GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ענת ברקו: המגדלור הזה שכל אחת כמו טיטי וכמו האחרות וכמו הלוחמים שמשרתים ביחידות השדה, באחוזים ניכרים, הרבה יותר מאשר במגוונים אחרים של אוכלוסיות, צריך להדגיש את זה, זה מה שמביא את הגאווה, את גאוות היחידה, את גאוות הקהילה וגם את הנראות של הקהילה במקומות המשפיעים.
ענת ברקו: אני רוצה להודות לכם, תודה עצומה על התרומה למדינה וכמה טוב שאתם בבית.
אברהם נגוסה: תודה רבה, חברת הכנסת ד"ר ענת ברקו.
אברהם נגוסה: חברת הכנסת קסניה סבטלובה, חברת ועדת העלייה והקליטה תברך אותנו.
קסניה סבטלובה: תודה רבה, חברים.
קסניה סבטלובה: חבריי חברי הכנסת, כבוד השופט.
קסניה סבטלובה: נפלא להיות פה איתכם ביום הזה ואני מאוד מתרגשת כי בשבילי זו גם הקדנציה הראשונה שלי בתור חברת כנסת.
קסניה סבטלובה: כפי שאתם שומעים מהמבטא, גם אני עולה ונפלא להיות פה עם יושב ראש הוועדה שלנו, אברהם נגוסה, מייקל אורן, גם הוא עולה, גם האחרים, אמנם לא עולים, אבל בני עולים, זו מהות המדינה שלנו.
קסניה סבטלובה: חברים, בנוסף לכל מה שנאמר פה אני רק אביע תקווה לכך שמי שנשאר עוד באתיופיה ורוצה לעלות, שיתאפשר לו להגשים את החלום הזה בקרוב, שיתאחדו המשפחות ושהעלייה הברוכה הזאת תימשך עד שאחרון היהודים האתיופים שרוצה להיות פה ומוצא את מקומו פה, הוא יבוא ויהיה איתנו כאן בבית שלו.
קסניה סבטלובה: אני אסיים בסיפור קטן מאוד, סיפור אישי שמחזיר אותו לחודש אוגוסט שנת 91', היום הראשון שלי בישראל.
קסניה סבטלובה: אנחנו עלינו עם אמא וסבתא והביאו אותנו למלון דיפלומט בירושלים.
קסניה סבטלובה: באנו לשם כי לא היה לנו עוד מען לאן ללכת בישראל, אין לנו פה קרובים, אין לנו פה חברים, אנחנו לא מכירים אף אחד, הביאו אותנו למלון דיפלומט.
קסניה סבטלובה: זה היה כבר שעות אחר הצהריים, בין הערביים ככה ואני זוכרת היטב את התמונה הזאת, מורידים אותנו מהמונית, אנחנו יוצאים, דורכים לראשונה בירושלים ואני רואה מעגל של ילדים קטנים, שחומי עור, שרוקדים ושרים שירים בעברית.
קסניה סבטלובה: אני מסתכלת עליהם, כי הם כמעט בגילי, או קצת יותר קטנים, קצת יותר מבוגרים ממני, ואני באה אליהם, ככה עומדת מהצד, לא כל כך יודעת מה לעשות עם עצמי כי מי הם ומי אני ומה הקשר בינינו בכלל, כי מה לעשות שברוסיה לא כל כך ידעו על היהדות ועל העושר והגיוון שלה.
קסניה סבטלובה: אני מסתכלת עליהם והם באים אליי ומסתכלים עליי וככה מחייכים, גם הם לא יודעים כל כך עברית, מסתכלים עליי ואומרים לי 'שלום', וזו המילה היחידה שאני ידעתי.
קסניה סבטלובה: אז שנינו עמדנו ככה, עם הילד האתיופי וחייכנו ואמרנו 'שלום'.
קסניה סבטלובה: אני חושבת שזו המהות של מדינת ישראל כולה.
קסניה סבטלובה: כל עלייה מביאה לפה יופי מדהים ועושר ותרבות ועלינו לדאוג כאן
קסניה סבטלובה: בכנסת הזאת כנבחרי ציבור לכך שהעושר הזה יתבטא על כל הגוונים שלו, שאנחנו נוכל באמת לשלב ולהשתלב ולגרום פה לאינטגרציה בלי לאבד את המאפיינים התרבותיים הכול כך ייחודיים לכל עלייה.
קסניה סבטלובה: אני שוב מברכת אתכם ותודה שבאתם לכאן, לכנסת ישראל.
אברהם נגוסה: אני מזמין את הקייס ראובן מנשה לברך את הקהל.
<ראובן מנשה: שלום לכולם, בעיקר לאוהדי ירושלים, לבני העדה, האוהבים של ירושלים, חג שמח.
<ראובן מנשה: היום חג חנוכה, אני חושב שיש עוד נס אחד, איך קבעו את הכנס דווקא לעשות בחג החנוכה.
<ראובן מנשה: יש לזה משמעות, זה אור נפלא.
<ראובן מנשה: ביום כזה אני רוצה להגיד תודה לחבר הכנסת ד"ר אברהם נגוסה, לכבוד השופט, לחברי הכנסת, לאנשי הסגל, יהודי אתיופיה, אקדמאים, משפטנים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, נציגים וארגונים שונים מתלווים.
<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לכם, כשהגענו לסודן, שאני זוכר את מקום הריכוז, המים שהיינו שואבים מהבור, האדמה של סודן, נפלו ילדים, קייסים, זקנים, אמהות.
<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לכם שלא באנו לירושלים לחפש אוכל, אלא היה לנו חלום להיות בארץ הקדושה, בעיר ירושלים, בעיר אבותינו אחרי 2,500 שנה.
<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לכם, תודה לקייסים, למנהיגים הרוחניים, שבאנו לארץ ישראל בזכותם, הביאו דרך סודן ספרים שונים, תורת ישראל, כתוב עליה באמהרית, תורגם מעברית, אנשים חזקים מסרו את נפשם בעיר סודן, המכות, השודדים, והנה עברו 30 שנה.
<ראובן מנשה: אבל כשהגענו לארץ ישראל לא הכירו בזהות שלנו, הקייסים המנהיגים היהודים והנציגים, שכבנו מול משרד הרבנות 60 יום ביום הכיפור כדי שיכירו שאנחנו יהודים לכל דבר.
<ראובן מנשה: לא היה לנו מנוס, לאבותינו לא היה להם שום אתגר להיות אחורה אלא קדימה, הם מסרו את נפשותיהם ושמרו והפשיטו את המכנסיים, 'אמרו, נמות על דתנו', כבר אנחנו לא בסודן אלא בעיר ירושלים.
<ראובן מנשה: כך הוכחנו.
<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לפרופ' מיכאל קורינאלדי - - - אני לא יודע אם כבוד השופט שמגר היה, פרופ' קורינאלדי היה, שעושה את המשפטים, את ההלכה של יהודי אתיופיה, על ההיסטוריה של ד"ר פייטלוביץ, הראשונים, היהודים מסרו שהגיעו בהתחלה.
<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לכם כמה הנציגים מאוד מאוד מוכשרים במשך 30 שנה שעשו את המלחמה האמיתית ואחד מהם זה ד"ר אברהם נגוסה, לא התעייפו, גם לבוא לכנסת לקדם לובי, לשכנע מהמפלגות השונות, וכך אני רואה שיש אנשים בעלי השכלה בעדה, אפשר להיות גאים בהם, דוקטורנטים, ברשות השידור, במקומות שונים, עובדים בגאווה, משפטנים, חיילים לוחמים ביחידות מובחרות.
<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לכם, הגענו לארץ ישראל האמיתית בזכות שלנו, לא ביקשנו שום אוכל ושום עזרה, אלא הייתה לנו אהבה להגיע לארץ ישראל.
<ראובן מנשה: אני רוצה לומר תודה למוסד של מדינת ישראל, לאדוני, לד"ר גוטלמן, תודה רבה לך, בשם הקהילה שעשית את המבצע.
<ראובן מנשה: אני רוצה לומר לך, כל הקהילה בכל בית כנסת נתפלל למען הבריאות שלך, תודה שהבאת אותנו, סייעת לנו.
<ראובן מנשה: וחוץ מזה אני רוצה לומר לכם, כמו הראשונים, רחמים אלעזר ו - - - ועוד ועוד חברים, תראו, אני חושב שיש כמה בעלי השכלה אקדמאית ויש גם אנשי סגל בצבא, במלחמות של מדינת ישראל, הם נתנו את נפשם ונלחמים עדיין וגם יש עולים פה, זה לא קל להיות בירושלים עולה, אני עברתי את זה, ודרך אגב, הילדים שלי לא הזדקקו והם צברים, משפטנים, בכל מיני דברים שהם יצליחו.
<ראובן מנשה: אני רוצה להגיד לכולם, בעצם לעם ישראל, תודה רבה שהביאו אותנו לפה לישראל בתנאי אחד, אנחנו הגיבורים של מדינת ישראל, אף יהודי לא בא ברגל לארץ ישראל, רק אנחנו.
<ראובן מנשה: תודה רבה לכם ואני מברך את הקייס שבא איתנו.
<ראובן מנשה: היה לנו את העבודה של הקייסים, זה מאוד קשה, יום ולילה, אבל עזבנו את כל העבודה ובאנו לכאן.
<ראובן מנשה: תודה רבה לכם.
<הקייס ראובן אילי: תודה רבה, חג שמח.
<הקייס ראובן אילי: הקדוש ברוך הוא ישמור עליכם ועלינו, תודה רבה ליושב ראש ד"ר אברהם נגוסה, למר שמגר, כבוד השופט, לכל חברי הכנסת, לחברים היקרים שמשתתפים.
<הקייס ראובן אילי: הקדוש ברוך הוא ישמור עליכם ועלינו.
<הקייס ראובן אילי: כל מקום שיש יוזמה של עם ישראל הקדוש ברוך הוא עוזר, שם הוא נמצא, נסים ונפלאות.
<הקייס ראובן אילי: אנחנו בחג החנוכה, עם ישראל לא התייאשו, מעטים מול רבים עמדו, למה?
<הקייס ראובן אילי: יזמו, לא היו מוכנים להיות תחת שלטון זר, כך שהקדוש ברוך הוא עוזר.
<הקייס ראובן אילי: יהודי אתיופיה, לא שכנעו אותם לבוא לארץ ישראל, אלא היה בתוך תוכם אהבת ארץ ישראל, ירושלים, תורת ישראל, כך האתיופים שמעו הרבה שנים.
<הקייס ראובן אילי: יזמנו לבוא לכאן לארץ ישראל והקדוש ברוך הוא עזר לנו למרות התלאות בדרך והמוות, כפי שכולם יודעים.
<הקייס ראובן אילי: יהי רצון שכל נדחי ישראל בכל מקום יבואו לארץ ישראל, אמן כן יהי רצון.
<הקייס ראובן אילי: חג שמח.
אברהם נגוסה: אנחנו עכשיו נזמין את טיטי איינאו.
אברהם נגוסה: אנחנו מודים לך שהגעת.
<טיטי איינאו: שלום לכולם.
<טיטי איינאו: האמת שאני מאוד מתרגשת להיות פה, זה יום חשוב לנו כעדה, בכלל למדינת ישראל.
<טיטי איינאו: קוראים לי טיטי ואני נולדתי לפני 24 שנים בחבל גונדר שבאתיופיה.
<טיטי איינאו: אמי העניקה לי את השם איטייש, שפירושו הביטי אל העתיד.
<טיטי איינאו: אבי נפטר כשהייתי תינוקת ואמי נפטרה כשהייתי בת 11, היא כנראה ידעה שהיא לא תוכל להעניק לי עתיד ודאגה להעביר לי שעתידי תלוי רק בי.
<טיטי איינאו: לאחר פטירתה עליתי לארץ עם אחי הגדול, שגדול ממני בשנתיים, גרנו עם סבא וסבתא בנתניה, שניהם כבר אינם בחיים.
<טיטי איינאו: הגעתי לפנימייה ולא ידעתי מילה בעברית.
<טיטי איינאו: בזכות חברה ישראלית שישבה לידי בכיתה למדתי את השפה ושם עוצבה הישראליות שלי.
<טיטי איינאו: התאהבתי בישראל עוד לפני שהגעתי אליה.
<טיטי איינאו: מבחינתי מדובר באהבת אמת.
<טיטי איינאו: בתוך ים הקושי ישראל הייתה ועודנה חוף המבטחים שלי.
<טיטי איינאו: מבחינתי היא אהבת אמת, היא גם הזכות להעניק בחזרה וזה מה שאני מנסה לעשות ב-11 השנים שלי בישראל.
<טיטי איינאו: הקפדתי להיות תלמידה טובה ולהצטיין בלימודיי כדי שחלילה לא אהיה נטל על החברה הישראלית.
<טיטי איינאו: בצבא שירתתי כמ"כית טירונים עד לסמ"פ ומפקדת תחנה לקורס מ"כים כדי להוות דוגמה, להנהיג ולתרום.
<טיטי איינאו: ניגשתי לתחרות מלכת היופי של ישראל כדי שאוכל לייצג את העדה שלי ולהעניק לה הכרה חיובית בקרב הציבור ובקרב התקשורת.
<טיטי איינאו: כיום אני סטודנטית לקיימות וממשל במרכז הבין תחומי.
<טיטי איינאו: ניצלתי את בחירתי למלכת היופי של ישראל כדי להעניק בחזרה לילדי שכונת נאות שקד בה גדלתי.
<טיטי איינאו: יחד עם שבועון לאישה וקרן נתניה גייסתי כספים בחו"ל כדי להעניק לילדי השכונה שלי חוגי העשרה ללא תשלום, חוגים שאני לא יכולתי להשתתף בהם כשהייתי ילדה.
<טיטי איינאו: אני אמשיך לעשות ולתרום ככל שביכולתי, אבל החינוך הוא באחריות המדינה, החינוך הוא המפתח להצלחה ולהשתלבות בחברה הישראלית, החינוך הוא המפתח לביטחון האישי ולביטחון הכלכלי.
<טיטי איינאו: אני מצפה מהמדינה שלי שתעשה הכול כדי שכל ילדי ישראל יזכו לחינוך טוב יותר.
<טיטי איינאו: אני מצפה מהמדינה שלי למגר את נושא ההפרדה בבתי הספר ולפעול לשוויון הזדמנויות.
<טיטי איינאו: בני העדה שלי פועלים שנים ארוכות בצניעות, בענווה, בשקט ובלחישה.
<טיטי איינאו: לשמחתי אני ובני דורי, שגדלנו בישראל, שפתנו עברית ושירתנו בצבא, אנחנו יודעים לדבר בקול ונעשה הכול על מנת שקולנו יישמע וקולנו ישנה את המציאות.
<טיטי איינאו: אני מלאת הכרת תודה למדינה שלי, אבל אני גם יודעת לעמוד על שלי, לשאוף, לרצות ולקוות.
<טיטי איינאו: אני רוצה להיות שווה בין שווים ולא שחורה בין שווים.
<טיטי איינאו: אני רוצה להביט אל העתיד שלי ואל העתיד שלנו עם תקווה, חיוך ולא בפחד.
<טיטי איינאו: תודה רבה.
אברהם נגוסה: היא מודל לחיקוי, ילדה שעלתה כיתומה וגדלה פה והתחנכה והתקדמה והגיעה בזכות לאן שהגיעה ואני מאוד מודה לך.
אברהם נגוסה: חבר הכנסת מיכאל אורן, חבר ועדת העלייה והקליטה.
מיכאל אורן: צהריים טובים, שלום.
מיכאל אורן: תודה רבה, כבוד היושב ראש, כבוד השופט, כבוד הקייסים, חברתי לסיעה, צגה מלקו, אם את שם, מכובדיי כולם.
מיכאל אורן: לטיטי אין מבטא, אבל אומרים לי שיש לי מבטא, מישהו שומע?
מיכאל אורן: אני לא שומע, אבל אתם שמעתם כמה מבטאים היום, בעיקר רוסים, שתי חברותיי וחבריי בכנסת.
מיכאל אורן: לכל עולה חדש למדינת ישראל יש את הסיפור שלו, את הסיפור שלה וכולנו יודעים שלעלות לארץ, להיקלט במדינת ישראל, לא תמיד כל כך פשוט.
מיכאל אורן: אבל אני לא חושב שמי שיושב על הבמה היום, יש לו סיפור או לה סיפור כמו שיש לכם.
מיכאל אורן: אנחנו לא הלכנו מאות ולא אלפי קילומטרים, לא היינו מטרה לחיות טרף, לא היינו מטרות לשודדי דרך, לא סבלנו ולא הגענו למקום שמבחינה תרבותית כל כך זר לנו, כל כך קשה להסתגל, מבחינת חינוך ותרבות וחברה.
מיכאל אורן: אתם עברתם כברת דרך שבעצם אין זולתה בהיסטוריה הישראלית.
מיכאל אורן: חשוב מאוד לציין את כל ההישגים שעליית העדה האתיופית למדינת ישראל.
מיכאל אורן: חשוב לציין את ההישגים ואנשים כמו טיטי שבעצם הפכה להיות חלק כל כך חשוב מהמארג הישראלי, אבל אסור לנו, אסור לנו להתעלם מהבעיות שנותרו.
מיכאל אורן: במשך שנים רבות ועד היום הזה אני עוסק הרבה מאוד בהסברה, בהושטת יד לקהילות שונות ברחבי העולם, בעיקר בארצות הברית ובארצות הברית במיוחד לקהילה האפריקאית אמריקאית.
מיכאל אורן: מגיעות מדי שבוע משלחות מארצות הברית ובשנים קודמות אני חייב להגיד לכם, זה רגע של וידוי, כשהייתי עומד לפני קהילות כאלה ולפני משלחות הייתי אומר להם בגלוי, 'יש לנו הרבה בעיות במדינת ישראל, יש לנו פילוגים בין דתיים וחילוניים, בין יהודים וערבים, אבל תודה לאל אין לנו בעיה על בסיס גזעני בישראל, הנה, תראו את העלייה מאתיופיה, ונקלטו היטב'.
מיכאל אורן: אני חייב להגיד לכם, רגע של וידוי, עד ההפגנות אני לא הייתי מודע לעומק הבעיות פה.
מיכאל אורן: היום אני פוגש אותן משלחות של אפריקאים אמריקאים בארצות הברית ואני אומר להם את האמת, 'לנו יש בעיה', ואנחנו חייבים להכיר בבעיה הזאת משום שזה ראשיתה של הדרך לפתור את הבעיה, אי אפשר להתעלם.
מיכאל אורן: אז חשוב מאוד להתגאות, חשוב מאוד לציין, אבל אנחנו חייבים להכיר בעובדה שיש לנו עוד כברת דרך.
מיכאל אורן: אני בתור חבר כנסת ואני מדבר בשמם של כל חבריי לבית הזה וגם בתור אזרח ישראל מן השורה, אני מסור, אני לא אוכל לנוח עד שאנחנו נפתור את כל הבעיות האלה, שבאמת כמו שטיטי אמרה, אנחנו אזרחים שווי זכויות, שווי מעמד ואנחנו כולנו ישראלים שווים בכל דבר.
אברהם נגוסה: פרופ' מיכאל קורינאלדי שנלחם, נאבק 50 שנה לעליית יהודי אתיופיה והיום גם מלווה את הקהילה גם בעלייה וגם בקליטה.
אברהם נגוסה: הוא יושב ראש חבר הנהלת בהלצ'ין ויושב ראש ועדת איתור הנספים בעלייה דרך סודן.
אברהם נגוסה: אני שמח להזמין אותך אל הבמה לתת לנו את הידע של הרבה שנים שעשית.
אברהם נגוסה: תודה שהגעת.
<מיכאל קורינאלדי: תודה ליושב ראש הישיבה, אברהם נגוסה, ולנשיא בית המשפט העליון לשעבר.
<מיכאל קורינאלדי: לי זה יום חג אישי, צריך גם להסביר מה קרה ב-20 שנה כי אברהם מדבר על 30 שנה לעלייה והוא מזכיר שאני פעיל 50 שנה ואכן זה נכון.
<מיכאל קורינאלדי: היה בדרך, כפי שכבר הזכירו כאן, מאבקים לטובת העלייה של יהודי אתיופיה.
<מיכאל קורינאלדי: כמובן הזמן קצר כאן מלספר את ההיסטוריה ואני אגע בנקודות אחדות.
<מיכאל קורינאלדי: אי אפשר שלא להזכיר שמות, הזכירו כאן את יעקב פייטלוביץ, אחריו, אם נדלג תקופה מסוימת, צריך להזכיר את חזי עובדיה שהוא זה שמסר לרב עובדיה יוסף בשעתו מכתב על העלייה של יהודי אתיופיה, כי באותה עת מדינת ישראל עדיין לא פתחה את שעריה ליהודי אתיופיה.
<מיכאל קורינאלדי: אחרי שהרב עובדיה יוסף הוציא פסק שיהודי אתיופיה הם יהודים לכל דבר ובמוסדות העלייה חייבים להעלות אותם התחילה התנועה למען העלייה של יהודי אתיופיה.
<מיכאל קורינאלדי: אני זוכר שלבים שונים מאוד מעניינים.
<מיכאל קורינאלדי: פעם באתי לשר שלמה הלל, היה שר הפנים, שנים אחדות אחרי שהרב עובדיה יוסף זצ"ל פסק מה שפסק ואני שואל אותו 'מדוע לא התחלתם בעלייה?' ואני אומר לו 'מוכרח להיות לך הפסק של הרב עובדיה יוסף', אתם יודעים מה?
<מיכאל קורינאלדי: הוא פתח את המגירה והוא אומר 'אכן, קורינאלדי, מצאתי ואני מתחייב לעשות כל מה שאוכל למען העלייה של יהודי אתיופיה', אבל לקח זמן מסוים, הגיע ראש הממשלה מנחם בגין והוא נתן את ההוראה 'הביאו לי את יהודי אתיופיה'.
<מיכאל קורינאלדי: דא עקא שבאותו שלב סגר מנגיסטו של אתיופיה את השערים של אתיופיה ואז הייתה החלטה מאוד אמיצה, זו הייתה ההחלטה של הקהילה, להתחיל ביציאת מצרים של יהודי אתיופיה.
<מיכאל קורינאלדי: זו ממש יציאת מצרים.
<מיכאל קורינאלדי: כמובן בלי העזרה של המוסד, שלא הזכירו כאן, ואני מבקש מהמוסד, אחרי 30 שנה, אל תשאירו את הדברים בסתרים ובמחבואים, יש לפחות, הייתי אומר, אני מכיר כ-15 פעילים מהמוסד, צריך להעלות אותם על נס ולהשאיר את שמותיהם.
<מיכאל קורינאלדי: אפרים הלוי אכן היה המנחה, בשלבים מסוימים, אבל יש עוד מספר פעילים וצריך לנהל את הדבר הזה כי אחרי 30 שנה השקיפות יכולה להיות רק לתועלת וצריך להזכיר אותם.
<מיכאל קורינאלדי: אגב, הציבור גם לא יודע שמבצע משה זה רק הסיום של מבצע אחים.
<מיכאל קורינאלדי: מבצע אחים זה מבצע שהתנהל עם פעילי העדה והמוסד החל מ-1979.
<מיכאל קורינאלדי: היו מסלולים שונים למבצעים הללו, היה מסלול של ספינות, ספינת בת גלים, לאיזה כפר שעשו אותו כאילו כפר של דייגים בסודן, דרכו פעלו פעילי המוסד ומשם דרך הים הביאו אנשים רבים.
<מיכאל קורינאלדי: הרקולסים במדברות של אתיופיה.
<מיכאל קורינאלדי: כל זה קרוי מבצע אחים, וכשאני שואל את הציבור הישראלי 'אתה יודע מה זה מבצע אחים?
<מיכאל קורינאלדי: ' כולם יודעים מבצע משה.
<מיכאל קורינאלדי: אכן, מבצע משה היה שלב אחרון, אבל במבצע אחים פלוס המבצעים האחרים הגיעו 16,000.
<מיכאל קורינאלדי: במבצע משה 8,000, אבל בכל המבצעים 16,000, המבצע נמשך חמש שנים לפני מבצע משה וחמש שנים לאחריו, עד כמעט 1990 המשיכו לצאת היהודים דרך סודן בדרכים שונות, גם על ידי תכסיסים עם השלטונות הסודנים.
<מיכאל קורינאלדי: אינני יודע מדוע הדבר הזה צריך להיות במחבואים.
<מיכאל קורינאלדי: צריך להזכיר גם את בוש, שסייע למבצע משה בכל הכרוך בזה.
<מיכאל קורינאלדי: היה כרוך בזה גם כסף רב, עד היום לא יודעים מה הסכום שהוצא.
<מיכאל קורינאלדי: אנחנו יודעים שבמבצע שלמה היה בסדר גודל של 35 מיליון דולר שהיו צריכים לשלם לשלטונות האתיופיים, גם במבצע משה הפעילות של ג'ורג' גוטלמן הייתה בהתנדבות וכל הכבוד, אבל מעבר לזה זה דרש משאבים אדירים ואכן יהדות ארצות הברית התגייסה.
<מיכאל קורינאלדי: אנחנו פעלנו במקביל כאן בארץ ואנשים קצת כעסו עלינו, אמרו 'מה אתם עושים הפגנות?
<מיכאל קורינאלדי: ' גם הזמין אותי בזמנו אחד מאנשי המוסד ואמר לי 'תשמע, עכשיו מתנהלת העלייה, אתם עושים הפגנות?
<מיכאל קורינאלדי: ' כמובן שאנחנו הפסקנו את ההפגנות ברגע מסוים.
<מיכאל קורינאלדי: אני לא חושב שזה פגע במבצעים של העלייה, להיפך, משום שהסודנים לא הבינו מה קורה, במחתרת, במחבואים, פעילות מבצע שלם צבאי לוגיסטי, מטוסים, ספינות, חיילים, שלדג, גם בני גנץ היה באתיופיה ועוד רבים אחרים ואת כל זה הם עשו במחבואים, ייתכן מאוד שדווקא העובדה שבחוץ, או בארץ, או בארצות הברית, היו כל הזמן הפגנות זה נתן להם להבין כאילו שלא מתנהל דבר.
<מיכאל קורינאלדי: לכן אני לא חושב שהייתה הפרעה והיום כבר אפרים הלוי מודה שאיש לא הפריע לו.
<מיכאל קורינאלדי: בהתנהלות צריך להיות שילוב של הפעולה הציבורית, של הפעולה הלוגיסטית צבאית ושל הפעולה המשפטית.
<מיכאל קורינאלדי: אני רוצה לומר לכם, הזכירו את זה כאן, אני הגשתי עבור יהודי אתיופיה 50 בג"צים וכולם עברו בהצלחה, במידה רבה בזכות נשיא בית המשפט העליון לשעבר, השופט מאיר שמגר, שישב בראש ההרכבים.
<מיכאל קורינאלדי: זה לא היה עניין של חברות או ידידות, זה היה עניין של אמונה פנימית, שהוא האמין שחלקים בממסד שוגים ביחס ליהודי אתיופיה בכך שהם לא מקדישים את המשאבים, בכך שהם מדקדקים בנושא של הגיורים לחומרה ועוד ועוד.
<מיכאל קורינאלדי: לצדו גם היה המשנה לנשיא בית המשפט העליון, שופט חשוב, השופט מנחם אילון, גם הוא כתב מאמרים ועשה מה שעשה, והרב מרדכי אליהו בשעתו והרב דוד חיים שלוש, שקיבל על עצמו את התפקיד.
<מיכאל קורינאלדי: יחד עם זאת אני רוצה לומר לכם, ראובן מנשה הזכיר כאן את ההפגנה הגדולה, אבל צריך להזכיר את האבא שלך, הקייס איילין מנשה אבייצ'וב.
<מיכאל קורינאלדי: קייס ששומר על המסורת והוא היה הראשון בבג"צ שהוגש אחרי ההפגנה, כי מה קרה אחרי ההפגנה?
<מיכאל קורינאלדי: נחתם הסכם והמדינה לא קיבלה את ההסכם, אז היה צורך בבג"צ והקייס, אני קראתי לו הרב, ואני מציע לציבור שמהיום אנחנו נקרא לקייסים, הקייס רב, או הרב קייס - - - ובכן, אני רק רוצה עוד נקודות אחדות ואתה כמובן תעצור אותי כשצריך.
<מיכאל קורינאלדי: יש גם מחלוקת על מספר הקורבנות של מבצע אחים, מבצע משה וכו'.
<מיכאל קורינאלדי: בעדה יש מסורת שמדובר ב-4,000 קורבנות.
<מיכאל קורינאלדי: זה קורבן שאף קהילה לא הקריבה כדומה לו במבצעי עלייה.
<מיכאל קורינאלדי: יש כאלה שאומרים שזה לא 4,000 זה 1,500 או דומה.
<מיכאל קורינאלדי: אני יושב בראש הוועדה שמאמתת את הנספים.
<מיכאל קורינאלדי: נכון שהמספרים בינתיים עוד לא הגיעו אלינו כולם, אבל אנחנו מקדשים את המסורת של 4,000 ואכן באנדרטה בהר הרצל כתוב 4,000 קורבנות ואיש לא יכפור במספרים האלה אפילו אם יש בהם מקצת אגדה, הרי כל מדינת ישראל היא אגדה.
<מיכאל קורינאלדי: לא היה בהיסטוריה המודרנית נס גדול יותר מהעלייה של יהודי אתיופיה, מראשיתה ועד תומה.
<מיכאל קורינאלדי: לפני שאסיים אני רוצה להזכיר לכם עוד נס אחד.
<מיכאל קורינאלדי: אני מסתכל על השלבים השונים, אני מקווה שמישהו יבוא פעם ויתעד את הדברים.
<מיכאל קורינאלדי: אני רואה שורה של נסים לאורך כל המערכת של העלייה הזאת.
<מיכאל קורינאלדי: אחרי מבצע משה התחילו ההפגנות בארץ, אתם יודעים, והגענו לבית המדרש לרבנים בבית וגן.
<מיכאל קורינאלדי: הרבנות הראשית עשתה אסיפה גדולה של כל רבני ישראל, היו שם כ-500 רבנים, זה היה בית מדרש לדיינים ושם, תתפלאו לשמוע את מי הם הזמינו כמרצים.
<מיכאל קורינאלדי: הם הזמינו כמרצים את הרב עובדיה יוסף זצ"ל, הזמינו את הרב אליהו אביחיל ז"ל, שהוא פעיל גדול למען הקבוצות היהודיות השונות, הזמינו את הרב יוסף הדנה, לתת לו את הכבוד בתור עדה, והזמינו אותי.
<מיכאל קורינאלדי: כל רבני ישראל עומדים ושומעים אחד אחד את ארבעת האנשים האלה אומרים שיהודי אתיופיה הם יהודים לכל דבר, מה הדרישה הזאת של הגיור לחומרה?
<מיכאל קורינאלדי: אחד אחד, כל הארבעה, עומדים רבני ישראל.
<מיכאל קורינאלדי: אומרים, 'לא הבאתם מישהו מתנגד או דבר כזה?
<מיכאל קורינאלדי: ' הנה, נס גדול, של הרבנות הראשית, פה אחד כולם אמרו מה שאמרו.
<מיכאל קורינאלדי: אני אסיים בזה שאני אומר עדיין המלאכה רבה.
<מיכאל קורינאלדי: אברהם נגוסה, מנחם ולדמן, השופט שמגר, אנחנו לא נרפה עד שלא יבוא אחרון יהודי אתיופיה ובלתי נידח ממנו נודח.
אברהם נגוסה: תודה רבה, פרופ' מיכאל קורינאלדי.
אברהם נגוסה: אנחנו עכשיו נשמע סיפור.
אברהם נגוסה: יכול להיות, אני מאמין, שהיו באחד המטוסים של מר ג'ורג' גוטלמן, תמר יוסף, שהיא עלתה בגיל 14 לבד, בלי הורים, התקדמה פה בארץ והיום היא עוסקת בחינוך ואמא של חייל גולני.
<תמר יוסף: קודם כל אני מאוד מתרגשת.
<תמר יוסף: אני מברכת את ד"ר אברהם נגוסה ואני מברכת את כל הקהילה, את כל האורחים, שבאתם היום לציין את המבצע שלנו.
<תמר יוסף: אני מאוד מתרגשת, במיוחד ביום הזה, כי אני חגגתי את חג החנוכה בשבוע שהייתי בארץ, זה החג הראשון שחגגתי אותו בארץ ישראל.
<תמר יוסף: אז ככה, העלייה שלנו, איך עליתי לארץ?
<תמר יוסף: זה התחיל באתיופיה, בבית ספר בשעות הבוקר, בשעה 10:00 כמובן אחרי שהתארגנו היה אוטובוס לכיוון מסוים.
<תמר יוסף: יצאנו בהפסקה, קפצנו מעל הגדר, ברחנו, מהר מאוד הורדנו את התלבושת ועלינו לאוטובוס.
<תמר יוסף: עלינו לאוטובוס, נסענו כמה שעות טובות עד איפה שאפשר באוטובוס ואחרי זה הלכנו ברגל כל הערב, בלי אוכל, בלי כלום.
<תמר יוסף: היה לנו מה שאמרו לנו, זוג נעלי ספורט, נעלי בית ומסטיקים, אקמול.
<תמר יוסף: זה מה שהיה לנו בתיקים.
<תמר יוסף: הגענו לכפר, התארגנו, שבוע שלם לקח לנו לבשל דברים יבשים, גרגרי חומוס, כל מיני גרגרים למיניהם ויצאנו לדרך.
<תמר יוסף: הלכנו ברגל שלושה שבועות.
<תמר יוסף: יוצאים בירח מלא, הולכים בלילה בשבוע הראשון, כדי שלא יתפסו אותנו.
<תמר יוסף: אם תופסים אותנו זה לבית סוהר, בית הסוהר של אתיופיה לא קל.
<תמר יוסף: היינו צריכים ללכת בלילה, ביום התחבאנו ביער, ככה הלכנו בשבוע הראשון.
<תמר יוסף: שבוע אחרי זה אפשר ללכת גם ביום וגם בלילה, אבל אי אפשר ללכת ביום כי חם.
<תמר יוסף: ככה הלכנו שלושה שבועות והגענו לגבול סודן.
<תמר יוסף: שילמנו המון כסף למדריכים של הדרך, בסוף היום מדריכי הדרך חזרו ואנחנו נשאר לבד, חצי יום לפני הסעודה.
<תמר יוסף: המלווים האלה חזרו כשודדים כי הם ידעו מה יש לכל אחד.
<תמר יוסף: הם חזרו כשודדים, כמובן לא ידענו, הם התחילו לשדוד אותנו.
<תמר יוסף: לא רק לשדוד, גם לקחת בנות.
<תמר יוסף: בחרו כמה בנות בצד, בשביל לקחת אותנו, אני לא ידעתי אז, אחת מהם זה אני והתחילו לקחת מה שיש לי, שעונים, זהב, כסף, שטפו מים, לקחו את האוכל, כל מה שהם רצו עשו.
<תמר יוסף: לא יודעת מאיפה נכנס לי הביטחון הזה, היו לי שתי מחברות, מחברת מדעים ומחברת אנגלית ותעודה של כיתה ח', עם זה יצאתי, והם לקחו לי את זה.
<תמר יוסף: וקמתי, ואחד אומר לו 'תירה בה', והשני אמר 'תן לה לדבר, מה היא יכולה לעשות?' קמתי ואמרתי, 'תשמע, המחברות האלה בשבילך זה להדליק מדורה יום אחד, בשבילי זה כרטיס כניסה לאמריקה', אסור להזכיר ישראל, 'אני אתן לך', הוא נתן לי.
<תמר יוסף: בתוך המחברת היו לי במעטפות כסף.
<תמר יוסף: 200 ביר, זה המון כסף, שהציל אותנו שבוע שלם לפחות.
<תמר יוסף: עם זה הגעתי לסודן.
<תמר יוסף: כך הגענו לסודן ושנה שלמה לקחה לנו הדרך, המטוסים נתקעו, כל הסיפור שהיה והגענו לארץ אחרי שנה שלמה.
<תמר יוסף: בדרך מתו הרבה אנשים.
<תמר יוסף: שני האחים של אבא שלי, שהם היו העוגן של המשפחה, אחות של אמא שלי עם ארבעה הילדים שלה.
<תמר יוסף: המון אנשים מתו.
<תמר יוסף: אחותי הגיעה גוססת.
<תמר יוסף: הגענו לארץ איכשהו.
<תמר יוסף: תתארו לכם בסודן כמעט שנה היינו שם, יום אחד לא התייאשתי, יום אחד לא אמרתי 'אני אלך הביתה'.
<תמר יוסף: אני מתרגשת ומתפלאת מחדש כל פעם שאני מספרת מאיפה הכוחות האלה היו, יום אחד לא נשברתי.
<תמר יוסף: הגענו לארץ, נקלטנו בפנימיות כי אנחנו בלי הורים.
<תמר יוסף: רק שש שנים אחרי זה הגיעו ההורים שלי ולמדנו בפנימייה.
<תמר יוסף: אולפן כמו שצריך שנה ראשונה.
<תמר יוסף: ההלם הראשון שהיה, שהגענו ארבע הבנות הטובות מתוך 130 נבחרנו להיכנס לכיתה רגילה עם ישראלים.
<תמר יוסף: ארבע בנות, שתיים בכל כיתה, אני נכנסת עם החברה שלי ללמוד עם הישראלים בכיתה.
<תמר יוסף: ההלם הראשון, כל הכיתה יצאה מהכיתה והם לא רצו ללמוד עם השחורים.
<תמר יוסף: זה היה שבר, שבר ענקי שהיה לי.
<תמר יוסף: בכיתי, איך שהוא נעשה, סילקו ילדים, השלימו בינינו, נכנסתי.
<תמר יוסף: ההלם השני שהיה לי, אני הייתי תלמידה מצטיינת בכיתה במיוחד במתמטיקה, כי אין צורך בעברית, נכנסתי, קיבלנו ציון הכי גבוה, היה מבחן קשה, 70, שני ילדים קיבלנו, אחת ישראלית, אחת אני.
<תמר יוסף: כשקיבלנו את הציונים המורה אמרה 'יש מצטיינת אחת והשנייה העתיקה'.
<תמר יוסף: מי זאת שהעתיקה?
<תמר יוסף: זאת האתיופית.
<תמר יוסף: הלם.
<תמר יוסף: בכיתי, יצאתי מהכיתה.
<תמר יוסף: נשברתי ולא רציתי ללמוד בבית הספר הזה.
<תמר יוסף: התעקשתי, עברתי לימין אורד, שם סיימתי בהצטיינות, יש לי 33 נקודות בגרות, עם 91 ממוצע, עכשיו אני בעלת תואר שני, אני מגשרת בבית ספר, אני מנחת קבוצות, למדתי גם הנחיית קבוצות, אני עושה סדנאות הורים, העצמת נשים, עצמאות הורים, העצמה של נערים ונערות, לא עושה אפליה, גם לנערים, כיתות י"א-י"ב, אני מכינה אותם לצבא, אני מלמדת המון דברים, גם בינו לבינה, איך לכבד אישה, שוויון, כל מה שאפשר.
<תמר יוסף: אני כל כך נהנית.
<תמר יוסף: בשעות הבוקר אני מגשרת בבית ספר.
<תמר יוסף: סיפור קצר, שתי דקות, אני שואלת את עצמי למה אני מגשרת, למה לשם?
<תמר יוסף: אני אספר לכם סיפור קצר.
<תמר יוסף: ילדה אחת בכיתה ו' מפריעה, היא משתוללת בחזרות של מסיבת הסיום.
<תמר יוסף: המורה אמרה לי 'תיקחי אותה לשיחה, היא כל כך מפריעה לי', אמרתי 'טוב', לקחתי את הילדה, אמרתי לה 'למה את מפריעה?' היא מפריעה רק במסיבת פרידה, ביום הזיכרון, דברים עצובים, היא לא מסוגלת להיות שם.
<תמר יוסף: שאלתי אותה למה, היא לא סיפרה לי, אמרתי לה 'אני יכולה לנחש?' היא אמרה לי 'כן', 'העצבות הזאת נגרמת לך ממשהו מהעבר שלך?
<תמר יוסף: ' היא אמרה לי 'כן' והתפרקה בבכי.
<תמר יוסף: היא בכתה המון זמן, שאלתי אותה למה, כי הילדה הזאת, אמא שלה נרצחה על ידי אבא שלה וכל דבר שקשור בפרידה עושה לה רע.
<תמר יוסף: אני טיפחתי את הילדה הזאת, עשיתי סדנאות בקבוצה איך להתמודד עם כאבים, אין לברוח, והילדה הזאת לא נשארת דקה לבד, היא מפחדת, ועברתי איתה תהליך איך להתמודד, גם להיות לבד, וגם להתמודד איך להיות בחברה.
<תמר יוסף: אם אנחנו לא שם אף אחד לא יודע את הסיפורים שלהם.
<תמר יוסף: את הסיפורים שלי עיבדתי רק בלימודים שלי בהנחיית קבוצות, עד אז זה נשאר.
<תמר יוסף: 30 שנה החוויות האלה היו איתי.
<תמר יוסף: לכן מאוד חשוב שהקהילה שלנו תתקדם, נעבוד עם הקהילה שלנו, נדרבן את כל הילדים, נעצים את ההורים, זה מה שיעשה לנו את השינוי.
<תמר יוסף: תודה רבה.
אברהם נגוסה: אני לוחץ דוברים מכיוון שהזמן רץ והגיע אלינו כבוד השר, המשנה לראש הממשלה וגם שר הפנים, מר סילבן שלום.
אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לך, כבוד השר.