GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סופה לנדבר: כלומר, אני נתקלתי בכמה קבוצות שהתארגנו, קבוצות נהדרות של קבלני מישנה, יש, אגב, איזושהי ביורוקרטיה בקבלת רשיון של קבלן במשרד הקבלנים, ואני חושבת שעל זה צריך לדון, ושנית, אם אנחנו נלך מלמעלה למטה, אותם אנשים, שיש להם כוח ארגון, יהיו מסוגלים לעשות משהו עם כל ההטבות שהרעפתם על ועדת העלייה והקליטה.
סופה לנדבר: כמו שזה נעשה עכשיו, אני חושבת שהאינפורמציה אינה מגיעה לעולים שאנחנו מדברים עליהם.
סופה לנדבר: עם כמה אנשים, שייבנו את הקבוצות האלה, תהיו מסוגלים להגיע לאותם מובטלים, לאותם אנשים, שחלקם ימצאו עניין באפשרות להיות פועלים, מנהלים או קבלני מישנה.
סופה לנדבר: אני חושבת שיש פוטנציאל אדיר של אנשים, שיש להם רצון לעבוד ולהרוויח, לבנות ולהיבנות.
סופה לנדבר: מזה צריך להתחיל.
סופה לנדבר: אתה זוכר איך אנחנו התחלנו עם העמותה?
סופה לנדבר: התחלנו מאפס.
סופה לנדבר: מכרנו 15 – 20 דירות.
סופה לנדבר: ביום אחד.
סופה לנדבר: מישהי מהפרויקט הזה, שהיום מנהלת פרויקט, דווקא הבוקר התקשרה, ושאלה: "איפה למצוא את העולים?
סופה לנדבר: " אמרתי: "תתחילו מהמנהיגים של העלייה.
סופה לנדבר: מאותם אנשים, שמסוגלים לארגן סביבם את הקבוצות".
סופה לנדבר: אם אתם, מהקרן, תתנו את העזרה, אני חושבת שאתם תהיו מסוגלים, דרך רדיו רקע, דרך התקשורת ברוסית, להגיע.
סופה לנדבר: אבל עדיף לעשות את זה מלמעלה למטה.
סופה לנדבר: כמו שאתם עושים את זה, לדעתי זו לא הדרך הנכונה.
סופה לנדבר: אתם מחפשים את האנשים הבודדים, כאשר אני הייתי מחפשת את הקבוצות.
חיים הרוש: מה, אנחנו מתחילים עם הסבתא ברוסיה, שקובעת אם לעלות או לא?
חיים הרוש: אנחנו עושים את זה יחד עם רדיו רקע, ועם וסטי, ועם כל העיתונות הרוסית.
חיים הרוש: אנחנו לא מחפשים אחד אחד, עם פנס.
חיים הרוש: אנחנו עובדים עם מערכות ועם משרדים.
חיים הרוש: היתרון שלנו הוא, שזו התאחדות הקבלנים, ולידה ישנם הקבלנים.
סופה לנדבר: אם תשנו את השיטה, או תעשו גוון אחר לשיטה, אני חושבת שתגיעו לעולים.
סופה לנדבר: כי העולים מחפשים היום עבודה.
נעמי בלומנטל: אוקיי, תכף נראה אם יש לנו אפשרות.
נעמי בלומנטל: מר מריו קופל, שמעתי שאתה צעיר ודינמי, ושיש לך מה לומר.
מריו קופל: היו לי דברים להעיר בשני נושאים.
מריו קופל: ראשית בנושא הקודם, של פועלים זרים.
מריו קופל: פועלים זרים התחילו להגיע לישראל בסביבות שנת 90'.
מריו קופל: אני קבלן שמבצע עבודות בשביל מוסדות ציבור, ובמיוחד בשביל מוסדות בטחוניים.
מריו קופל: למוסדות בטחוניים בהתחלה לא הייתה כניסה לעובדים זרים.
מריו קופל: אפשר היה לבדוק במיקרוקוסמוס הזה מה קורה במשך השנים.
מריו קופל: כשלא אישרו, היינו צריכים לעבוד על בסיס פועלים ישראלים.
מריו קופל: פלסטינים ודאי שלא אישרו, הייתה הגדרה ברורה, שיכולים לעבוד יהודים - או יוצאי צבא.
מריו קופל: חד משמעית.
מריו קופל: עם השנים, בגלל המחסור, ואילולא היה מחסור התעשיות הבטחוניות לא היו נסוגות מהסיפור הזה, יש זחילה גם בתחום הזה, ופועלים זרים ממדינות מסוימות מאושרים ועובדים גם בתוך מוסדות בטחוניים.
מריו קופל: אני היום עובד בשביל מוסד בטחוני באשדוד, ובמוסד הבטחוני הזה התחילו לאשר את הפועלים הזרים, כי אי אפשר היה לקדם אפילו בניין אחד שם.
מריו קופל: התחילו לתת אישורים, עם מגבלות, תחקורים וכו', אבל בשורה התחתונה, זה מה שקרה.
מריו קופל: אז מה שאני אומר הוא, שכדי לדעת, באמת, אם יש או אין פועלים ישראלים בתחום הבנייה, צריך לבדוק את זה שם.
מריו קופל: העובדה היא, שבמוסדות שעמדו באופן נחרץ על העיקרון, שלא ייכנסו עובדים זרים, כבר אין ברירה ומכניסים.
סופה לנדבר: וכמה עולים עובדים שם?
מריו קופל: עובדים עולים.
מריו קופל: בהחלט.
מריו קופל: כמעט כל מי שאפשר – עובד.
מריו קופל: עובדים במיוחד בגבס ובחשמל.
מריו קופל: אני אומר לך את זה באופן חד משמעי.
מריו קופל: עובדים אצלי שם שני פועלים זרים בטיח ובהנחת קרמיקה.
מריו קופל: זה מה שהם עושים.
מריו קופל: אני לא משתלט על זה.
מריו קופל: יש לי איזה 1000 מ"ר, סתם לצורך העניין, ואיני יכול לעמוד בחוזה, אם אין פועלים.
מריו קופל: את מבינה?
מריו קופל: זה תחום אחד.
מריו קופל: התחום השני, רציתי לשאול- - -
סופה לנדבר: אבל בטיח דווקא עובדים יוצאי מדינות חבר העמים היו שמחים מאוד לעבוד.
מריו קופל: They are most welcome, באמת.
מריו קופל: עכשיו, אספקט נוסף.
מריו קופל: אתם לא צריכים עוד דוגמאות, קיבלתם המון.
מריו קופל: אבל השאלה היא מהו הגבול העליון, גם בנושא שכר.
מריו קופל: כי יש גבול.
מריו קופל: תגידו היצע, ביקוש, מודלים כלכליים, מה שתגידו.
מריו קופל: אבל כשעומד מולי חיים לוי, נדמה לי ביום רביעי שעבר, ואומר לי: "אני רוצה לעבוד בריצוף ב-8,200 שקל נטו", ורוצה לדעת מה שעות העבודה, אני אומר לו: "תשמע, בשבע בבוקר פותחים את המפעל הבטחוני, ואפשר לעבוד עד חמש".
מריו קופל: הוא אומר: "תראה, אני עד חמש לא יכול לעבוד, אתה יכול להסיע אותי בשלוש הביתה?", אז אני שואל - מהו הגבול העליון?
מריו קופל: אוקיי, אז אני אמצא את הישראלים.
מריו קופל: אינני מסוגל להתחרות, הוא (משה טראוריג) מתחרה שלי, ואני לא מסוגל לשלם 8,200 שקל.
מריו קופל: עכשיו, אני מניח שרבים היו באים לעבוד בריצוף ב-8,200 שקל.
מריו קופל: אבל צריך גם לדעת לעשות את זה.
מריו קופל: הנושא השני, ואני אקצר, הוא אספקט אחר לגמרי.
מריו קופל: עליתי לארץ בגיל שמונה מרומניה.
מריו קופל: אבא שלי מצא עבודה אחרי חודש, אבל ברור שזה לא היה בדיוק מה שהוא רצה, נכון?
מריו קופל: מתפשרים.
מריו קופל: השאלה היא, אם העולים, שיגיעו לתחום הבנייה רואים בזה את עתידם.
מריו קופל: האם ההכשרה שנעשה להם, וניתן את כל הידיים שצריך כדי לעזור בעניין הזה, האם הם רואים את עתידם בתחום?
מריו קופל: או שהם רואים אותנו כתחנת מעבר?
מריו קופל: אני, כשהגעתי לארץ, רציתי להיות טייס וצנחן.
מריו קופל: אתה רוצה להיות כמו האנשים במקום שבאת אליו.
מריו קופל: אתה רוצה להיות כמו כולם.
מריו קופל: האם ענף הבנייה הוא תחנת מעבר?
מריו קופל: אם צריך להכשיר אנשים במשך שנתיים, הם גם יישארו שנתיים?
נעמי בלומנטל: מאה אחוז, העלית בהחלט שאלה - - -
סופה לנדבר: אבל אם אתה נותן להם כסף, אתה מחייב אותם.
אשר דהאן: אני ממונה על ההכשרה בבניין ובתעשייה במשרד העבודה, ואני עומד בקשר הדוק עם התאחדות הקבלנים ועם הקרן לעידוד הבנייה.
אשר דהאן: אין לנו בעיות של תקציב במשרד, יש לנו מספיק כסף לכל מועמד שיגיע.
אשר דהאן: אנחנו מקבלים בברכה כל מועמד שמגיע, אם הוא מתאים, בריא, ורואה את עתידו בענף.
אשר דהאן: יש לנו 15 בתי-ספר בפריסה ארצית, לצערי סגרנו שני בתי-ספר, באשדוד ובאשקלון, מחוסר מועמדים.
שמואל ארד: את זה צריך שישמעו.
אשר דהאן: סגרנו מחוסר מועמדים.
אשר דהאן: 38% מבוגרי הקורסים האחרים עובדים, אני מזמין את כל מי שרוצה עובדים מתחילים בענף הבנייה, לא מייסטרים, שיבוא לקחת.
אשר דהאן: תבואו לקריית-מלאכי לקחת, לבאר-שבע, לירושלים, זה מה שיש לנו.
אשר דהאן: האנשים נמצאים בתחילת הדרך, התפוקה שלהם עדיין אינה גבוהה, וגם הם רוצים שכר יותר גבוה מזה שמציעים להם.
אשר דהאן: אנחנו מתעסקים גם עם נושא של קבלני בניין, מנהלי עבודה בבנייה, עוסקים בהסבת אקדמאים, מכל אותם המקצועות שאינם רלבנטיים למשק הישראלי, לבנייה, עוסקים בהנדסאי בנייה בהכשרה, ואני חושב שמדינת ישראל עושה מספיק בשביל הקטע של ההכשרה.
אשר דהאן: יש פה בעיה של עובדים זרים ועובדים פלסטינים, ולא כל ישראלי מוכן לעבוד במקצוע הזה, בחברה הזאת, בשכר הזה.
נעמי בלומנטל: נחשוב, אולי אפשר בכל זאת.
נעמי בלומנטל: כן, גברתי.
סילבינה מנקר: אני מייצגת את הסוכנות היהודית.
סילבינה מנקר: אנחנו עובדים עם התאחדות הקבלנים ועם הקרן לעידוד ענף הבנייה שנים רבות, בגיוס עולים גם מחבר העמים, אפילו הגענו לדרום אמריקה פעם, מתוך רצון לשווק את הפרויקט.
סילבינה מנקר: לצערי הרב, הנקודה, כפי שאני רואה זאת בתחום שלי, אני מנהלת את עלייה 2000, פרויקט שמגייס אנשים בחוץ לארץ כדי להביא אותם במסגרת של עבודה, אי אפשר מצד אחד לרצות להביא מהנדסים מחבר העמים, ולא משנה איזה תחום הנדסה, ומצד שני להגיד למהנדס: "תשמע, אדוני, אתה תתחיל בקורס הזה, אחר-כך את הקורס ההוא, ותקבל 4,000 שקל", כאשר הוא, במקום כל הקורסים האלה, יכול לעשות איזושהי הכשרה בתחום ההייטק, או בתחום אחר, שבהם הוא יודע שהעתיד שלו יותר ורוד.
סילבינה מנקר: אז לדעתי, בנושא הזה אנחנו צריכים לשאוף לקצת תיאום ציפיות.
סילבינה מנקר: כלומר, יכול להיות שאנחנו לא צריכים לדבר על מהנדסים.
סילבינה מנקר: או, אם אנחנו מדברים על מהנדסים, צריך לדבר על מהנדס, שיהיה מנהל עבודה אחר-כך, לא שיטפל בנושא של טיח.
סילבינה מנקר: שנעשה לו הכשרה, שבסופה יהיה משהו שמתאים לו.
סילבינה מנקר: צריך, שכאשר משווקים לו את הנושא הזה, כשנותנים לו את ההסברה, שהוא יידע, שבשנה הראשונה הוא יקבל 4,500 שקל, אבל מובטח לו, שאם יצליח בה, תהיה לו עבודה, שבה בעוד שנתיים הוא יקבל 8,000 שקל, כמו בעבודה בתחום ההייטק, למשל, או בענפים אחרים.
סילבינה מנקר: אני חושבת שזאת הסיבה לכך שאנחנו, אני מדברת כסוכנות, יחד עם התאחדות הקבלנים, באמת לא הצלחנו בזמן האחרון לגייס אנשים, כי חסר- - -
2636: לא הצלחנו, כי לא טיפלנו.
2636: אנחנו פנינו כמה פעמים, גם אלייך, בבקשה שנמשיך במשלחות לחבר העמים, ולא נענינו, לצערנו.
סילבינה מנקר: כי אנשים אינם מעוניינים בענף הזה, בצורה שבה אנחנו מטפלים בנושא.
סילבינה מנקר: אני באמת חושבת שיש דרך לשפר את התוכנית עצמה, שצריך לשווק את העניין בצורה אחרת, ואין ספק, שזה עניין של הסברה.
סילבינה מנקר: את, נעמי, אמרת בעצמך קודם, בתור ישראלית שיושבת כאן, שלישראלים אין מודעות לאפשרויות שיש, שכמו שאנחנו רואים בעיתונות, בטלביזיה, אולי צריך לתת יותר משקל לנושא של ההסברה.
נעמי בלומנטל: יכול להיות, לנושא של הדימוי.
נעמי בלומנטל: גם אני חשבתי על זה.
חיים הרוש: כן, אבל אחת המסקנות היא גם, שמי שאינו מאמין בענף, אסור לו שישווק אותו.
חיים הרוש: זה כלל ראשון בשיווק.
חיים הרוש: מנגסטו צ'אלאצ'ו אני מהאגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה.
חיים הרוש: באמת, אני קודם כל מברך על כך שמקיימים את הדיון, זה נושא מאוד חשוב, ואני בטוח שלא מדברים כאן רק על הבנייה, אלא גם על המצוקה, על האבטלה ועל החינוך.
חיים הרוש: אני מאמין שזה קשור.
חיים הרוש: אני רוצה להתייחס לקהילה של יוצאי אתיופיה.
חיים הרוש: אני נמצא הרבה בשטח.
חיים הרוש: יש הרבה עולים חדשים, צעירים דווקא, בגילאים שלושים-ארבעים, שיש להם ילדים, והם, ההורים, מובטלים.
חיים הרוש: אם העולים האלה ישתלבו במסגרת אותם פרויקטים שדיברתם עליהם, הם יקבלו את השפה העברית, את מושגי היסוד של המקצוע, שקשורים לענף הבנייה, ואולי סוף-סוף גם החברה הישראלית תיראה אחרת.
חיים הרוש: פשוט, יש הרבה בעיות לעולים החדשים.
חיים הרוש: הורה, שאינו עובד, קשה לו לתת לילדים שלו אפילו אמצעי לימוד.
חיים הרוש: וזה קשה, זה מביך ומבייש.
נעמי בלומנטל: מאה אחוז, בסדר גמור.
מנגסטו צ'אלאצ'ו: אני מבקש, לא לשכוח את יהודי אתיופיה.
מנגסטו צ'אלאצ'ו: לדאוג שישתלבו בתוך הפרויקט הזה.
חיים הרוש: מאה אחוז.
חיים הרוש: אנחנו מוכנים גם לחבר מילון מיוחד בשפה האמהרית, בשילוב המקצוע.
נעמי בלומנטל: זה יכול להיות רעיון טוב, אנחנו נצטרך פשוט קצת לדחוף הכל.
נעמי בלומנטל: זה דורש קצת - - -
אבי מיכלוביץ: הם מרוכזים במקומות מסוימים, אולי שם כדאי באמת ליצור איזה פתח.
אפרים כהן: לכן אמרתי, טיפול נקודתי.
נעמי בלומנטל: בואו, אני רוצה לסיים את הישיבה.
נעמי בלומנטל: עוד מישהו רצה לדבר?
רימון לביא: אני משירות התעסוקה, קידום הון אנושי בתעסוקה.
רימון לביא: רציתי להתייחס לפער בין מספרי המובטלים לבין האפשרות באמת להחזיר אותם לעבודה בענף הבנייה.
רימון לביא: שתי הערות – ראשית, באמת שמענו כאן על פערים גדולים, קודם כל בין תמונת המאקרו, של המחסור בעובדים, לבין הבעיות הפרטניות, שמקשות על שילוב חוזר של מובטלים או על קליטה של אנשים שלא מתוך הענף.
רימון לביא: היו כמה נסיונות שלנו, יחד עם התאחדות הקבלנים, אבל היו קשיים בלהביא את האנשים, והיו גם קשיים בלהביא את הקבלנים.
רימון לביא: היו גם מקומות כאלה.
רימון לביא: היו גם קשיים גדולים מאוד בנושא של הסעות.
רימון לביא: לאו דווקא במקום של ריכוזי המובטלים, הקבלנים צריכים עובדים.
רימון לביא: אבל אני חושב שכמו שהיה אפשר להסיע את הפועלים הפלסטינים, אפשר לעשות גם כאן קצת יותר בכיוון של הסעות.
רימון לביא: שנית, הערה בנושא ההגדרות המקצועיות.
רימון לביא: ההגדרות המקצועיות הן בעייתיות.
רימון לביא: ראשית, חוק ביטוח אבטלה, שמגדיר מהי עבודה מתאימה, מתייחס לעבודה הקודמת, למה שהאדם עשה בשלוש השנים האחרונות.
רימון לביא: לכן, ההגדרה המקצועית הצרה היא רק אחת מאפשרויות ההשמה, אבל בהחלט, אדם שעבד בענף, גם אם אינו בדיוק בהגדרה הצרה שהקבלן דורש, נדמה לי שאפשר יותר בקלות להחזיר אותו לעבודה ולהתאים אותו לעבודה, ולא לדרוש ממנו אך ורק את הדרישות המוגבלות, במיוחד - - -
נעמי בלומנטל: אם יש משהו שצריך לשנות בחקיקה בנושא - - -
רימון לביא: אני לא חושב שהבעיה היא בחקיקה.
רימון לביא: הבעיה היא בפירוש בהגמשה הדדית בין הקבלן, בינינו ובין העובדים.
רימון לביא: תחשבו על פועל זר, או על פועל פלסטיני.
רימון לביא: האם הוא טפסן מדופלם, שהוכשר אך ורק בתחום הספציפי?
רימון לביא: נכון שהוא רכש את המקצוע, והרבה ניסיון וכל זה, אבל נדמה לי שבעבודה משותפת אפשר להגיע למשהו.
רימון לביא: בלי לדבר על מספרים גדולים, אני חושב שבעכו, למשל, או במקומות אחרים, שבהם עשינו פעולות משותפות, הצלחנו להביא אנשים לתוכניות קצרות טווח, שהכניסו אנשים לתקופה מסוימת לתוך הענף.
רימון לביא: דבר נוסף שהייתי רוצה להגיד הוא, שנדמה לי, שבודדים באמת ימצאו את המקום שלהם בקריירה בענף הבנייה, וצריך דווקא לחשוב, כמו שהתאחדות המלונאים למדה את הנושא, שיש גם מקצועות שעוברים בהם שנה-שנתיים.
רימון לביא: זו תחלופה של עבודה מקומית, אולי גם עבודה זרה, לצערנו, אבל שם עובדים שנה-שנתיים ועוזבים הלאה.
רימון לביא: בודדים מתוכם נשארים בענף.
נעמי בלומנטל: לאו דווקא פה.
נעמי בלומנטל: חבר הכנסת גדעון עזרא, בבקשה.
אלכסנדר צינקר: אי אפשר להשוות עבודת בנייה למלצרות.
רימון לביא: לא אמרתי להשוות, אמרתי לבנות את הענף, ואני חושב, שבעבודה משותפת בין המשרדים, נוכל לעשות את זה.
נעמי בלומנטל: אנחנו רוצים לסכם.
נעמי בלומנטל: בבקשה, חבר הכנסת גדעון עזרא.
גדעון עזרא: הנושא הזה, של עולים בענף הבנייה, הוא חדש בשבילי, אבל אני רואה פה ענף שזקוק לידיים עובדות ואין לו אותן, והאשמה היא בצורה זו או אחרת בדמי האבטלה, שמשולמים על-ידי המדינה.
גדעון עזרא: כל זמן שהמדינה תיתן דמי אבטלה לאנשים שלא מגיעים להם דמי אבטלה, המצב יישאר כפי שהוא עכשיו.
גדעון עזרא: שנית, אני רואה את התאחדות הקבלנים מחזרים על הפתחים כמעט בכל ועדה שאני הולך אליה - - -
נעמי בלומנטל: חשבתי שרק אלינו הם באים.
גדעון עזרא: נדמה לי, שממשלת ישראל, שמתכנסת עכשיו, צריכה לקבוע מסלול, שראש הממשלה יטיל את הנושא על המשרד הכי רלבנטי מבין אלה שנוגעים בדבר - או משרד השיכון, או משרד העבודה והרווחה, או משרד הקליטה - אבל שייקבע מסלול, והמסלול הזה יחייב את כל משרדי הממשלה האחרים.
גדעון עזרא: מדברים פה שעתיים, בסוף לא יוצא מהדיבורים האלה שום דבר.
נעמי בלומנטל: אתה תתפלא.
גדעון עזרא: חייב להיות מסלול מחייב, שייקבע על-ידי מנכ"ל משרד ראש הממשלה, או אינני יודע מי.
גדעון עזרא: אין דרך אחרת.
גדעון עזרא: הדבר השלישי – בניין הוא עבודה קשה.
גדעון עזרא: אני חושב שהוא העבודה כמעט הכי קשה שקיימת.
גדעון עזרא: אין למעשה עבודה קשה מזו.
גדעון עזרא: אין הוקוס-פוקוס בדברים האלה, וכשאין לאדם ברירה, הוא יילך לעבוד גם בבנייה.
גדעון עזרא: אבל אינני חושב, שהאקדמאי הוא הראשון שצריך ללכת לבנייה.
גדעון עזרא: יש הרבה אנשים אחרים שיכולים לעשות זאת.
גדעון עזרא: לכן אני מציע לך, לסיכום הישיבה הזאת, להגיד שהנושא של העולים הוא בקרב הבעיה היותר גדולה של נושא הבנייה, ונבקש ממשרד הקליטה, שיבוא ויגיש תוכנית מסודרת, מסוכמת עם משרדים אחרים, אחרת מפה לא ייצא שום דבר.
נעמי בלומנטל: אשר.
נעמי בלומנטל: כן, אנחנו רוצים לסיים.
אשר דהאן: אני חושב שהאולפנים, שקיימים כיום במשרד הקליטה, צריכים להיות פתוחים בפני ענף הבנייה, לפחות כדי לשווק את הנושא.
אשר דהאן: עשינו את זה בתקופת יאיר צבן, והייתה הצלחה.
אשר דהאן: נשארו כ-80% מהעולים האלה עד היום בעבודה.
אשר דהאן: היום אין לנו דריסת רגל.
אשר דהאן: אנחנו לא יכולים אפילו לתת אינפורמציה.
אשר דהאן: אינני יודע מה שקרה פה.
נעמי בלומנטל: בסדר, מאה אחוז.
נעמי בלומנטל: יש איזה קצר גם בעניין הזה.
נעמי בלומנטל: רצית להגיד משהו, חבר הכנסת ריגר?
גנדי ריגר: כן.
גנדי ריגר: מה שרציתי לומר הוא, שאנחנו כל הזמן חוזרים לעניין חוסר עובדים בענף הבנייה, וכולנו יודעים, שמקרב העולים איננו יכולים לפתור את בעיית המחסור בעובדים בענף.
גנדי ריגר: מה שאני חושב הוא, שיש, ואני מכיר אולי עשרה אנשים, שעובדים כמנהלי עבודה בענף הבנייה, והם מהנדסים על רמה, ובכל זאת אינם רואים כל סיכוי לעלות לרמת מהנדס בניין.
גנדי ריגר: אני חושב, שאולי כדאי לחשוב בכיוון של העלאת רמת הטכנולוגיה, ולקחת את המהנדסים שמסתובבים פה עכשיו כמנהלי עבודה, אנשים שיש להם כבר כמה שנים ניסיון ויכולים לתת פתרון לכמה דברים שעכשיו עולים, ולא יודעים מה לעשות.
גנדי ריגר: אני מסכים שעכשיו רמת הטכנולוגיה בארץ בבנייה היא בערך כמו זו שבכל העולם, אבל אנחנו יכולים עוד לעלות מזה.
גנדי ריגר: יש לנו הרבה בעלי מקצוע שיכולים לתת פתרון לכמה מקומות בענף הבנייה, כך שיכול להיות "פיצוץ" בארץ.
נעמי בלומנטל: חבר הכנסת צינקר, כן.
אלכסנדר צינקר: מה שאני אמרתי הוא, לגבי ההסברה והמידע, שאולי יש, אבל אני לא ראיתי.
אלכסנדר צינקר: אולי השיטה צריכה להיות אחרת והמקום צריך להיות אחר.
אלכסנדר צינקר: מה ששמעתי כאן היום, שחושבים אולי להתחיל שוב אולפנים, כמו שהיו בזמן השר צבן, לא שמתי לב שכתוב באיזשהו עיתון, או שנאמר ברדיו, או בטלביזיה.
אלכסנדר צינקר: לא שמעתי שאומרים שם, שממש כדאי, שייפתחו אולפנים, שזה טוב.
אלכסנדר צינקר: לא ראיתי.
אלכסנדר צינקר: לא שמתי לב אולי.
אלכסנדר צינקר: אולי 11 שנים אני כאן, אולי לא שמתי לב.
נעמי בלומנטל: דווקא יש כאן, אני יכולה להראות לך.
אלכסנדר צינקר: טוב, אולי יש, אבל איפה אפשר לראות את זה?
נעמי בלומנטל: טוב, תכף.
נעמי בלומנטל: זה חלק מהעניין.
חיים הרוש: גברתי היו"ר, אני מסכים אתם, אבל אל תשכחו, שהקבלן, תפקידו להרוויח כסף, כי הקבלנות היא עסק.
חיים הרוש: לכן הקבלנים הקימו מכיסם הפרטי את הזרוע שנקראת הקרן, שתפקידה לשווק, אבל הקרן אינה תחליף למדינה.
חיים הרוש: משרד הקליטה צריך לשים כסף, אם הוא חושב שהנושא הוא חשוב, ולהשתתף בתקציב.
אלכסנדר צינקר: אולי לעשות איזה מפגש בין-משרדי - - -
חיים הרוש: בסדר גמור, זה מה שהצעתי.
נעמי בלומנטל: קודם כל, התרשמתי מאוד מכם, הקבלנים.
נעמי בלומנטל: קניתי פה ושם דירות, אבל אני מוכרחה לומר שאתם בהחלט עושים רושם טוב, כאנשים שאכפת להם מהמדינה, ואינכם מסתכלים רק על הגרוש הקרוב או על הבעיה שיש היום עם מכירה או אי מכירה של דירות, אלא רואים גם ראייה רחבה יותר, של מדינת ישראל, עם כל הבעייתיות שקיימת עם העובדים הזרים ועם הפלסטינים.
נעמי בלומנטל: אין ספק שאחד הדברים, אם מותר להגיד משהו אידיאולוגי, הוא, שהיינו רוצים לראות, כולנו, ואני מבינה שגם אתם שותפים לרצון הזה, ישראלים בענף הבנייה.
נעמי בלומנטל: הלוואי שנוכל ללכת ברחובות, לראות את עובדי הבניין, ושישירו לנו את השיר בעברית.
נעמי בלומנטל: אתה כל הזמן רואה פה פנים זרות, אתה לא מרגיש בנוח עם זה.
נעמי בלומנטל: אני מוכרחה לומר, שכאזרחית, אני מרגישה רע מאוד עם העובדים הזרים.
נעמי בלומנטל: שיבואו כתיירים, שיבואו ליהנות מהמדינה שלנו, אבל לא כעובדים.
נעמי בלומנטל: לא כך, שאני כאילו מסתובבת ונהנית מהחיים, והם מיסכנים, ואני רואה אותם מחפשים את הסנדוויץ'.
נעמי בלומנטל: אותו הדבר לגבי הפלסטינים.
נעמי בלומנטל: למה השנאה הזאת?
נעמי בלומנטל: לבוא לארץ, שבה אתה רואה את כל האנשים שנוסעים להם במכוניות, ומצבם הכלכלי טוב, ואתה כל הזמן מנקה רחובות, או מגיש משהו, או שוטף כלים במסעדה, או שם את היסודות של הבנייה, זו הרגשה רעה, וכך השנאה רק תגבר.
נעמי בלומנטל: לכן זו גם ישיבה אידיאולוגית.
נעמי בלומנטל: לומר לכם, שיש סיכוי גדול שנשנה את פני המפה, לא אומר.
נעמי בלומנטל: אין סיכוי גדול.
נעמי בלומנטל: אבל, אני בכל זאת רוצה להתייחס לשתיים-שלוש נקודות בעניין הזה, ולשתף אתכם בכל מה שקשור לראייה שהיא מצד אחד מהותית יותר, ומצד שני גם קונצפטואלית, לגבי עולים חדשים.
נעמי בלומנטל: תראו, אני מסתכלת על התאחדות הקבלנים.
נעמי בלומנטל: כמה קבלנים יש ביניכם שהם עולים חדשים?
חיים הרוש: יש, יש.
חיים הרוש: אני מכיר כמה.
אשר דהאן: עולים מלפני חמישים שנה.
אבי מיכלוביץ: רק עכשיו, בקורס שערכנו באשקלון, סיימו שלושה או ארבעה, שעדיין נכללים בהגדרה של עולים חדשים, כקבלנים רשומים.
שמואל אולפינר: כמה זמן זה נחשב עולה חדש?
אבי מיכלוביץ: שבע שנים.
אלכסנדר צינקר: שבע, ועוד שבע, ועוד שבע - - -
נעמי בלומנטל: ההגדרה מתרחבת.
נעמי בלומנטל: הלא בסך הכל, הכוונה שלנו היא להגיע למצב שבו העולים יהיו משולבים בכל מקום ומקום במדינה, לא רק כעובדים ולא רק כמהנדסים, ולא לעשות דימוי כזה או אחר.
נעמי בלומנטל: לפיכך, אחד הדברים שהייתי רוצה לבקש מכם, כהתאחדות הקבלנים, הוא, לנסות, אפילו בכוח, להתחיל לשלב עולים במקומות של קבלת החלטות.
נעמי בלומנטל: בישיבות, אני אומרת את זה גם למנכ"ל, לדאוג לכך שאלה שהם קבלנים, וקיבלו הגדרה של קבלן, כעולים חדשים, שיגיעו לישיבות, כי אז תקבלו גם פרספקטיבה נוספת, ראייה נוספת.
נעמי בלומנטל: אני מאוד מבקשת, זה לא דבר גדול, זה לא כרוך בתקציבים, פשוט לדאוג לכך שבישיבות, ובמקומות נוספים של קבלת החלטות, יישבו עולים.
נעמי בלומנטל: אינני אומרת שכבר ידברו.
נעמי בלומנטל: שיישבו בשלב ראשון.
נעמי בלומנטל: אני רוצה שתהיה העדפה מתקנת בעניין הזה.
נעמי בלומנטל: זו ממש פנייה שלנו, של כל הוועדה.
נעמי בלומנטל: עסקנו בזה בתחומים אחרים, אני עסקתי בזה רבות בתחום של בקידום נשים, ויש התקדמות.
נעמי בלומנטל: שיהיו חלק מהאליטות.
נעמי בלומנטל: שיהיו חלק מקבלת ההחלטות.
נעמי בלומנטל: לא בשלב הראשון, עוד חצי שנה, עוד שנה, אבל שיהיו שם.
נעמי בלומנטל: דבר נוסף, שגם הוא קטן.
נעמי בלומנטל: באופן מעשי, אם אנחנו מדברים על דימוי, יש דימוי לפועל בניין.
נעמי בלומנטל: כולם רוצים להיות קבלנים, אבל אף אחד לא רוצה להיות פועל בניין.
נעמי בלומנטל: אתה לא רוצה שהבן שלך יהיה פועל בניין, אבל אם אני אגיד לך שהוא יהיה קבלן, תרצה.
נעמי בלומנטל: לכן, אולי, מבחינת הדימוי, אם נתייחס למקצועות, גם ישראלים ותיקים אינם יודעים, שיש הבדל מהותי בין עגורן לטפסן, לטייח, לרצף.
נעמי בלומנטל: לא יודעים.
נעמי בלומנטל: רק כשאתה בונה דירה, פתאום הקבלן אומר לך: "הרצף חולה, או נתקע בעזה", ורק אז אתה בכלל לומד שיש הבדלים.
נעמי בלומנטל: כדאי היה, שאתם, זו משימה שלכם, כהתאחדות הקבלנים, תיתנו יותר הגדרות, כלומר שהציבור הרחב, לא רק עולים, יידעו, שיש, נאמר, קצת יוקרה יותר לתפקיד כזה, יחסית לאחרים, למשל.
נעמי בלומנטל: שישתנה קצת הדימוי.
נעמי בלומנטל: שאחד יבוא ויגיד לאשתו, בבית, כשהוא מגיע, והילדים שלו יגידו בבית-הספר, לא שהוא פועל בניין, אלא שהוא עגורן.
נעמי בלומנטל: טפסן.
נעמי בלומנטל: שיהיה לזה דימוי אחר.
נעמי בלומנטל: שתהיה לתפקידים השונים יותר יוקרה.
נעמי בלומנטל: עצם ההגדרות השונות של התפקידים ישנו את הדימוי.
נעמי בלומנטל: גם זו ראייה רחוקה יותר.
נעמי בלומנטל: אינני חושבת שבזה אמרתי מי-יודע-מה, אבל כדאי לנסות לראות, איך אפשר לעשות שהדימוי יהיה טוב יותר, חיובי יותר, ידידותי יותר, לאלה שמחפשים עבודה.
נעמי בלומנטל: במובן המעשי, אנחנו יודעים את הבעיות.
נעמי בלומנטל: אנחנו יכולים לצאת מהישיבה ולהגיד: "אז הייתה ישיבה בוועדת העלייה והקליטה, לא נורא.
נעמי בלומנטל: הפסדנו שעתיים, היה נחמד, הכרנו זה את זה".
נעמי בלומנטל: אבל הרבה תלוי גם בכם.
נעמי בלומנטל: אני יכולה להבטיח לכם, אנחנו על משרדי הממשלה נשב.
נעמי בלומנטל: למשל, לגבי פתיחת האולפנים שהיו בזמנו, אנחנו יכולים לעשות ישיבה יותר מצומצמת, עם משרד הקליטה, לא צריך להזמין את כולם, כדי לראות מהם המעצורים ברגע נתון.
נעמי בלומנטל: פתיחת האולפנים, שיהיה אולפן יחד עם לימוד המקצוע - יש לכם הצעות מצוינות, צריך רק ליישם אותן.
נעמי בלומנטל: לא נצליח לעשות מהפכה, אבל נתחיל משהו, כרגע אין הרבה, קצת נגביר את מה שקיים, וכבר עשינו משהו.
נעמי בלומנטל: לכן, בקטע המעשי, הייתי רוצה מכם, בהתאחדות הקבלנים, שתפקידו על הנושא הזה שניים-שלושה אנשים, שיישבו רק על הנושא הזה.
נעמי בלומנטל: אם לא יהיה מישהו שמופקד רק על הנושא הזה, לא נצליח להתקדם.
שמואל אולפינר: זה מה שעושה דוד.
נעמי בלומנטל: דוד, אתה מופקד על זה.
2636: אני וחיים הרוש.
נעמי בלומנטל: אז אני מציעה, למשל, שתיפגשו עם נציגי העדה האתיופית.
נעמי בלומנטל: נמצא פה מנגסטו צ'אלאצ'ו, בחור צעיר ומוכשר, כמו רבים אחרים, ואומר שהוא רוצה לשבת אתכם.
חיים הרוש: אין שום בעיה.
חיים הרוש: עשינו בעבר קורס מיוחד לעדה האתיופית.
נעמי בלומנטל: אדרבה.
נעמי בלומנטל: בואו נפתח קורס כזה.
נעמי בלומנטל: את הדברים המעשיים - - -
שמואל אולפינר: תעשו להם קורס ברחובות, יש שם הרבה עולים מאתיופיה.
נעמי בלומנטל: בהתאחדות התעשיינים עשינו לפני שנתיים ישיבה, וזה קידם את הנושא.
נעמי בלומנטל: שבו אתם, חיים וצ'אלאצ'ו, אפילו עכשיו, בתום הישיבה, לראות איך אפשר לעבד את זה מעשית, עם הרשויות המקומיות.
נעמי בלומנטל: אפשר לעשות את החיבורים, אני צריכה מישהו שיהיה אחראי לזה.
נעמי בלומנטל: דוד, אם אתה אחראי לזה, אז ברצון רב, קח על עצמך, זה דבר שצריך לשבת עליו כל יום כמעט, כדי שנוכל ממש להתקדם.
נעמי בלומנטל: דבר נוסף – נשים.
נעמי בלומנטל: לא הגיעו לכאן נשים, יש כאן רק נציגה של הסוכנות.
נעמי בלומנטל: מאוד הייתי רוצה לקדם עולות חדשות דווקא.
נעמי בלומנטל: נפגשתי עם כמה מנשותיכם, חלק מהן עובדות יחד עם הקבלנים, ממש שותפות בעשייה היומיומית, ואחרות הן "אישה של".
נעמי בלומנטל: אני רוצה לפגוש אותן, אני איזום את זה, אזמין אותן לוועדה, אני מקווה שאין לכם התנגדות, כדי לקדם את הנושא.
נעמי בלומנטל: אז בנוסף לעולים בכלל ולעולים מאתיופיה בפרט, אני רוצה להוסיף גם את הנושא של נשים, לקדם נשים ולראות איך אנחנו יכולים להיכנס למקצועות מסוימים, כמו שנשים היום נמצאות בחילות קרביים, מה שנאבקנו עליו - - -
חיים הרוש: חיילות היו בקורסים שלנו.
נעמי בלומנטל: זהו, בדיוק.
משה טראוריג: יש היום, אצל הנשיא, בחמש, טקס פרס העובד המצטיין.
משה טראוריג: עובדת שלנו, מרים שוורץ, מנהלת פרויקט מבאר-שבע, מקבלת את פרס העובד המצטיין.
נעמי בלומנטל: אז אני אזמין גם אותה לישיבה שאעשה עם הנשים.
נעמי בלומנטל: אתאם איזו פגישה.
נעמי בלומנטל: לא נקיים על זה ישיבה, אבל נקיים פגישה, כי הייתי רוצה מאוד לקדם את עניין הנשים.
נעמי בלומנטל: בגדול, אני מאוד מקווה שלפחות חלק מהדברים שנאמרו כאן כל אחד מאתנו הפנים, ונמשיך לטפל בעניין, כדי שבאמת נוכל אולי להזיז משהו בתחום הזה.
נעמי בלומנטל: אני מודה לכולכם, הישיבה נעולה.
נעמי בלומנטל: אני פותחת את הישיבה ומצטערת על האיחור.
נעמי בלומנטל: יש לנו ימים שהם אינם כתמול שלשום, מהרבה מאוד בחינות, גם מבחינתה של הכנסת, אני מוכרחה לומר, גם מבחינת הממשלה, כידוע לנו, ויש לנו קצת בעיות.
נעמי בלומנטל: אני מקווה שגם הציבור שצופה בנו מבין שכוונותינו בסך הכול טובות.
משה גפני: אפשר הערה לסדר?
נעמי בלומנטל: חבר הכנסת גפני, אני מבינה את סערת הרגשות שלך, אבל עוד שתי דקות.
נעמי בלומנטל: תכבד גם אותי כיושבת-ראש הוועדה לומר כמה מילים ואתן לך אחר-כך הערה לסדר.
נעמי בלומנטל: אנחנו מתכנסים כאן היום לאור הדברים ששמענו מתת-אלוף אלעזר שטרן, שיושב כאן משמאלי, קצין חינוך ראשי.
נעמי בלומנטל: הושמעה התבטאות כוללנית מאוד - כשמלכתחילה יש התנגדות גדולה להתבטאויות כוללניות – שבאה ואמרה, שחיילים שאינם יהודים הם חיילים שהם פחות טובים.
נעמי בלומנטל: מיד נשמע גם את דבריך, אם אמנם כך נאמרו הדברים, אולי אחרת, אבל בגדול, כל הכללה שהיא פסולה מעיקרה.
נעמי בלומנטל: ובוודאי שלא היינו מצפים למילים שכאלה ולהכללות מסוג זה מצד קצין חינוך ראשי בצה"ל.
נעמי בלומנטל: מעבר לזה, מעבר לנושא ההכללות, ישנן עדויות שהחיילים, חיילי צבא-הגנה לישראל, הם החיילים בין הטובים שיש בעולם, וזה לא משנה אם הם יהודים ואם הם אינם יהודים, אם הם דרוזים או בני עדות או דתות אחרות שמשרתים בצה"ל.
נעמי בלומנטל: אני לא חושבת שאפשר לעשות הכללות כלשהן לגבי טיב הלחימה של חייל זה או אחר.
נעמי בלומנטל: יתרה מזאת, לצערנו, רבים מן הנופלים בעיקר בשנים האחרונות הם חיילים שאינם יהודים.