GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
צבי הנדל: רגע, אני רוצה להבין - אף אחד מהשלטונות לא נפגש עם המשפחות ואמר להן מה הן יכולות לקבל?
צבי הנדל: ביטוח לאומי, עובדים סוציאליים - - -
אירנה גנין: באים נציגים - - -
גלינה פלין: אם אנחנו שואלים, הם אומרים.
גלינה פלין: אם לא – לא.
גלינה פלין: אירנה גנין: לא ברור להם מה הם יכולים לקבל.
סופה לנדבר: אתה זוכר שכאשר ישבנו בוועדת הכספים, זה בעצם מה שהעלינו.
סופה לנדבר: אלה שהילדים שלהם נהרגו שם מקבלים את הכספים מהמדינה.
סופה לנדבר: אבל לכל המשפחות שהילדים שלהן נפצעו, יש בעיה.
אירנה גנין: הבעיה עכשיו היא שבבית-החולים נשארו ילדים שהם במצב קשה.
אירנה גנין: אבל יש גם בעיה אצל משפחות הפצועים שכבר חזרו הביתה.
אירנה גנין: רק אתמול היינו בכמה משפחות כאלה, והתנאים שבהם האנשים האלה חיים הם קשים ביותר.
אירנה גנין: הם משלמים 500 דולר עבור שכירות, וכל אחד גר או בקומת קרקע או בקומה אחרונה, קומה רביעית בלי מעלית.
אירנה גנין: יש משפחות שאין להן טלוויזיה בבית.
אירנה גנין: אין מקרר, אין מכונת כביסה, אין גז, זה מצב שקשה לראות.
אירנה גנין: חלק מההורים הם בלי עבודה, ועכשיו הם צריכים לנסוע לעשות בדיקות, לקבל תשובות, לביטוח לאומי, כל היום ההורים צריכים לעשות משהו בשביל הילדים, כי הילדים עדיין פצועים קשה, גם אלה שחזרו הביתה.
אירנה גנין: בעיה עם רגליים תמיד לוקחת הרבה זמן.
אירנה גנין: יש עזרה – באים מכל הארגונים, מסל"ע, במשפחות שביקרתי אמרו לי שמסל"ע נתנו צ'ק, מביטוח לאומי, ממשרד הקליטה קיבלו סכום, אבל זה לא מספיק - בגלל הבעיות שיש זה לא מספיק.
אירנה גנין: יש לי גם עוד בקשה אחת.
אירנה גנין: אני לא יודעת איך עובדים במקומות אחרים, בוודאי נשמע עוד מעט.
אירנה גנין: אצלנו בבת-ים יש קבוצה שעובדת יחד - הכל מסודר, יש רשימות, אנחנו ממש עוזרים לאנשים.
אירנה גנין: ויש לי בקשה – שכל האנשים שעוזרים לפצועים, נעבוד יחד.
אירנה גנין: זה יותר קל.
אירנה גנין: כי אנחנו מקבלים עזרה, ותרומות, ואם, למשל, נותנים תרומות ישירות לאנשים, ואנחנו לא יודעים למי נתנו וכמה – אולי למשפחה אחת באו כמה פעמים אנשים ונתנו משהו, ולמשפחה אחרת אף אחד לא בא.
אירנה גנין: יש משפחות שאמרו לי שאף אחד לא בא אליהן.
אירנה גנין: יש אצלנו ילדה, קטטלשווילי, שגיליתי אותה רק אתמול, כשהלכתי לחפש כתובת של בחור שגר בבת-ים אבל אנחנו עדיין לא יודעים את הכתובת שלו, וכך מצאתי את הילדה הזאת, שגם היא פצועה, ואף אחד לא ידע שהיא גרה בבת-ים, היא לא היתה בביטוח לאומי, היא היתה רק לילה אחד בבית-חולים וולפסון ועשו לה ניתוח, ואף אחד לא יודע שהיא פצועה, אף אחד לא בא ואף אחד לא נתן לה כלום.
צבי הנדל: גם לא ביטוח לאומי?
אירנה גנין: גם לא ביטוח לאומי, כי המשפחה לא יודעת שהיה צריך לפנות לשם.
אירנה גנין: האמא אמרה לי אתמול שלא ידעה שצריך לפנות.
אירנה גנין: אולי יש עוד אנשים שלא יודעים, ולכן אני אומרת, שאנחנו צריכים לעבוד יחד, זה יהיה יותר פרודוקטיבי בשביל כולם.
אירנה גנין: היו"ר צבי הנדל: תודה רבה.
חווה שגיא: אני רוצה להוסיף כמה משפטים, אפשר?
חווה שגיא: משפחות העולים החדשים שוכרות דירות ברמה ירודה מאוד.
חווה שגיא: במשפחות שאנחנו הולכים לבקר המקרר אינו עובד, מכונת הכביסה אינה פעילה, אין גז.
חווה שגיא: כשאנחנו רואים משפחה כזאת, שיושבת שבעה, או שמטפלת בילד פצוע, אנחנו מתגברים אותה לעכשיו – מקרר אמנם יישאר גם לימים הבאים, וגם מכונת הכביסה, ואנחנו גם ממלאים את המקרר.
חווה שגיא: אבל מה יהיה לאורך זמן?
חווה שגיא: לכן זה נכון שאנחנו צריכים להיות מתואמים, כולנו, כדי לחזק את המשפחות האלה, כי מצפה להן תקופה מאוד קשה, ואנחנו רוצים לחוש שאתם, הכנסת, איתנו, שאנחנו לא עובדים בחלל ריק.
חווה שגיא: זו הבקשה שלנו.
חווה שגיא: ויש לנו לא רק נפגעי הדולפינריום.
חווה שגיא: יש לנו פצועים גם מלפני זה.
חווה שגיא: לכן זו צריכה להיות הבטחה שלכם.
צבי הנדל: עיריית רמת-גן.
בת-חן פיליפ: אני רוצה לציין שמוכרות לנו משפחות של פצועים, עולי ברית-המועצות לשעבר ברמת-גן, שלא הגיעו לאגף הרווחה לפני הפיגוע, כי הם מסתדרים לבד, אנשים אמיצים, שעובדים מאוד קשה ומסתדרים בתנאים יחסית ירודים בלי לבוא לאף אחד בדרישות.
בת-חן פיליפ: חלק מהמשפחות האלה גילינו רק עכשיו, כשנפל עליהם האסון הנורא הזה, ואני חושבת שצריך להגיד את זה, כי הרבה מהמשפחות היו ודאי זקוקות לעזרה שלנו כבר לפני כן.
בת-חן פיליפ: מה שקרה עם האסון, ואני מדברת כרגע על הפצועים, ולא על השכולים, זו בעיה של משפחות הפצועים בעיקר, מכיוון שכל תהליך הבדיקה, גם בביטוח הלאומי, ועכשיו אני שומעת שגם במשרד הקליטה, לוקח המון זמן, והמשפחות האלה נמצאות בעצם בתקופת תפר עצומה.
בת-חן פיליפ: בעיריית רמת-גן התחייב ראש העיר לעזור למשפחות לעבור את תקופת התפר הזאת, והוא באמת עוזר ומסייע, ואנחנו עושים כמיטב יכולתנו.
בת-חן פיליפ: הבעיה היא, ואני רוצה בהחלט לחזור על מה שאת אומרת כאן, גברתי, שאת הביטחון שהם זקוקים לו, לטווח הארוך, אף אחד לא יכול להבטיח להם.
בת-חן פיליפ: לא בביטוח הלאומי, לא במשרד הקליטה ולא אנחנו העובדים הסוציאליים, כי אין לנו תשובות.
בת-חן פיליפ: המשפחות צריכות לדעת כמה יקבלו כל חודש בבנק ומה קורה מבחינת שכר-דירה, דיור, גג על הראש.
בת-חן פיליפ: זאת הבעיה הכי גדולה.
בת-חן פיליפ: הפתרון הטוב ביותר היה לסדר דיור ציבורי לכל משפחות הפצועים, כי עד כמה שאני יודעת, המשפחות השכולות מקבלות איזשהי הבטחה לטווח יותר ארוך, ומשפחות הפצועים לא מקבלות את ההבטחה הזאת.
בת-חן פיליפ: גם העזרה הכספית שהן מקבלות מותנית ברמת הנכות של הילדים, וזה אומר שבאמת מדובר בתהליך ארוך, ומדברים על קצבת נכות, שאחר-כך תהיה לחלק פחות ולחלק יותר, ובכל מקרה זה תהליך ארוך.
בת-חן פיליפ: אני מוכרחה להגיד עוד משפט אחד קצר, לציין את סל"ע, שבלעדיהם לא היינו יכולים באמת להגיע לכל המשפחות.
בת-חן פיליפ: מגיע להם שנזכיר אותם.
צבי הנדל: כן, הם באמת "לא בסדר", נכון?
צבי הנדל: טוב, תודה רבה.
צבי הנדל: עיריית תל-אביב.
סמדר ספירמן: אני מנהלת המערכת לטיפול באדם ובקהילה בשעת חירום של עיריית תל-אביב, מערכת שמתייחסת להיבטים השונים, הנפשיים והחברתיים, של מה שקורה לאדם לאחר אסון.
סמדר ספירמן: מי שמטפל באנשים הם כל הגופים - השירות הפסיכולוגי, עובדים סוציאליים, רופאים, אחיות, אנשי חינוך, כל הגופים שמתייחסים לשאלה הזו - מה קורה לאדם לאחר אסון.
סמדר ספירמן: כפי ששמענו פה, באמת הבעיות הן קשות מאוד לאחר אירוע כזה, וההשפעה היא לא רק על הימים הראשונים, אנחנו יכולים לראות אותה לאורך זמן.
סמדר ספירמן: אנחנו בעצם התארגנו וכרגע מתייחסים להיבטים השונים של הפיגוע שאנחנו מדברים עליו.
סמדר ספירמן: נמצאים פה מנהל בית-הספר שבח אבי בנבנישתי והסגנית שלו, והרשות לקליטת עלייה, ובעצם כרגע אנחנו מתייחסים לצרכים של התלמידים ושל המשפחות.
סמדר ספירמן: אני רוצה להדגיש שהטיפול הוא גם פרטני, גם משפחתי, גם קבוצתי וגם קהילתי, כלומר ההתייחסות היא לא רק לאנשים שנפגעו, אלא גם לקהילה שנפגעה, ומבחינתנו קהילה היא למשל כל התלמידים שלמדו בכיתה עם הילד והילדה שנהרגו - אנחנו רוצים לדעת מה קורה להם, איך אפשר לחזור ולעבוד איתם.
סמדר ספירמן: קהילה היא גם כל החברים, שכפי שתיארו פה, היו בבתי-החולים ומלווים את הילדים.
סמדר ספירמן: גם מישהו שלא נפגע מבחינה פיזית, כפי שתיארו פה, אבל היה בפיגוע, זו שאלה לגביו, איך בעצם חוזרים לפעילות.
סמדר ספירמן: כרגע יש לנו תוכנית, יחד עם שותפות-לוס-אנג'לס, שמתייחסת להיבטים שונים – אחד הוא הסיוע החומרי.
סמדר ספירמן: כפי שנאמר פה, יש עזרה ראשונה, גם של ביטוח לאומי, גם הרבה מאוד תרומות של אנשים ושל גופים שפונים ומבקשים לתרום, ארגון שותפות-לוס-אנג'לס תרם לנו הרבה מאוד כספים לתוכנית הזאת, שנקראת תוכנית חוסן, ומטרתה לחזק את הקהילה - גם את קהילת העולים, גם את קהילת התלמידים.
סמדר ספירמן: לדוגמה, גם לשכונת-התקווה, שכמה ילדים משם נהרגו ונפצעו, אנחנו מתייחסים כקהילה.
סמדר ספירמן: עם כל החברים, וכל החבורות של בני הנוער, אנחנו רוצים לנסות לעשות עכשיו פעילויות בקיץ, יש לנו כמה תוכניות, לצאת איתם לכמה ימי עבודה, לעבוד עם המשפחות בקבוצות, ועוד הרבה מאוד פעילויות אחרות.
סמדר ספירמן: מלבד זאת יש לנו סיוע חומרי, אמנם לא בהיבט של דיור, כי לתת דירות אנחנו לא יכולים בעירייה, אבל אנחנו מרכזים, כפי שהציעו מבת-ים, הרבה גופים שפונים, כי זה נכון שהדבר הכי חשוב הוא לתאם בין כולם, כדי שלא תהיה משפחה אחת שדאגו לכל הצרכים שלה, ומשפחה אחרת שאף אחד לא הגיע אליה.
סמדר ספירמן: לכן, בתיאום עם כל הגופים, סל"ע ואחרים, אנחנו מגיעים למשפחות, לכל משפחה יש עובד סוציאלי, עובד רשות של קליטת העלייה, וכמובן ביטוח לאומי שמלווה אותנו.
צבי הנדל: מנכ"ל סל"ע.
רות בראון: הימים האחרונים התאפיינו בהמון כאב.
רות בראון: אבל הכאב הזה גם הביא משהו שלא היה קיים קודם בחברה הישראלית, או לא היה קיים במשך שנים - המון נכונות ומוכנות לעזור.
רות בראון: אנחנו קיבלנו למעלה משש מאות פניות ממתנדבים חדשים, דבר שאני לא זוכרת שנים.
רות בראון: מתנדבים שכמובן אי-אפשר להכניס אותם כרגע לפעילות, כיוון שאצלנו ההתנדבות כרוכה בזיהוי האדם המתאים וגם בהכשרה, רכישת מיומנויות וכו', אבל אחד האתגרים החשובים שלנו היום הוא בעצם לקלוט את אותו מערך התנדבותי חדש, גל חדש ואנשים בכל הגילאים.
רות בראון: דורית שפירא היא מתנדבת שלנו, סטודנטית לרפואה, שליוותה למשל את אליעזר ניסנוב מרגע הפיגוע ומלווה אותו עד היום.
רות בראון: כמוה ישנם אנשים בגיל של דורית, ובגילאים אחרים ישנם רבים נוספים, וזה באמת אתגר גדול של החברה הישראלית, ואתגר שלנו כארגון, ואני בטוחה שזה גם אתגר של ארגונים אחרים.
רות בראון: הנושא הנוסף הוא הנושא הכספי.
רות בראון: הציבור פשוט רצה לתרום.
רות בראון: אני יודעת שנפתחו כמה חשבונות בנק, אנחנו עצמנו פתחנו חשבון בנק פשוט כתגובה לרצון של הציבור, ואמנם נאסף בחשבון הבנק סכום של 950,000 ש"ח בערך, שחילקנו אותו בין הזכאים.
רות בראון: שיהיה מאוד ברור - הכסף הזה מיועד אך ורק למשפחות השכולות ולמשפחות הפצועים מהפיגוע בדולפינריום, עם כל ההשלכות שכרוכות בזה.
רות בראון: ישנה ועדה ציבורית - - -
סופה לנדבר: גם לנפגעי הפיגוע בנתניה עזרתם.
רות בראון: ודאי שעזרנו.
רות בראון: אנחנו עזרנו כבר למשהו כמו 6,000 מקרים, ובוודאי שעזרנו גם בנתניה, וגם בחדרה וכו'.
רות בראון: אבל בחשבון שדיברתי עליו יש כספים שהציבור ביקש לתרום לנפגעי הדולפינריום, וזה ציבור שכולל לא רק עולים חדשים, אלא גם משפחה שכולה של ישראלי, וגם שתי משפחות של פצועים מהפיגוע האחרון.
רות בראון: אבל הרוב מופנה כמובן לעולים נפגעי הדולפינריום.
רות בראון: כל הכסף הזה - - -
מרינה סולודקין: היו גם תיירים ועובדים בלתי חוקיים שנפגעו.
רות בראון: חברת-הכנסת סולודקין, כל מי שנפגע שם, אם הוא עולה חדש, אם הוא ישראלי ותיק, אם הוא עובד זר או אם הוא קבור באוקראינה, המשפחות של כל האנשים האלה זכאיות מהקרן הזאת.
רות בראון: הוקמה ועדה ציבורית שבראשה עומד פרופ' דן עמיר, ואיתו בוועדה עו"ד משה פורז, ד"ר ברוך אייל, ואנשים נוספים.
רות בראון: הנושא נמצא כמובן בביקורת ציבורית, וכל שקל הולך אך ורק למשפחות לפי המפתח שנקבע.
רות בראון: המשפחות השכולות קיבלו באופן ראשוני 4,000 ש"ח להתארגנות, ולאחר מכן זה יושלם, בימים אלה אנחנו עוסקים בהשלמת הסכום, לפי אותו מפתח, לעשרים אלף ש"ח לכל משפחה.
רות בראון: משפחות הפצועים - כל פצוע שאושפז בבית-חולים קיבל 3,000 ש"ח, גם זה להתארגנות ראשונית, ואנחנו מתכוונים להמשיך עם הפצועים שוב כל פעם בתשלום של 3,000 ש"ח, לפי תקופת האשפוז.
רות בראון: זה נראה כמו הרבה כסף, 950,000 ש"ח, אבל זה כלום כשמדובר בהיקף הצרכים ובמשך הטיפול שיידרש למשפחות.
רות בראון: ההתלהבות של הציבור היא התלהבות של עכשיו, של שעת חירום, אבל הצרכים של האנשים הללו יתפרסו לאורך חודשים ארוכים ושנים, ופה אני רוצה לומר שבאמת צריך לרתום את כולם, בנוסף למערכת הממשלתית, למשרד הקליטה, לביטוח לאומי, לרשויות המקומיות, באמת החברה צריכה להמשיך להיות שותפה לכל אורך הדרך, גם כאשר האדרנלין קצת יורד, גם כשזה כבר לא בכותרות של העיתונות, גם בעוד חודשים ושנים.
רות בראון: אני חוששת שנזדקק לכוחות האלה, ולכן צריך פה לקחת נשימה ארוכה, וצריך להגיע הרבה מאוד תיאום, הרבה מאוד מערכתיות, כדי שכל המשאבים, גם מהארץ גם מחוץ לארץ, יוכלו ללכת למקום הנכון.
רות בראון: ובבקשה לזכור - אלה נפגעי הדולפינריום, יש כאן נפגעים מנתניה, ונפגעים מחדרה, וממקומות אחרים.
רות בראון: בבקשה לראות את כל הנפגעים כזכאים לטיפול מיוחד, טיפול מערכתי.
רות בראון: אני חושבת שזה המקום שבו ניבחן.
רות בראון: תודה רבה לכולם.
צבי הנדל: נשמע עכשיו את נציג הביטוח הלאומי, ואני מבקש שתדבר בנושא הפצועים בלבד, מא' ועד ת', מה הביטוח הלאומי עושה.
שמואל פינצי: עד ת' קשה לי להגיד, כי לת' עוד לא הגענו, אני חושב שאנחנו בקושי בג'.
שמואל פינצי: אני מנהל אגף שיקום בביטוח הלאומי.
שמואל פינצי: יום אחרי הפיגוע, יצאו עובדי השיקום ופקידי התביעות של הביטוח הלאומי אל כל בתי-החולים ויצרו קשר עם כל המשפחות.
שמואל פינצי: אני עכשיו מוצא את הבמה הנכונה לדבר על הדברים, ואני מבקש – כל משפחה שיש לה שאלות ולא קיבלה תשובות, בבקשה תשאלו.
שמואל פינצי: יש לכם כתובת.
שמואל פינצי: אם פקיד השיקום לא מגיע, יש לכם כרטיס ביקור שלו.
שמואל פינצי: אנחנו פתוחים לכל שאלה, לא בטוח שתמיד תהיה לנו תשובה מיידית, ודאי לא תהיה לפקידי השיקום תשובה מיידית על שאלות מאוד מסובכות, אבל אני מבטיח לכם שתוך שלושה-ארבעה ימים תקבלו תשובות לרוב השאלות.
שמואל פינצי: אנחנו בביטוח לאומי בהחלט במצב קשה.
שמואל פינצי: גם לנו, כמו לכם, יש עדיין הרבה שאלות.
שמואל פינצי: במצבים אורטופדיים, או בבעיות כמו כוויות, הדברים משתנים מהיום למחר, ואנחנו, ממש כמוכם, עוד לא יודעים בדיוק באיזה מצב אנחנו נמצאים, לכן אני מבין מאוד את השאלות שאתם נמצאים בהן.
שמואל פינצי: הדברים הם דינמיים ומשתנים.
שמואל פינצי: אני רק יכול להבטיח – בעיות כספיות שנוצרו בעקבות הפיגוע, נמצא להן פתרון.
שמואל פינצי: ואם מישהו, אמא או אבא, נמצא ליד מיטת פצוע בגלל האירוע, ונעדר מהעבודה, נכסה את ההכנסה שהוא לא מקבל ממקום העבודה.
שמואל פינצי: אנחנו לוקחים על עצמנו את כיסוי הדבר הזה.
צבי הנדל: ואם הוא לא עבד והיה בחיפוש עבודה?
שמואל פינצי: אם הוא לא עבד וקיבל הבטחת הכנסה – ימשיך לקבל הבטחת הכנסה.
שמואל פינצי: אבל אני יודע, שמעתי שאחת משתי הגברות שדיברו, אני מצטער שכרגע אני לא זוכר מי מהן, היתה אחרי פיטורין, נכון?
גלינה פלין: נכון.
שמואל פינצי: אנחנו נמשיך לשלם, לפחות חודש-חודשיים, אם היא צריכה להיות עם הבת שלה, כאילו שהיא ממשיכה לעבוד, ונשלים לאותה רמת הכנסה שהיתה.
שמואל פינצי: את זה אני כבר יכול להבטיח.
שמואל פינצי: מי שלא עבד, והיה במצב כרוני של אי-עבודה, אין פה הפסד הכנסה, הוא ודאי מצא פתרון בכל דרך מערכתית אחרת, ושם ימשיך למצוא את הפתרון שלו.
שמואל פינצי: בעיות שנובעות כתוצאה מהפיגוע עצמו - משפחה שגרה רחוק וצריכה להיות יום ולילה כמעט ליד מיטת הפצוע – נכסה את ההוצאות שלה, ואנחנו מכסים הוצאות של בית-מלון או לינה קרוב לבית-החולים.
שמואל פינצי: אנחנו בהסדרים עם תל-השומר, בהסדרים עם איכילוב ואנחנו משלמים את המלוניות ליד אותם בתי-חולים.
שמואל פינצי: נסיעות – ודאי וודאי.
שמואל פינצי: אוכל בזמן שאדם נמצא שם – ודאי.
שמואל פינצי: כל הוצאה שנובעת מהפיגוע אנחנו בהחלט לוקחים על עצמנו לכסות, וגם בעניין זה, תהיו בקשר עם פקידי השיקום - הם ילוו אתכם לא רק עכשיו, אלא גם אחרי השחרור, וכמו שאמרה הגברת, יש לנו אלפי משפחות בטיפול, ומאות המשפחות של הפיגועים האחרונים, נתניה, חדרה וגם עכשיו, הן בטיפול שלנו וימשיכו להיות בטיפול.
שמואל פינצי: אם יש עוד שאלות אני מוכן לענות.
צבי הנדל: אני מאחל לכם שתהיו מובטלים בעתיד.
צבי הנדל: עכשיו נשמע את חברי-הכנסת, אבל לפני זה אני חייב להעיר בעקבות דבריהם של נציגי העיריות - דווקא מבת-ים שמעתי את ההערה, וכולם הינהנו בראש, שחסר לאנשים מידע.
צבי הנדל: אנשים לא יודעים מה לבקש, לא תמיד יודעים מה מגיע להם.
צבי הנדל: אני מצפה שבחזית הזאת של האינפורמציה תהיה בדיוק העירייה, כלומר שהעירייה היא זאת שתביא את החוברת של הביטוח הלאומי לידי האנשים.
צבי הנדל: העובדים הסוציאליים של העירייה.
צבי הנדל: לשכות הרווחה הרי נמצאות בעירייה.
צבי הנדל: לכן, בחזית האינפורמציה צריכה להיות העירייה, ובמקומות שבהם זה לא קיים, אני מבקש שתעשו את זה.
צבי הנדל: זה ממש מתבקש - זה לא כסף, זה עניין של תשומת לב.
יצחק גאגולה: הביטוח הלאומי לא צריך גם הוא להוציא חומר כתוב?
רות בראון: הוציא.
רות בראון: יש פה.
צבי הנדל: בואו לא נטיל את המשימה אחד על השני.
צבי הנדל: באופן טבעי, בן-אדם שמקום מגוריו במקום מסוים, פונה לעירייה בעניניו, והחומר צריך להיות באותה עירייה, אם חסרה אינפורמציה.
צבי הנדל: אם יש אינפורמציה, אז יש.
צבי הנדל: נמשיך.
שמואל פינצי: אם אפשר, אני רוצה לומר משפט אחרון.
שמואל פינצי: הביטוח הלאומי הוציא חוברות מתעדכנות בעברית, ורק לפני חודש הוצאנו גם חוברות זהות ברוסית, אני רואה שהגברת מחזיקה חוברת כזאת וגם מחלקת.
שמואל פינצי: אני מצטער שהבאתי רק זוג בעברית וזוג ברוסית, אבל אני בהחלט יכול לשלוח, ואפשר להפיץ לכל מי שרוצה.
סופה לנדבר: אדוני היו"ר, אני קודם כל רוצה להגיד למשפחות השכולות ולמשפחות - - -
צבי הנדל: יש לי רק בקשה, שכחתי להגיד.
צבי הנדל: אני מבקש מחברי-הכנסת מה שלא ביקשתי מאחרים - להתמקד.
סופה לנדבר: אני אקצר, אבל יחד עם זאת אני רוצה לשלוח איחולי הבראה שלמה לפצועים.
סופה לנדבר: עם חלק מהמשפחות אנחנו בקשר, ואני רוצה להמליץ, אדוני היו"ר, להקים תת-ועדה של הוועדה הזאת, שתעסוק בסיוע דווקא לעולים חדשים בסיטואציות דומות.
סופה לנדבר: יכול להיות שזה מה שצריך לעשות, בעקבות מה ששמענו על הסיוע שהמשפחות האלה קיבלו, ומקבלות, ממוסדות המדינה, מהממשלה, מסל"ע ומארגונים אחרים של מתנדבים, מהעיריות ומהאזרחים הפשוטים, כדי לרכז את הסיוע ואת כל הדברים ששמענו עליהם, ושכל המשפחות יהיו בקשר עם התת-ועדה הזאת, כדי שנוכל לעזור לכולם, בלי יוצא מן הכלל, כי אני חושבת שככל שהאירוע יהיה יותר רחוק מאיתנו, המשפחות יהיו יותר זקוקות לעזרתנו.
סופה לנדבר: שנית, אני אומרת שוב שאני חושבת שנצטרך לחזור לוועדת הכספים ולקבל סיוע מיוחד של מדינת ישראל לאנשים שהילדים שלהם נפצעו.
סופה לנדבר: כי שמענו, וגם קראנו מה כתוב בחוברות האלה שקיבלנו מהביטוח הלאומי, שהן חוברות טובות, אבל פשוט לא הגיעו לכל משפחה, בגלל אותו חוסר ריכוז של כולנו לאותה מטרה, ובכל אופן אני אומרת שכנראה נצטרך שוב לפנות לוועדת הכספים ולממשלת ישראל, כדי לאשר סכום מסוים לסיוע מיוחד למשפחות שהילדים שלהן נפצעו.
סופה לנדבר: דבר שלישי שאני צריכה להגיד הוא שגם אנחנו, שני ארגונים וולונטריים – הפורום הציוני והתאחדות יוצאי ברית-המועצות לשעבר, פתחנו קרן, והשבוע אנחנו מתחילים לחלק את הכספים, לא לפני שנסיים את איסוף הכספים.
סופה לנדבר: אנחנו לא קיבלנו סכום כמו שקיבלו בסל"ע, אבל זה לא משנה.
סופה לנדבר: הלב הטוב של אנשים, לעתים קרובות מבוגרים, שאין להם כסף, ושכל אחד הגיע ותרם עשרה שקלים, עשרים שקל, פשוט מתוך רצון לתמוך במשפחות האלה, אני רוצה להעביר פה את החום הזה, שמשפחות ביקשו להעביר לאנשים שנפצעו ונפגעו.
סופה לנדבר: זה פשוט מחמם את הלב, ישראל היפה, כמו שפעם אמרה רות בראון בעיתונות.
סופה לנדבר: אני גם צריכה להגיד שאתמול התקשרה אלי לודמילה תיכון, אשתו של דן תיכון, ואמרה שהיא מוכנה, בסיוע של מתנדבים בצרפת, לקחת ארבעים ילדים ולנסוע איתם, בסיוע של פסיכולוגים, ויכול להיות שלילדים שכבר יצאו מבתי-החולים ומסוגלים לנסוע זה יהיה דבר נפלא.
סופה לנדבר: אני חושבת שזה שיהיה איזשהו סיוע פסיכולוגי זה חשוב, מפני שלעתים קרובות הם צריכים להיות יחד ולקבל עזרה, כמו שאמרה האמא של הילדה, ואני חושבת שזה יכול לעזור.
סופה לנדבר: ושוב אני רוצה להגיד שאנחנו מרגישים, ואני מקווה שגם המשפחות מרגישות, שהאזרח מהשורה רוצה לתמוך במשפחות.
מרינה סולודקין: קודם כל אני מאחלת החלמה לפצועים ושיקום מושלם למשפחות.
מרינה סולודקין: באמת ראינו את הפנים היפות של החברה הישראלית בימים הקשים האלה, ואני רוצה לומר שבנוסף לקרנות שסל"ע פתחה, והפורום הציוני וגם התאחדות יוצאי ברית-המועצות לשעבר, יש גם יוזמות עממיות - אני הייתי בהרבה ערים קטנות, בשדרות למשל תורמים פנסיונרים חמישה-עשרה שקלים, והם מבקשים להגיע ישירות למשפחות.
מרינה סולודקין: אנשים מבוגרים הם קצת חשדנים, ורוצים לתת למשפחות את תרומתם בצורה ישירה.
מרינה סולודקין: אני, כמו אחרים, מטפלת גם - - -
צבי הנדל: בעיקר הם חושדים בחברי-כנסת, נכון?
מרינה סולודקין: במקרה הזה לא, וגם לא בקהילה שלנו.
מרינה סולודקין: כמו אחרים אני מטפלת גם במשפחות הרוגים ופצועים, ויש מקרים מאוד מסוימים, של תיירים, עובדים בלתי חוקיים שהגיעו לארץ, שבימים הראשונים הם היו בפחד שיגלו שהם בלתי חוקיים.
מרינה סולודקין: אחר-כך הם טילפנו ללשכתי, הם לא ידעו כלום, לא הבינו כלום ונדהמו לשמוע שיש להם זכויות במדינת ישראל, ואנחנו, יחד עם הביטוח הלאומי ועם גופים אחרים, מסבירים להם איך להגיע להבנות וגם איך לקבל את הכסף שמגיע להם.
מרינה סולודקין: מה שאני רוצה לומר הוא, שלפי מה ששמענו כאן, עם כל המאמץ שעושים, רואים שאין הרבה תיאום, והרשויות המקומיות, משרד הקליטה, צריכים להתאחד לדברים האלה.
מרינה סולודקין: אני לא יודעת בנושא של תת-ועדה, אולי אנחנו יכולים להקים תת-ועדה כזאת לכמה חודשים, אבל מה שחשוב יותר הוא התיאום באזורים.
מרינה סולודקין: רמת-גן, בת-ים, תל-אביב וערים אחרות.
צבי הנדל: בתור קריאת ביניים, אני חוזר לרשויות – הרשויות המקומיות, כסף אין להן, אבל לתאם בין הגופים זה בהחלט משהו שהן יכולות וצריכות לעשות.
סמדר ספירמן: אנחנו בעצם עושים את התיאום.
צבי הנדל: אני מציע לכולם להשתדל לעבוד עם לשכות הרווחה של הרשויות המקומיות, ואני מציע שהרשויות עצמן ימשכו אליהן סמכויות.
צבי הנדל: סמכויות לא מקבלים.
צבי הנדל: לוקחים.
מרינה סולודקין: זה אולי לא כל-כך קשור לעניין החומרי, אבל בסיעה שלנו, אנחנו נתנו לחוק המאבק בטרור את התאריך של הראשון ביוני, של הפיגוע בדולפינריום, ואנחנו מאמינים שנוכל להעביר את החוק הזה, ולגרום לכך שהוא יהיה גם חוק בינלאומי.
מרינה סולודקין: מאבק בטרור הוא עניין של קודש.
צבי הנדל: חבר-הכנסת נודלמן.
צבי הנדל: ברוך הבא לארצנו.
מיכאל נודלמן: אני צריך להגיד שאחרי הפיגוע בדולפינריום ראינו שבכל העולם, לא רק בארץ, מאוד סובלים מהפיגוע הזה.
מיכאל נודלמן: אני גם רואה שכל העם הישראלי מרגיש יחד עם המשפחות שיש בהן פצועים או הרוגים.
מיכאל נודלמן: שמעתי את כל הדברים שנאמרו פה, גם אני חושב שצריכים לרכז את כל הדברים בעיריות, אבל יש דבר אחד שאני רוצה להדגיש – בעיית הדיור היא באמת בעיית הבעיות.
מיכאל נודלמן: אנחנו דנו כאן הרבה בבעיה הזו, והבעיה מחריפה עבור אנשים שנכנסו לבעיה נוספת – מי שנפגע, מי שפצוע, ובגלל זה אני חושב שלא מספיקים דיבורים.
מיכאל נודלמן: אנחנו כנסת, גוף מחוקק, ואני הנחתי היום הצעת תיקון חוק על שולחן הכנסת, שנפגעי פעולות איבה צריכים לקבל דירות, או תוספת לסיוע בתשלום שכר-דירה, ממשרד הביטחון.
מיכאל נודלמן: 95% משכר-הדירה.
מיכאל נודלמן: אני מבקש מיו"ר הוועדה ומהוועדה שלנו, שהחוק הזה יעבור, בעדיפות ובתמיכה של חברי הוועדה.
צבי הנדל: אם תתנהג יפה, נעזור.
צבי הנדל: כן, חבר-הכנסת צינקר.
אלכסנדר צינקר: אני לא רציתי לדבר, עדיף לעשות משהו, אבל אני מסכים עם מה שנאמר בנושא האינפורמציה - אני מומחה בתחום, ואני חושב שבעיריות צריך להקים מרכזי מידע ולעשות תיאום בין כל הארגונים והגופים - משרד הקליטה, הביטוח הלאומי, סל"ע וחברות אחרות, וצריך להיות מקום שכל אדם שיש לו בעיות יכול לפנות אליו כדי לדעת מה לעשות.
אלכסנדר צינקר: זה מכיוון אחד.
אלכסנדר צינקר: מהכיוון השני, גם האנשים עצמם צריכים להודיע אם משהו לא בסדר, כי לפעמים אנחנו שומעים שמשפחה קיבלה איזשהו סכום וכו', ואחר-כך אנחנו מדברים עם המשפחה, והם אומרים: "אפילו לא שמענו על הדברים האלה".
גלינה פלין: אנחנו קוראים על זה בעיתון.
אלכסנדר צינקר: כן.
אלכסנדר צינקר: ממש צריך להקים מרכז מידע, שתהיה בו אינפורמציה מכל המקומות, כי גם הארגונים צריכים לדעת את האינפורמציה הרחבה.
צבי הנדל: טוב, תודה.
צבי הנדל: חבר-הכנסת פרופ' בריילובסקי.
ויקטור בריילובסקי: חוץ מאיחולי החלמה, אני רוצה להוסיף שאולי רצוי לקיים ישיבה כזאת בעוד חודש, ולראות איך אנחנו מתקדמים.
אלכסנדר צינקר: אבל כדאי באמת להקים תת-ועדה, כדי לא לחכות חודש.
אלכסנדר צינקר: שתהיה תת-ועדה שתשב כל שבוע ותבדוק איך הולך.
צבי הנדל: אדוני סגן שר במשרד ראש הממשלה יורי שטרן.
יורי שטרן: כשדיברנו עם יו"ר הוועדה על הישיבה הזאת, ראיתי את הבעיה המרכזית בתיאום.
יורי שטרן: ובאמת, אתה מגיע למשפחות, אנשים מתלוננים שלפעמים מגיעים בשעות מאוחרות, לפעמים באים הרבה מאוד אנשים, ואין להם כבר כוח, ויש משפחות שמטופלות יותר ומשפחות שמטופלות פחות, ודובר על כך, ואני מצטרף להמלצה לגבי העיריות, עיריית בת-ים היא באמת אחת הדוגמאות הטובות לעבודה בתיאום, אולי גם עיריות אחרות, אני פשוט יותר התחברתי כנראה לבת-ים מיום הפיגוע.
יורי שטרן: ואתמול נפגשנו עם הגברת נילי קריב, שיושבת פה, וראוי לציין גם את ההתנדבות הזאת, לא רק אזרחים קיימים בתחום הזה, ולא רק ארגונים, שסל"ע בוודאי עומד בראש המחנה הזה, אלא גם ארגונים עסקיים.
יורי שטרן: נילי קריב התנדבה באיגוד לשכות המסחר, שזה גוף של מעסיקים ושל עסקים, הם הקימו קרן של מאתיים אלף ש"ח מכספי הארגון עצמו, ועוד אספו תרומות, אני לא יודע כמה.
יורי שטרן: אתמול הייתי איתה ועם הגברת גנין במשפחות, במלאכת חלוקת הצ'קים.
יורי שטרן: זה מעמד די מביך, אבל מצד שני זה באמת דבר רב ערך, ואנשים בקהילה העסקית תורמים מחשבים - - -
נילי קריב: ומקומות עבודה - - -
יורי שטרן: נכון, גם מקומות עבודה.
יורי שטרן: הם מטפלים בצורה שרק הם יכולים - למשל משפחת דיאטלב, היות ומתווכי דיור הם חלק מאיגוד לשכות המסחר, פניתי לגברת קריב, והתוצאה היתה שמתווך מאוד מיומן מחפש עכשיו דירה לאמא, ועושה זאת בחינם, בהתנדבות.
יורי שטרן: וכך גם מקומות עבודה, למשל לאליעזר ניסנוב, כלומר, הרבה מאוד פעילויות שאי-אפשר לעשות אותן בצורה ממלכתית, ממש אנשי עסקים שלוקחים אנשים לעבודה.
מרינה סולודקין: גם ראשון לציון היא דוגמה טובה.
יורי שטרן: את ראשון אני מכיר פחות, אבל בת-ים מוכרת בזה.
יורי שטרן: נושא התיאום ייפתר רק חלקית, אני מניח, ברמה של הרשויות, ולכן אני מציע שגם בכנסת תהיה ועדה משותפת של ועדת הקליטה וועדת העבודה והרווחה, שתהיה כתובת לנושאים האלה, גם בנושאי חקיקה.
יורי שטרן: ופה אני באמת רוצה להגיע לחקיקה ולדיור.
יורי שטרן: הפתרון שהציעו משרד הקליטה ומשרד השיכון הוא פתרון מיידי ותגובה שראויה לשבח, אבל זה לא מספיק, גם משום שמלאי הדירות הציבוריות הוא כל-כך דל, שאי אפשר באמת לפתור בעיות באמצעותו.
יורי שטרן: למשל, לאחת המשפחות שהיינו בה אתמול, אמא של אירנה אוסצ'י, הציעו דירה בהוסטל, חדר אחד, והיא לא מסוגלת לחיות כך, אבל אלה הדירות הציבוריות שקיימות.
יורי שטרן: לכן, באמת, ההצעה היא לתקן את החוק.
יורי שטרן: במפתיע, חוק נפגעי פעולות איבה אינו מתייחס כלל וכלל למצוקת הדיור, הוא כאילו בנוי רק על אלה שיש להם קורת גג, שזה מאפיין רק את האוכלוסייה הוותיקה, לעומת אוכלוסיית העולים.
יורי שטרן: ראינו איזו מצוקה קיימת בקטע הזה אצל העולים, ולכן החוק צריך להתייחס גם למשכנתא מועדפת, מה שנקרא אצלנו "משכנתא אתיופית", שתאפשר למשפחה למצוא מקום באופן עצמאי, ולעמוד בהחזרי המשכנתא וגם בתשלומי שכר-דירה, ואנחנו מנסים באמת לקדם את זה, כפי שידידי וחברי חבר-הכנסת פרופ' מיכאל נודלמן אמר.
יורי שטרן: מובן שהחוק צריך להתייחס לנפגעי כל פעולות האיבה, לא רק לנפגעי הפיגוע בדולפינריום, ואני מציע שהוא יקבל תוקף רטרואקטיבי, כך שיחול על כל אותם נפגעי פעולות איבה, גם מן העבר, עולים או לא עולים, שיש להם אותה מצוקה.
יורי שטרן: כי אסור לנו פה להבדיל.
יורי שטרן: נכון שהאירוע הזה היה דרמטי כל-כך, וזיעזע את כולנו, אבל לצערנו הוא לא היחיד.
יורי שטרן: העזרה הפסיכולוגית – היה הפרויקט הפסיכולוגי בפורום הציוני, ואני מקווה מאוד שהמוסדות שמימנו אותו קודם, הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה, ימצאו עכשיו מיד כסף לחדש אותו, כי זה פרויקט שעבד, והשתתפו בו פסיכולוגים דוברי רוסית.
יורי שטרן: ביליתי בבית-החולים איכילוב הרבה מאוד שעות בשלושת השבועות האלה, וראיתי איך העסק הזה לא מתפקד.
יורי שטרן: באה עובדת סוציאלית של בית-החולים, לא יודעת מלה ברוסית, תלמידה טובה של האסכולה הפרוידיסטית, ומדברת אל משפחות העולים במושגים של חלומות, סובלימציות והכל, וזה פשוט מצב סוריאליסטי, כאשר יש בארץ, והיו גם קורסים מיוחדים, לפסיכולוגים דוברי רוסית.