GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נעמה צוויג: אנחנו משקיעים הרבה מאוד אנרגיה בחוגי הורים, בקשר עם הורים, בהסברה להורים, בטיפול משפחתי, כי אנחנו לא חושבים שאפשר לטפל בבני נוער שמכורים לסמים או אפילו במזדמנים מבלי לשתף את ההורים ואנחנו מאוד ערים לעניין הזה.
נרי אריאלי: מישהו שמשתמש בסם מסוים, התרגל אליו ואז הוא עובר לסם אחר או מעלה מינון ולכן אנחנו לא מסכימים לעשות את ההפרדה בין סמים קלים לקשים ולעולם לא נעשה הפרדה כזאת.
רות אלרועי: נקודות חשובות שחשוב לי להדגיש אותן.
רות אלרועי: לפני יותר משנה החלטנו להיכנס לעבודה מערכתית וזו הייתה החלטה הדדית עם המשרד לקליטת העלייה וקיימנו יום ברשות למלחמה בסמים.
רות אלרועי: מאז עשינו ימים משותפים עם כל המחוזות ובאמת הקמנו ועדת היגוי משותפת, כך שניכנס לעבודה מערכתית בנושא.
רות אלרועי: יש הרבה פעמים כפילויות כאשר למשרד יש ועדת תמיכות וגם לנו יש ועדת תמיכות ולכן צריך לעשות סדר בין המשרדים בנושא הזה.
רות אלרועי: נקודה שנייה שאנחנו מוצאים אותה כמאוד מאוד חשובה זה הנושא של הכשרת כוח אדם בנושא ואני מדברת על כוח אדם, בין אם מדובר במטפלים ובין אם מדובר באנשים שעוסקים במניעה והסברה.
רות אלרועי: אני רוצה להביא שתי דוגמאות כאשר הדוגמה הראשונה היא הנושא של הפורום הציוני כאשר עשינו הכשרה לאנשי הפורום הציוני בכוונה תחילה שהם יוכלו אחר-כך להשתלב בעבודה בשטח.
רות אלרועי: הדוגמה השנייה שהיא טרייה לימים אלה כאשר אנחנו בפעולות ההסברה והמניעה משתפים מכורים נקיים שהם חלק ממערך ההסברה בבתי-הספר ועכשיו אנחנו פותחים מחזור שלישי.
רות אלרועי: אנחנו מכשירים אותם כי לא מספיק הסיפור האישי הפרטי שלהם אלא הם גם צריכים לדעת איך להעביר אותו.
רות אלרועי: עכשיו עשינו את תהליך המיון למחזור השלישי ובאופן ברור הדגשנו שאנחנו רוצים להגיע למכורים נקיים שישמשו כמסבירים שכמובן עומדים בקריטריונים של הקורס, שהם נקיים שנתיים, שהם עובדים בעבודה מסודרת וכולי.
רות אלרועי: היה לנו מאוד חשוב ומגמתי להכניס אותם כי מצאנו אותם מסבירים מאוד טובים בקרב האוכלוסייה.
רות אלרועי: הבאתי את זה כדוגמה איך אנחנו שמים לב לכל הנושא הזה של הכשרת כוח אדם.
רות אלרועי: פעולה נוספת - אמנם זה לא נוגע לגיל אבל זה משיק לגיל – כאשר יש לנו פעולות בצבא ואני מדברת על פעולות מניעה.
רות אלרועי: יש לנו פרוייקט אותו אנחנו תוחמים לגיל 18 אבל אני חושבת שהרצף מתבקש.
רות אלרועי: יש לנו פרוייקט מאוד גדול באוניברסיטאות וכאן אני רוצה לומר דבר שמבחינתי הוא מצער.
רות אלרועי: אוניברסיטת תל-אביב כדוגמה, היא אחת האוניברסיטאות שמאוד רצינו להיכנס לפעילות שם באופן כללי אבל לא נענינו.
רות אלרועי: היום הם עושים קמפיין כשהם הקציבו למעלה ממאה אלף שקלים וזאת מסיבה מאוד מאוד עצובה, מאחר שנערה שלמדה במכינה לעולים מתה במעונות.
רות אלרועי: לא הצלחנו לשכנע אותם למעלה מארבע שנים, אבל מוות אחת כזה גרם לחשיבה אחרת במערכת שהיום זו האוניברסיטה היחידה שנותנת לקמפיין אוניברסיטאי מאה אלף שקלים, כולל הכשרה של כל שירותי הייעוץ שלהם כדי לטפל וזאת משום שמתה סטודנטית במכינה לעולים.
רות אלרועי: אגב, אני רוצה להדגיש למרות שזה נראה לי מובן מאליו שאנחנו עובדים ברשויות המקומיות באמצעי מתאמי מאבק בסמים ובשבעים רשויות מקומיות יש לנו מה שנקרא מיני רשות למלחמה בסמים כשדרך התקצוב שאנחנו נותנים להן כמובן מגיעים לאוכלוסיות עולים.
רות אלרועי: היום אין תוכנית עבודה של ישוב מאושרת אם אין לפחות שליש מהתקציב שאנחנו נותנים לאותה רשות מקומית שמופנה לעולים.
רות אלרועי: חשוב לי מאוד לציין את זה.
רות אלרועי: אנחנו הולכים עכשיו לפעולה בצורה מסוימת לאחר שעשינו פיילוט עם המשרד לקליטת העלייה.
רות אלרועי: למשרד הקליטה יש קו חם לעולים ואחר-צהרים אחד החליט לייחד אותו לנושא סמים והזמין את אנשי הרשות לשבת בקו החם שמאויש כמובן על-ידי דוברי השפה.
רות אלרועי: אני מוכרחה לומר שאני כאחראית על חינוך ומניעה מצאתי את עצמי מובטלת, אבל דוקטור חיים מש שאחראי על וטיפול ושיקום, הטלפונים שם לא הפסיקו לצלצל.
רות אלרועי: לאחר הפעולה הזאת החלטנו – ואנחנו עושים את זה בעבודה משותפת עם המשרד לקליטת העלייה – שיהיה באופן קבוע קו חם ובימים מסוימים הוא ידבר בשפות שונות עם טלפניות שכמובן יהיו אנשי קשר וכרגע אנחנו מנסים לגייס תרומות לנושא הזה והנושא נמצא כרגע בעשייה.
רות אלרועי: נקודה שמהווה חוליה חלשה שאנחנו משתדלים להתגבר עליה זה הנושא של הפקת חומרים בשפה הרוסית.
רות אלרועי: אגב, בשפה האמהרית עשינו פעם מאמצים להפיק חומר להורים וגילינו שהם לא קוראים וכי צריך להכין יותר קלטות שמדברות את השפה ולא חומר כתוב.
רות אלרועי: בסך הכל אנחנו כן מנסים לתרגם חומרים למרות שזה נושא שקצת תקוע בגלל ההיבט התקציבי שלו.
רוני ארד: גם לגבי תקציב הסברה, למשרד הקליטה יש תקציב הסברה ושוב, אף אחד לא קובע לו לאן התקציב ילך.
מיה קנבסקי: אני עובדת בנושא עשר שנים ואני רואה אחרי התקופה הזאת שיש שינוי דרסטי כאשר אנחנו כבר מדברים על משפחה ואפילו אומרים הורים.
מיה קנבסקי: אנחנו מדברים על אחריות הורים.
מיה קנבסקי: אני לא מדברת על תקציבים כי אנחנו עובדים ללא תקציבים אבל עובדים כמו שצריך.
מיה קנבסקי: האנשים למדו תוכנית מלאה וממשיכים ללמוד וממשיכים לעבוד.
מיה קנבסקי: בדצמבר, במשך שבועיים, הגענו ל405- אולפנים ועשינו זאת יחד עם משרד הקליטה שתמך בנו.
מיה קנבסקי: הגענו להורים שנמצאים בתחילת הקליטה וזאת כדי להסביר מה זה חינוך בישראל, כדי להסביר מה לעשות עם הילדים, כדי לסמוך ולתמוך בהחלטה שלהם להיות הורה מנהיג.
מיה קנבסקי: יחד עם 33 מנחות הצלחנו לדבר במשך שבועיים עם 10,000 בני משפחה.
מיה קנבסקי: אחרי מפגשים כאלה אנחנו מקבלים אין סוף פניות מהורים שרוצים ללמוד.
מיה קנבסקי: עוד 32 עובדות סוציאליות או עובדי משטרה לא יכולים להחליף את ההורה של הילד וצריך לתת הזדמנות טובה להורים ללמוד להיות הורים כאן בישראל ולנו יש כוח מקצועי שיכול לעשות את זה ויש לנו מקום בו נמצאים עולים.
מיה קנבסקי: מה שאני שומעת ברדיו רקע - אם מדבר פרופסור רוטנברג, או שמעתי עכשיו יותר ויותר מנחות שלי מדברות - יותר ויותר שאלות שמופנות, יותר ויותר רוצים ללמוד.
מיה קנבסקי: תנו להורה להיות הורה, הורה אחראי, מנהיג, אוהב ואז יהיו פחות סמים ופחות בעיה.
סיגל בר-טל: אני חושבת שהעלו כאן נקודה שהיא מאוד מאוד חשובה והיא ההבדל בין המוכנות לטיפול והרצון לטיפול לבין היכן נמצאים בני הנוער האלה.
סיגל בר-טל: בני הנוער האלה נמצאים במצב שכלום לא מעניין אותם חוץ מהסם, חוץ מהמנה, וחייהם מסתכמים בללכת להביא את הכסף, ללכת להביא את הסם, לחזור ולהזריק ולחכות למנה הבאה.
סיגל בר-טל: עד שהנוער הזה ירצה להגיע לטיפול וללכת לעובדת הסוציאלית, לעשות את הצעד הזה, יש עוד עבודה רבה אתם.
סיגל בר-טל: באיזשהו מקום מבחינת השירותים זה מצב של חוסר אונים כי מה אפשר לעשות חוץ מלהיות שם בשבילם, ולכן כצעד ראשון על"ם נמצאת שם בשבילם כל יום, בלילה, אתם ברחוב, יושבת ונמצאת אתם קודם כל.
סיגל בר-טל: בירושלים יש בעיה מאוד קשה של עולים מחבר העמים שחיים בזולות כאלה ובתת-תנאים מחפירים בליפתא, במפעלים נטושים, בבתים במרכז העיר, בדירות נטושות, לשם הם פשוט נכנסים עד שמוציאים אותם ואז הם עוברים למקום אחר.
סיגל בר-טל: הרעיון בירושלים הוא לנסות להקים להם בית, מקום אליו הם יוכלו לבוא ולהתקלח קודם כל, לכבס אם הם צריכים, לאכול משהו, מקום שאפשר לדבר עם מישהו על כמה קשה, כמה רע וכמה לא טוב.
סיגל בר-טל: המקום הזה גם ייתן להם איזשהו פסק זמן מהרחוב, מאותם חיים מאוד מאוד קשים, והמקום גם אמור במהלך הזמן לקדם אותם, להביא אותם אל אותו רצון ללכת לטיפול, לפנות להוסטל או להגיע לאיזשהו מקום שהוא שיקומי יותר.
סיגל בר-טל: לגבי שימוש של נערות.
סיגל בר-טל: אנחנו נתקלים בתופעה שנערות יוצאות חבר העמים מגיעות לשימוש דרך בני זוג ערבים.
סיגל בר-טל: זו תופעה מאוד מאוד קשה – אם זה ברמלה ואם זה בתל-אביב- כשאותן נערות מגיעות לשימוש בסמים דרך קשרים רומנטיים.
טלי גל: אני רוצה להזכיר בכמה נקודות את התחנות בהן אפשר לעזור לילד לפני שהוא יגיע למצב הזה בו הוא מתגורר בליפתא והוא חסר בית ובמצב קשה של סמים.
טלי גל: מדינת ישראל מקבלת לארץ ילדים שכבר יש להם בעיות, כפי שהוזכר קודם.
טלי גל: במקרים רבים מקבלים ילדים בלי הורים שמגיעים בכל מיני פרוייקטים והנערים הללו, מלבד זה שהם מתמודדים עם שפה ותרבות חדשה, הם גם מתמודדים עם נתק מהמשפחה.
טלי גל: הם מגיעים לארץ בלי משפחה תומכת ואז הרבה יותר קשה להם.
טלי גל: אגב, יש להם גם בעיות כספיות.
טלי גל: לפי התקנות קצבת ילד נטוש למשל לא מקבל ילד שהגיע לארץ בלי הוריו, אם הוא יתום או אם הם נטשו אותו בארץ המוצא שלו.
טלי גל: זאת אומרת, הילדים האלה לא מקבלים סיוע גם אם הם חיים למשל עם סבא שלהם או עם דוד שלהם, וזה קורה הרבה בעלייה הרוסית.
טלי גל: קרובי המשפחה האלה לא מקבלים שום סיוע והם נמצאים גם במצוקה כלכלית.
טלי גל: אני חושבת שצריך לקיים דיון בפורום השרים ולדבר על שיתוף הפעולה בין המשרדים השונים, איך יעקבו אחרי נערים שנמצאים מלכתחילה במצב מאוד מסוכן.
שאבי עמדי: אנחנו נמצאים בשטח, מאתרים את הצעירים שיודעים שהם לא הגיעו לקבל טיפול וזה אמור לגבי כל השטחים.
שאבי עמדי: עם העולים אנחנו פועלים בשיתוף עם עובדים מקצועיים.
שאבי עמדי: בקרב העולים המכורים לסמים אנחנו מדברים על ארבעים אחוז בני נוער בגילאים צעירים יותר, וכאשר מדובר בגילאים מעל 18, שם מגיעים לשבעים-שמונים אחוז מכורים לסמים קשים והם אלה שנמצאים בליפתא ובכל מיני זולות.
שאבי עמדי: קשה להתנתק מהסמים כי בדרך כלל זה בא עם עוד בעיות, כך שגם אם אותם נערים יהיו באשפוזית במשך חודש, אחרי שבועיים פלוס-מינוס הם חוזרים לסמים.
שאבי עמדי: יש קבוצה גדולה של צעירים שאין להם משפחה שיכולה לתמוך בהם, אלא הם הגיעו לבדם, והם זרוקים כאן בלי שום תמיכה כאשר יש להם בעיות נפשיות בנוסף לבעיות הסמים.
שאבי עמדי: לא תמיד משרד הבריאות יודע איך לעזור לנו ובדרך כלל הם לא רוצים לעזור לנו לאשפז אותם.
שאבי עמדי: הרבה פעמים הנושא מלווה בכל מיני בעיות בריאות שמתגלות של כל מיני מחלות כמו צהבת וכולי.
שאבי עמדי: לגבי אותם נערים שנפלטים זה עתה לרחוב, מפעילים לגביהם שורה של תוכניות כדי לשקם אותם.
רינה כהן: פירושו להכניס שעות לימוד בנושא הורות ומשפחה בחינוך לתוך האולפן, וזה לגבי אלה שבאו ולומדים עברית 500 שעות, ואם כן שילמדו 550 שעות או כמה שנחוץ.
רינה כהן: כמובן שאת עצותיי הטובות אני אתן למי שיבקש ובוודאי לחברים החשובים שיושבים כאן יש עצות נהדרות.
רינה כהן: לגבי ההורים שעברו את האולפן ויצאו ממנו, אבל תהליך הקליטה לא הסתיים.
רינה כהן: אני מציעה שנקים בישובים השונים – ועל זה המנחות שמיה הציגה קודם עמלות אתנו ביחד – מרכזים ישוביים להורים ומשפחה במעבר תרבותי שייתנו תמיכה, למידה וייעוץ להורים ולמשפחות כולל סבים, סבתות וכל מי שנמצא בתוך העסק הנהדר הזה שנקרא משפחה כי זה עסק.
רינה כהן: אם אנחנו נגיע לקצבת קליטה בתחום הורות, בדרך לקצבת הורים בכלל, כנראה שאנחנו נהיה על הדרך הנכונה.
רומן ברונפמן: האבחנה השנייה שלי היא יותר חד-משמעית.
רומן ברונפמן: אני חושב שהסברה כחלק מהמניעה היא מאוד צולעת וכאן אני חושב שיש מאמץ משותף ליצור מערך הסברה, גם בשפה הרוסית, גם בעברית וגם באמהרית כי יכול להיות ששם אפשר למנוע הרבה מאוד דברים.
רומן ברונפמן: כדי להביא את זה להחלטה מערכתית, אני מציע שלא נהפוך את הישיבה הזו לאפיזודה, אלא נלמד מהמשכיות הטיפול ונזמין לכאן לא את השרים אלא את מנכ"לי משרדי הממשלה והמנכ"לים יצטרכו להביא את אנשי המקצוע.
רומן ברונפמן: בנושא הזה צריך לקיים דיון ממוקד של שעתיים-שלוש, כפי שעשינו היום.
רומן ברונפמן: אני מאוד מברך על שינוי האווירה בחדר הזה ועל הדיון שהוא יותר שקט ויותר מעמיק, וכך צריך להמשיך.
מיכאל נודלמן: אני עכשיו מכהן כנשיא הפורום הציוני ויש לי חומר בנושא.
מיכאל נודלמן: אתם דיברתם על קשר עם הפורום הציוני וכאמור יש לי חומר רב שנשלח אלינו ובו שיטות טיפול חדשות.
מיכאל נודלמן: אני לא עורך ביקורת אלא אני מבקש שיהיה תיאום בין האנשים השונים ולקיים פגישה כדי להבין אחד את השני.
מיכאל נודלמן: אני חושב שהנושא הוא מאוד חשוב ואנחנו צריכים לגייס את כל המומחים שיש לנו לנושא.
מרינה סולודקין: המדענים אבחנו את הבעיה בשנת 1998 וראו את המשבר, אבל אנחנו כפוליטיקאים הבחנו בבעיה לפני הבחירות בשנת 1996.
מרינה סולודקין: באותה תקופה הורים ומשפחות פנו אליי וסיפרו על משברים ועל שימוש בסמים עקב העלייה.
מרינה סולודקין: הכל התחיל בערד, שם התעוררה בעיית צריכת הסמים וההתמכרות לסמים כבדים בשנת 1996 ו1997- ואני מאוד שמחתי כאשר בשנת 2000 ביקרתי במקום כסגנית שרת הקליטה וראיתי ששם התמודדו עם הבעיה והיה להם כלי מאוד חשוב אפילו בלי משרד האוצר.
מרינה סולודקין: הכלי שהיה להם היה מס למלחמה נגד סמים בעיר ולכן היו מסוגלים לטפל בבעיית הסמים בקרב העולים החדשים.
מרינה סולודקין: כשמדברים על רמלה ולוד, אלה מקומות ידועים בארץ כמקום שימוש בסמים אבל אני רוצה להדגיש שכל התלונות שאני מקבלת – כולל מאשדוד – מדברות למשל אימא ומשפחה שמבקשים ממני עזרה כי יש להם בעיה שהם לא יכולים להתמודד אתה לבד.
מרינה סולודקין: אני מציעה לכם שאם יש בעיה בקרב עולים ואתם לא רואים את שיתוף הפעולה של המשרדים, אני אשמש לכם קבוצת לחץ בנושא הזה.
מרינה סולודקין: אני מאוד מבקשת לשתף אותי בבעיות קשות מאוד ואני מוכנה לעזור כי בכמה ערים כמו אשדוד, רחובות, דימונה וערד פעלנו וראינו שאפשר ויכולים לפעול.
מרינה סולודקין: במשרד הקליטה בשנת 1999 ו2000- שמנו דגש על בעיית צריכת הסמים, מניעה והסברה.
מרינה סולודקין: אני מאוד מודה לאנשי משרד הקליטה ולאנשי הרשות למלחמה בסמים על שהקימו ועדת היגוי וגם על פעילות ההסברה שהורחבה.
מרינה סולודקין: אחרי הדברים ששמעתי כאן אני חושבת שמאוד מועילה ההסברה בכתב ואחרי הישיבה אני אפנה לשר יולי אדלשטיין בנושא כי אם עדיין אין במשרד הקליטה חוברת שמצביעה על סכנת הסמים, אני אלחץ על כך שתהיה חוברת כזו משום שבקרב הרוסים קודם כל תופסת המילה הכתובה.
מרינה סולודקין: שמענו כאן על ההורים, על האחריות שלהם ועל היכולת שלהם להתמודד.
מרינה סולודקין: כל הנושא של התאחדות הורים ואסיפות הורים, כאן אנחנו צריכים להיכנס ולעבוד.
מרינה סולודקין: לאחר ניסיון שלי כחברת כנסת במשך חמש שנים וכנציגה של מפלגת עולים, אני אומרת לכם שיש לנו עכשיו שתי בעיות מאוד חשובות ורציניות, כאשר הראשונה היא התפשטות הסמים בקרב נוער עולה, והשנייה – ולשם כך אני מבקשת לקיים ישיבה סגורה – התנהגות מינית ועבירות מיניות.
מרינה סולודקין: אני חושבת שגם בנושא של עבירות מיניות צריכים לקיים ישיבה רצינית כי חינוך מיני צריך להיות שונה לגמרי כי יש אוכלוסייה שלא יודעת שיחד עם חופש מיני קיימת גם אחריות.
צבי הנדל: לגבי המשפחה.
צבי הנדל: אני כל הזמן מנסה לשכנע את הילדים שלי שההורים זה הדבר הכי חשוב, אבל עד שהם לא יהיו הורים, הם לא יאמינו לי.
צבי הנדל: לעצם העניין.
צבי הנדל: רשמתי הרבה נקודות ונראה מה נעשה אתן.
צבי הנדל: קיבלתי את ההצעה לגבי קיום ישיבה משותפת עם הוועדה למאבק בנגע הסמים ויכול להיות ששיתוף פעולה פורה בינינו יהיה שנשב כאן לא בפורומים רחבים אלא מצומצמים ואת כל האחריות - ורשמתי לעצמנו כאן את הסעיפים שהועלו - נעביר אליכם כי אני חושב שזה הגיוני שאתם תעסקו בנושא.
צבי הנדל: ככל שתזדקקו לוועדה שלנו, נשמח מאוד לעזור.
צבי הנדל: הנקודה אותה אני כן רוצה לומר נאמרה דווקא בתחילת הדברים וזה לגבי מספר הילדים שמתחילים אתם טיפול ולא פותחים להם תיק פלילי ואחר-כך הם לא מקבלים המשך טיפול במשרד העבודה והרווחה.
צבי הנדל: אם אני מבין יש פער גדול מאוד ואני מתייחס לזה כמדגם, כי המספרים שנאמרו כאן הם ודאי רק מדגם שאנחנו יודעים עליו.
צבי הנדל: אני רוצה לומר לכולנו שמדי פעם אנחנו יודעים לכעוס על כלי התקשורת שלנו כאשר כל אחד בתחומו חושב שהוא נפגע, אבל לכלי התקשורת יש גם כוח שאנחנו חייבים לנצל אותו.
צבי הנדל: בדרך כלל סדרי העדיפויות – אם נתייחס לדבריו של נציג האוצר – נקבעים לפי גודש הצעקות שהציבור צועק, והשופר של הצעקות האלה – לפעמים אפילו לא של הצעקות אלא העיתונאי עצמו שמחליט להרים פרוייקט – הוא דרך התקשורת.
צבי הנדל: אם אנחנו חושבים, כל אחד מאתנו ואיפה שהוא עוסק בזה, שהנושא הזה לא מקבל את המעמד הראוי לו למשל במשרד העבודה והרווחה אבל זה יכול להיות בכל מקום אחר, ואנחנו חושבים שצריך לתקן, חוץ מלשכנע שכושר השכנוע שלנו הוא כלי ארוך טווח, מייגע ואיטי מאוד, אנחנו צריכים לדעת לנצל את כלי התקשורת ואז יש סיכוי סביר מאוד שגם האוצר ייתן יותר למשרד העבודה וגם משרד העבודה יבין שבקטע הזה הוא צריך להקציב יותר משאבים מאשר הוא מקציב עד היום.
צבי הנדל: בסופו של דבר כשעושים עם כל הלב, מצליחים.
צבי הנדל: אני מאחל לכם ולנו בהצלחה כי ראיתי שהדברים מדברים מהלב, ודאי זה קיים אצל סיגל בר-טל, נציגת על"ם.
צבי הנדל: אני פותח את ישיבת הוועדה.
צבי הנדל: לפני כשלושה שבועות חזרנו מספר חברים שהיינו במשלחת שארגנה הסוכנות היהודית, ביניהם ידידי יושב-ראש ועדת החינוך, המדע והספורט של הכנסת, חבר-הכנסת זבולון אורלב.
צבי הנדל: בינתיים הוא לא חבר-הכנסת, אבל ודאי יהודי עם ראש טוב, ותרם לסיור – אלי גולדשמידט, נציגים של הסוכנות והמשרד לקליטת העלייה, הסמנכ"ל.
צבי הנדל: בסוף הדיון הזה הייתי רוצה שנגיע לפחות לעיקרי ההמלצות שאנחנו רוצים שמדינת ישראל והסוכנות היהודית יעשו על-מנת להועיל לקהילה היהודית בארגנטינה, שעיקרה בבואנוס-איירס אבל לא רק, ובסופו של דבר מה משרד הקליטה יעשה בארץ על-מנת שהקליטה תהיה טובה יותר, גם לעידוד עלייה וגם לקלוט אותם היטב וגם לעזור להם בעודם שם.
צבי הנדל: למי שלא מצוי מספיק בחומר, אומר מספר מלות פתיחה.
צבי הנדל: ביהדות ארגנטינה יש שתי בעיות: האחת ביטחונית והשנייה כלכלית, וגם הן מסתעפות, אבל בסופו של דבר שתיהן גורמות לבעייתיות בתוך הקהילה היהודית.
צבי הנדל: הבעיה הביטחונית החלה עם פיצוץ שגרירות ישראל ופיצוץ אמי"ה, בנין הקהילה היהודית, שבו נהרגו עשרות יהודים, ומאז יש פחדים.
צבי הנדל: המשפט צריך להתחיל רק בימים אלה.
צבי הנדל: עדיין לא ברור לגמרי אם תפסו את כל האנשים שהיו שותפים למעשה, בתוכם גם אנשי משטרה.
צבי הנדל: זה גרם לכך שלאחר הפיצוצים האלה יש בטונדות כמעט ליד כל בנין שיש בו פעילות יהודית – בתי-ספר, הסוכנות היהודית, בתי-כנסת – וכבר מרחוק אתה יכול לזהות איזה בנין הוא יהודי או לא.
צבי הנדל: מעבר לפחדים ולכעסים ולהרגשת התסכול של האוכלוסייה היהודית, הפחדים האלה גם משפיעים במידה כזו או אחרת אולי על הורים שלא ישלחו את ילדיהם לבתי-ספר יהודיים, מאחר שיש חשש, כי בית-הספר מסומן שהוא יהודי, רואים את זה מקילומטרים.
צבי הנדל: אבל זה אחד התירוצים, ותכף ניגע בדברים נוספים.
צבי הנדל: יש גם הצד הכלכלי.
צבי הנדל: פרט לבעיה של כל ארגנטינה, שגרמה להרבה עניים חדשים, אולי קצת פחות מהממוצע הארצי אצל היהודים, אבל 10% זה הרבה, כי אנחנו מדברים על למעלה מ-200,000 יהודים.
צבי הנדל: בנוסף לכך גם סגירת שני בנקים, שלא אעמוד עכשיו על הפרטים למה ואיך הם נסגרו, שהיו בזיקה כזו או אחרת ליהודים, בניהולם, ראשי הקהילה או ראש הקהילה.
צבי הנדל: ודאי שזה נתן הכנסות כספיות לקהילה, נתן כוח כלכלי לקהילה לעזור לבתי הספר.
צבי הנדל: הכל יחד מביא לכך – ושוב אני חוזר לבית-ספר, כי אני רואה בזה ערך, ואז המחיר שצריך לשלם היום הורה לבית הספר הוא סדר-גודל של 400, 500 דולר לחודש.
צבי הנדל: יש הנחות, אבל זה הבסיס, וזה תשלום כבד מאד.
צבי הנדל: אין מי שיעזור, כי הקהילה נחלשה בגלל הבנקים והמצב הכלכלי.
צבי הנדל: ומצד שני האנשים הפרטיים נחלשו כי המצב הכלכלי קשה.
צבי הנדל: זאת סיבה נוספת, אולי עוד יותר מכרעת מהסיבה הביטחונית, שפחות ילדים מגיעים לבית-ספר, והבסיס הוא שהרי בסופו של דבר הקהילה הזאת היתה קהילה מאד ציונית.
צבי הנדל: אנחנו דיברנו שם כמעט רק עברית.
צבי הנדל: נזקקנו למעט תרגום לספרדית בקהילה היהודית, אבל ככל שגילאי הנפגשים אתנו ירד, העברית היתה חלשה יותר.
צבי הנדל: זה סימן מובהק וברור שמקומו של בית הספר היהודי, שבעבר תפס מקום כל-כך מרכזי, נחלש והולך היום ויש פחות דוברי עברית.
צבי הנדל: שיא התסכול שלי היה כשנפגשתי עם קבוצה של תלמידי כתה י"ב בבית-ספר יהודי "שלום עליכם" שלומדים במגמה עברית.
צבי הנדל: חוץ מזה שהם נהדרים וחמודים והייתי מוכן לחבק כל אחד מהם בנפרד, הם כמעט לא ידעו עברית.
צבי הנדל: ואלה היו צריכים להיות החזקים ביותר, כתה י"ב.
צבי הנדל: התעקשתי לדבר אתם עברית, ובסופו של דבר הבנו זה את זה, אבל בקשיים מרובים.
צבי הנדל: ההורים שלהם מדברים בשטף הרבה יותר גדול.
צבי הנדל: ברור לנו שברגע שהבסיס נחלש, החינוך, הנושא הציוני-יהודי נחלש, ואני מדבר על קהילה שביסודה מאד ציונית, ואז הכל קשה יותר.
צבי הנדל: נוסיף לענין שלמרות חלון ההזדמנויות, אם יש מצב ביטחוני קשה ומצב כלכלי קשה, לכאורה התוצאה של המשוואה הזאת היתה צריכה להיות: בסדר, כאן אפשר לעבוד חזק ומהר ותהיה עלייה גדולה.
צבי הנדל: יש מצב ביטחוני בישראל, כש-ON LINE כל העולם שומע, ודאי ארגנטינה, והתקשורת העולמית לא בדיוק מפרגנת לנו, וגם יהודים עם לב ציוני חם שבפתיחת דבריהם אמרו: ברור לנו שישראל צודקת, אבל אין לנו כלים.
צבי הנדל: תסתכלו כל ערב בטלוויזיה, תשמעו רדיו ותקראו עיתונים.
צבי הנדל: תנו לנו כלים להגן על התזה, כי ברור לנו שזה לא יכול להיות שישראל מפציצה עם אורניום מדולל וכו'.
צבי הנדל: אם כן, ודאי שהמצב הביטחוני בארץ והתדמית שלנו והשידורים לא מוסיפים לרצון הגדול לעלות ארצה.
צבי הנדל: נקודה אחרונה, ואתן לחבריי להשלים.
צבי הנדל: יש גם ישראלים חדשים שעלו מארגנטינה, שאולי רמת הציפיות שלהם, למרות שכולם מדברים אתי וכותבים לי: נכון שאף אחד לא הבטיח לנו גן של שושנים, אבל איך אפשר לעלות כשכל אחד והצרות שלו עיקרן הן סביב הענין הכלכלי, פרנסה וכו', אבל לא רק?
צבי הנדל: ואם הם כותבים מכתב אחד כזה עם רעל לחוץ-לארץ הוא מאפיל על כל העבודה הקשה של כל מי שעוסק בזה, תנועות הנוער וכו'.
צבי הנדל: אולי לא שייך לדיון, אבל מאד שייך.
צבי הנדל: את חטאיי אני מספר כאן, וחיכיתי לרגע שיישב לשמאלי סלי מרידור.
צבי הנדל: התדמית של שליחי הסוכנות בעיניי, עד לנסיעה הזאת לארגנטינה, היתה כמו אצל רוב תושבי ישראל – מספיק בקושי, לא רוצה להגיד בלתי-מספיק.
צבי הנדל: כי הם נוסעים לחו"ל וחלקם לא חוזרים לארץ.
צבי הנדל: כשהייתי בארגנטינה ופגשתי שם את כל השליחים, מהראש ומטה, התמלאתי הערכה עמוקה, ואני מדבר בענין הזה בשם כל אלה שנסעו אתי.
צבי הנדל: פגשתי שם גם אנשים ברמה וגם אנשים עם המון מוטיבציה, שמוכנים למסור את נפשם למען המטרה שלשמה הם שם.
צבי הנדל: כה לחי לחברים האלה שעושים מלאכת קודש.
צבי הנדל: אנחנו חייבים לעשות שם שתי פעולות.
צבי הנדל: פעולה אחת, בבסיס.
צבי הנדל: לא בכדי חזרתי כמעט בכל מילותיי והגעתי בסוף לבית הספר, למרות שיש הרבה מה לדבר גם על כל השאר.
צבי הנדל: לא פיתחתי את הנושא של העניים ואת שאר הנושאים.
צבי הנדל: התמקדתי בבית הספר, כי אני חושב שזה היה הכוח המרכזי שעשה את הקהילה למה שהיא.
צבי הנדל: נכון שהראשונים הקימו את בתי הספר, אבל מאז, הרבה שנים אחורה, אין ספק שבתי הספר הם הדבר המרכזי.
צבי הנדל: היום יש עזיבה ובתי-ספר נסגרים, לא רק בגלל העלייה.
צבי הנדל: אם יש עזיבה בגלל עלייה, מה טוב.
צבי הנדל: אבל העזיבה היא במעבר לבתי-ספר ממשלתיים רגילים.
צבי הנדל: הסיבה לכך היא התשלום הגבוה וגם מפני שרמת המורים בנושאים מסוימים ירדה, גם כלליים ולא כלליים, כי המשכורת המשולמת היא נמוכה, כי אין כסף.
צבי הנדל: מורה מקבל כ-500 דולר לחודש, בעוד שמורה בבית-ספר ממשלתי מקבל בין 1,200 ל-1,400 דולר, ואז ודאי שכוח ההוראה נחלש.
צבי הנדל: הכל מתנהל סביב בית הספר, ונראה לי שאנחנו נהיה חייבים למצוא דרך, כמו באזורי מצוקה אחרים בעולם, שמדינת ישראל תיכנס לנושא בית הספר – בלי להיכנס עכשיו לפרטים, מורים וכסף, או איך נעשה את זה – השיטות יימצאו.
צבי הנדל: זה דבר אחד שאנחנו חייבים לעשות.
צבי הנדל: על הפרטים אשמח לשמוע גם מהפותחים וגם בהמשך.
צבי הנדל: הנושא השני הוא לראות, להתאים ולשפר את תוכניות העלייה בכל הרמות, ודאי ברמה של הנוער, שיש בתוכו קבוצה לא קטנה שמוכנה מאד לצאת אבל יש מגבלות כספיות, וגם ברמה של ההורים והמשפחות, העניים החדשים וכו'.
צבי הנדל: אבקש מידידי אלי גולדשמידט להוסיף מהתרשמויותיו.
צבי הנדל: אחריו – יושב-ראש ועדת החינוך חבר-הכנסת זבולון אורלב.
אלי גולדשמידט: אני מסכים לכל הדברים שצבי אמר כאן.
אלי גולדשמידט: בסוגיית המסקנות אני רוצה לומר, קודם-כל ברמה העקרונית, שאני חושב שמדינת ישראל והעם היהודי ביחד צריכים להתגייס כדי לסייע לקהילה היהודית בארגנטינה.
אלי גולדשמידט: אני אומר את זה דווקא על רקע העובדה שהוחלט בממשלה על קיצוץ בתקציב המדינה ועל דיונים על קיצוצים בתקציב המדינה.
אלי גולדשמידט: יש לי יותר מאשר תחושת בטן שלבוא היום לממשלה ולהגיד: צריך יותר כסף בשביל לטפל בנושא של ארגנטינה, הבקשה הזאת לא תיענה בחיוב רב או בשמחה גדולה, והיא עשויה להידחק מפאת סדרי-עדיפויות אחרים.
אלי גולדשמידט: אני רוצה לומר שיש פה אלמנט מוסרי מדרגה ראשונה, שחשבתי עליו לא מעט.
אלי גולדשמידט: במשך הרבה שנים מול מדינות שמוגדרות כמדינות רווחה מדינת ישראל נהנית מתזרים חיובי ברמה כספית של אותם יהודים שנמצאים בקהילות האלה ושתורמים הרבה מאד כסף למדינת ישראל.
אלי גולדשמידט: אני חושב שחלק מהמהלך צריך להיות שכאשר קהילה נכנסת או נקלעת למצוקה, לא יכולה מדינת ישראל לעמוד מהצד ולהגיד: אנחנו לא בעסק.
אלי גולדשמידט: קודם-כל זה לא מוסרי, בהיותה מדינתו של העם היהודי, אבל זה גם לא מוסרי מההיבט הכי בסיסי של מערכות יחסים, כאשר מישהו נקלע לצרה לעמוד מנגד ולא לסייע לו.
אלי גולדשמידט: אני חושב שגם כלפי העתיד יש בזה דבר לא נכון, משום שלדעתי יהודים שנמצאים בארצות רווחה, ויודעים או יידעו שכאשר קהילתם עלולה להיקלע לקשיים כאלה או אחרים מדינת ישראל לא תעמוד מנגד, הדבר הזה גם יחזק את הקשר וגם ייצור מוטיבציות נוספות כדי לקיים את המערכת ההדדית בין מדינת ישראל לבין התפוצות.
אלי גולדשמידט: אני חושב שהיום יהדות ארגנטינה נמצאת בסיטואציה שהיא נזקקת לעזרתה של מדינת ישראל.
אלי גולדשמידט: היא בוודאי נזקקת לעזרתו של העם היהודי, ואני בטוח ויודע, ולא לי לומר את זה, נמצא כאן סלי מרידור ונמצאים כאן אלן הופמן, מייק רוזנברג וכל האנשים שעוסקים בתחומים האלה מטעם הסוכנות היהודית, בוודאי יידעו להגיד כיצד עושים הפניית משאבים או יצירת סדרי-עדיפויות גם לטובת הענין של ארגנטינה.
אלי גולדשמידט: אבל המשאבים מוגבלים והסל מוגבל, ואם אכן זה המצב, ואני חושב שהמצב הוא נכון כפי שתיאר אותו צבי – אם המצב הוא מצב קשה, לדעתי ממשלת ישראל צריכה לתת כתף לקהילה הזאת.
אלי גולדשמידט: זו קהילה ששלחה במהלך השנים למדינת ישראל 80,000 עולים שהשתלבו בצורה מדהימה בכל שדרות החברה הישראלית; קהילה שכמו שצבי אמר, אתה בא ושומע עברית במבטא ספרדי, אבל אתה שומע עברית בכל מקום ובכל אתר.
אלי גולדשמידט: עם הבעיות שיש היום בגלל בעיות החינוך שיש ירידה מסוימת, עדיין אני לא חושב שיש קהילה באיזה שהוא מקום בעולם עם רמה כזו של מחויבות ציונית.
אלי גולדשמידט: כאיש התנועה הקיבוצית אני מוכרח לומר שאני חשתי שאני נוסע במרחב הזמן, במנהרת הזמן, כאשר רואים חבר'ה צעירים מתלבטים ביניהם, קודם-כל מתנים את עלייתם לארץ בכך שיימצא להם קיבוץ, ואחר-כך מתווכחים ביניהם אם הם צריכים להצטרף לקיבוץ קיים או להקים קיבוץ חדש, אז זה ממש מסע במנהרת הזמן מבחינת ערכים שאנחנו כבר לא מכירים אותם או אולי לא יודעים שהם קיימים היום.
אלי גולדשמידט: זאת אומרת, יש לנו פה קהילה מאד-מאד חיובית, עם פוטנציאל עלייה ועם פוטנציאל של חיים יהודיים שוקקים.
אלי גולדשמידט: זאת קהילה שנכנסה לצרה צרורה.
אלי גולדשמידט: אנחנו גם שמענו מראשי אמי"ה טענה שמאד כאב לנו לשמוע אותה.
אלי גולדשמידט: אני מצטער שעוד בתפקידי הקודם לא הייתי מודע לנושא הזה והוא לא הובא לידיעתי.
אלי גולדשמידט: בתקופת פשיטת הרגל של הבנקים בארגנטינה היתה פנייה לממשלת ישראל להעמיד איזו שהיא רמה של ערבות מדינה כזו או אחרת כדי שהם יוכלו לגייס הון למחזור הלוואות.
אלי גולדשמידט: הם פשוט נקלעו לצרה ולא היו מסוגלים לעמוד בפרעון בגלל הריבית הגבוהה מאד שקיימת בארגנטינה על הלוואות בגלל המצב הכלכלי הלא-פשוט של המדינה, והם נתקלו במדינת ישראל בכתף קרה.
אלי גולדשמידט: הצורה שבה אנחנו כל-כך יודעים לבוא לקהילות העולם – יש כאלה שקוראים לזה "שנור", אני לא חושב שזה שנור, אני חושב שזה לגיטימי לתבוע מיהודי העולם להשתתף בבנייתה וביסוסה של מדינת ישראל.
אלי גולדשמידט: אבל כאשר הם נתקלים בצרה והם מבקשים סיוע מהארץ והם נתקלים בכתף קרה, זה דבר שלא מוסיף לנו כבוד.
אלי גולדשמידט: אני חושב שבענין הזה צריך לעשות שינוי מאד משמעותי.