מהצוות, אני מדבר כרגע למשרד ראש הממשלה, לקחת בחשבון את ההערה של כבוד הרב הדנה, לגבי נציג הרבנות הראשית.