GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם נגוסה: אני מבקש בהזדמנות זו לברך ולהודות לך, אדוני השר, על החלטת הממשלה להעלאת שארית יהודי אתיופיה.
אברהם נגוסה: היום, ביום הזה שאנחנו מציינים 30 שנה לעליית יהודי אתיופיה למדינת ישראל אתה ממשיך להשלים את המלאכה ולכן אני מאוד מודה לך שלקחת את היוזמה, הבאת להחלטת הממשלה.
אברהם נגוסה: כמיטב ידיעתי זו החלטת ממשלה שהתקבלה בממשלה פה אחד, ללא התנגדות, וזה בזכותך, תודה רבה.
אברהם נגוסה: אני מזמין אותך לברך את הקהל.
סילבן שלום: תודה רבה לך, אברהם נגוסה, יושב ראש ועדת העלייה והקליטה, אני רוצה לברך גם את נשיא בית המשפט העליון לשעבר, השופט מאיר שמגר, שגם היה אצלי במשרד לפני מספר חודשים ודיבר איתי אודות הנושא הזה.
סילבן שלום: אני מחויב להעלאת יהודי אתיופיה כבר שנים רבות, עוד מהתקופה שהייתי שר האוצר, וזה כבר לפני 15 שנים, אבל היה מצב כמעט בלתי אפשרי.
סילבן שלום: שלושת המשרדים שנוגעים בהעלאת יהודי אתיופיה לא אהבו את הרעיון, כל אחד וסיבותיו עמו.
סילבן שלום: משרד האוצר, כי זה עולה כסף, משרד הפנים כי צריך לעבור על כל הרשימות ולבדוק וזה המון המון עבודה ומשרד הקליטה, כי זה מגיע למרכזי קליטה בניגוד לקליטה ישירה ששם עולה נכנס בשדה התעופה, יוצא ולא נודע כי בא אל קרבו.
סילבן שלום: זה לא נבע מחוסר רצון להביא את האתיופים או מגזענות, פשוט כל אחד והשיקולים שלו.
סילבן שלום: עוד כשהייתי שר אוצר פעלתי בעניין.
סילבן שלום: כשר חוץ יצאתי לאתיופיה, הגעתי גם לאדיס וגם לגונדר.
סילבן שלום: באדיס, דרך אגב, אברהם, כשנכנסתי שם למשרד החוץ, חקוק שם על הקיר בכניסה 'בניין זה נבנה על ידי סולל בונה', בעברית.
סילבן שלום: אף אחד שם לא יודע לקרוא מה כתוב שם, אבל זה נבנה על ידי סולל בונה וזה היה ביקור ראשון של שר חוץ באתיופיה אחרי 41 שנים.
סילבן שלום: מאז גולדה מאיר שהייתה שם ב-63' אני הייתי שם ב-2004.
סילבן שלום: הייתי שם בגונדר וראיתי את המצב הקשה שאנשים גרים שם באוהלים ולצערי הרב התחושה והמראות לא עזבו אותי, כאשר הילדים ממש מחזיקים לי כאן
סילבן שלום: בשרוול רק כדי שאני לא אלך בלי לקחת אותם והבאנו את זה לכאן וסיכמנו עם ראש הממשלה שרון.
סילבן שלום: היו אז 24,000, אמרנו 1,000 בחודש ובשנתיים נגמור את זה.
סילבן שלום: היו החלטות של 1,000, אחרי זה זה ירד ל-600, אחרי זה ירד עוד פעם ל-300 ולצערי הרב זה היה טיפין טיפין.
סילבן שלום: אנחנו כמשפחה מאוד מחויבים לרעיון, אשתי הייתה בכל ההפגנות בקרית מלאכי ובמקומות אחרים כנגד הקיפוח של יהדות אתיופיה והבת שלי חזרה לאחרונה מארבעה חודשים בגונדר, שם היא הלכה להתנדב למען הקהילה.
סילבן שלום: אני יכול לומר שאלמלא המחויבות של אברהם היה מאוד קשה לעשות את זה כי הבעיות הן לא רק מול משרדי הממשלה.
סילבן שלום: אני חייב להגיד את זה ואולי לא יאהבו את זה כאן, אבל הבעיות הן גם בתוך הקהילה עצמה.
סילבן שלום: כמה באו אליי ואמרו לי 'בשום פנים, הם לא יהודים, לא צריך להביא אותם.
סילבן שלום: אסור' ואני מדבר על אנשים בקהילה, לא על אנשים מבחוץ, ו'למה מביאים את אלה ולא מביאים את אלה?
סילבן שלום: ' לכן היה צריך כאן הרבה נחישות והנחישות הזאת שהפגין אברהם, יחד עם דודי, יחד עם התמיכה החזקה של כבוד הנשיא שמגר הצליחה להביא אותנו לקבל החלטה ברגע הנכון, שזה רגע אישור התקציב.
סילבן שלום: כמובן חברים טובים כאן עזרו וסייעו, אבל הידיעה שהתקציב הזה יעבור רק אם נביא את יהודי אתיופיה כמובן סייעה.
סילבן שלום: אנחנו התחלנו בהליך מזורז.
סילבן שלום: אמנם זה לוקח זמן, כי צריך להבין שרובם נדחו בעבר, אם לא כולם.
סילבן שלום: חוץ מקבוצה מאוד קטנה בקשתם להגיע נדחתה ולא אושרה על ידי אותה ועדה מיוחדת ועכשיו צריך לעשות את זה מחדש, אבל אני יכול לומר שיש כרגע מחויבות אמיתית, גם של ראש הממשלה בנימין נתניהו, גם של שר האוצר, גם של שר הקליטה וגם שלי וביחד אני בטוח שנעשה זאת ונעשה זאת בשמחה רבה ובאהבה גדולה.
סילבן שלום: אני בעד הבאת היהודים מכל העולם, גם אם צריך לגייר אותם וצריך אין הדבר מוריד כהוא זה.
סילבן שלום: אם יש דבר אחד שהציונות מצליחה בו לאורך כל השנים במאבק שלה מול האויב הוא בהבאת יהודים.
סילבן שלום: אין דבר שמרגיז יותר את האויב מאשר הבאת יהודים נוספים פה לישראל.
סילבן שלום: גם מחבר העמים, כשהגיעו, לא כולם היו יהודים, צריך להגיד את זה ביושר, אז הם לא סייעו למדינה?
סילבן שלום: הם לא סייעו לכלכלה?
סילבן שלום: הם לא סייעו לתרבות?
סילבן שלום: הם לא סייעו לאמנות, הם לא סייעו בצבא?
סילבן שלום: אותו דבר יהודי אתיופיה.
סילבן שלום: כשאני שומע אותך אני כולי התרגשות, מהסיבה הפשוטה, כי המצב שאת מתארת היה מצבם של רבים במדינת ישראל עד תחילת שנות ה-90, שלא ניתן היה להיכנס לאוניברסיטה בכלל.
סילבן שלום: היו 100,000 סטודנטים בלבד ולא היה מקום לסטודנט ה-100,001.
סילבן שלום: בטענות שונות ומשונות מנעו מכל אנשי הפריפריה את האפשרות להיכנס והיום יש למעלה מ-300,000 סטודנטים.
סילבן שלום: מי הם אותם 200,000 סטודנטים?
סילבן שלום: כולם אנשים שבסופו של דבר לא יכלו להגיע ובגלל שדחפנו את העניין ובגלל שלחצנו ואפילו כופפנו ידיים מדינת ישראל הרוויחה.
סילבן שלום: בסופו של דבר האנשים האלה הם הרבה יותר מועילים כאזרחים, הם הרבה יותר תורמים לחברה וזה מאפשר לכולם גם להגשים את עצמם, במקום שיירדו מהארץ ויחפשו במקומות אחרים.
סילבן שלום: בימים האלה, ותעזור לי גם בזה, כי אתה יושב ראש ועדת העלייה והקליטה, אני יוצא לקולומביה.
סילבן שלום: יש שם את אנוסי ספרד, קבוצות האנוסים, אלה שהיו יהודים בספרד ובגלל האינקוויזיציה נאלצו להמיר את דתם.
סילבן שלום: גם לקולומביה וגם לאל סלוודור.
סילבן שלום: בסופו של דבר, כל מי שרוצה לחזור לחיק היהדות צריך לעשות את זה, צריך לתת לו את האפשרות.
סילבן שלום: אנחנו גם נביא בקרוב קבוצה נוספת של בני המנשה, שמגיעים מהודו, כי כולנו אחים, כולנו יהודים, כולנו צריכים לחיות כאן בארץ ישראל ללא שום הבחנה, ללא שום הבדל.
סילבן שלום: לכולם מגיע לחזור לארץ אבותיהם, לכולם מגיע לחיות כאן בהגנה וברווחה.
סילבן שלום: מה היה היהודי עד לפני 70 שנה?
סילבן שלום: כלום, אבק אדם, שאפשר היה לדרוס אותו ואפשר היה לרמוס אותו ואפשר היה להרוג אותו כי לא היה לו שום הגנה, כי לא הייתה לנו מדינה.
סילבן שלום: המדינה הזאת היא חזקה רק בזכותכם, בזכות העולים שמגיעים לישראל ויכולים להגן עליה.
סילבן שלום: אני יודע כמה עברתם בדרך, כמה אנשים נפטרו בדרכם לסודן.
סילבן שלום: כאן ההזדמנות לברך אותך פעם נוספת, אדוני, על זה שהעמדת את המטוס לרשות אותם עולים, את צי המטוסים, הודות ליצחק שמיר ז"ל, שהיה זה שהוביל את הרעיון להביא את יהודי אתיופיה לכאן.
סילבן שלום: המורשת שלו הייתה מורשת עלייה שאפשרה לו גם להביא את יהודי חבר העמים, כי בתקופה שלו הגיעו גם יהודי חבר העמים, התחילה העלייה.
סילבן שלום: אנחנו כולנו מחויבים לדרך הזאת.
סילבן שלום: אז יש היום קונצנזוס מלא בממשלת ישראל, זה התקבל פה אחד, כולם הרימו יד בעד ההצעה.
סילבן שלום: עכשיו אנחנו עוברים ליישום ולא יהיו פה הנחות ולא יהיו פה תרגילים, אנחנו נעשה את הכול כדי לפעול ליישום ההחלטה הזאת.
סילבן שלום: ברוך ה' שזיכני להיות שר הפנים בתקופה הזאת כדי שאני אוציא את השסתום, אשחרר אותו, כדי שאוכל להכניס בשער באופן חופשי, אמיתי, לגיטימי, את כל יהדות אתיופיה, בעזרת ה', שתבוא למדינת ישראל.
סילבן שלום: תודה רבה ויום טוב לכולם.
אברהם נגוסה: הגיע בחזרה חבר הכנסת מוטי יוגב, חבר ועדת העלייה והקליטה, תודה רבה לך.
מרדכי יוגב: מכובדיי כולם, לא אאריך כרגע.
מרדכי יוגב: ברשות היושב ראש, חבר הכנסת אברהם נגוסה, אני אומר דברים קצרים, וגם ברשות ג'ורג' גוטלמן ורעייתו והבנים והרב ולדמן וכל הפעילים כולם, הקייסים.
מרדכי יוגב: לא באתי להאריך בדברים וכשיצאנו יצאנו לשתי ועדות נוספות, הוועדה לזכויות הילד בעניין איזה טיפול רגיש ולוועדת החינוך בעניין טיפול במוגבלויות שונות של חירשות, ולכן ככה בעבודה מקבילה, שהבוקר היא כולה חברתית.
מרדכי יוגב: אני גם חבר ועדת חוץ וביטחון, אבל הבוקר שום דבר לא היה בביטחון, רק סוגיות חברתיות.
מרדכי יוגב: בתמצית ובקצרה מאוד גדולה.
מרדכי יוגב: אמרתי כבר פעם שאני חושב שהעדה האתיופית לעם ישראל חיזקה בנו שלושה דברים, את אחדות ישראל, האחדות של כל שבטי ישראל ואת הערבות ההדדית, שפה גם שמענו את ההתעוררות של משפחה אחת, אבל אני זוכר את ההתעוררות הזאת של כל טייסי אל על, את כולם החזירו לארץ במבצע שלמה מכל מיני מקומות ושל כולנו, כל מי שקראו לו, בהתרגשות גדולה.
מרדכי יוגב: כשאני מספר את זה, גם אנחנו בכינו.
מרדכי יוגב: כך אנשי ביטחון וכך אנשים אחרים, כולם רצו להיות שותפים לזה.
מרדכי יוגב: את אחדות ישראל, את הערבות ההדדית ואת נצח ישראל, כי זו גלות שעוד 500 או 1,000 שנה עוד קודם שאנחנו התגעגענו לארץ אתם כבר התגעגעתם ומשכתם את הגעגוע הזה עוד יותר ואת ירושלים ואת התפילות ואת ההר סיגד וברוך ה' אתם פה, וכפי שאמר השר, המאמצים של חברי, חבר הכנסת אברהם נגוסה, להביא גם את כל שארית הפליטה לכאן להתאחד עם המשפחות ולהתאחד עִם עם ישראל.
מרדכי יוגב: הקשיים גדולים, הסיוע היה רב ועוד יהיה, אבל נדמה לי שהעדה האתיופית נמצאת כרגע בנקודה שגם התרומה שלה מתחילה להיות ניכרת וגדולה.
מרדכי יוגב: אנחנו רואים את הניצנים.
מרדכי יוגב: אם אני הרבה שנים בצבא, כסגני אלוף ובעזרת ה' אלופי משנה ואולי גם רמטכ"ל אתיופי ראשון, כפי שאמרו פעם על הרמטכ"ל התימני הראשון - - -
<קריאה: עוד לא הגיע.
מרדכי יוגב: יגיע, פרסי כבר היה.
מרדכי יוגב: בעזרת ה'.
מרדכי יוגב: כך באקדמיה וכך בחינוך וכך בעוד דברים.
מרדכי יוגב: אין לי ספק, כמו שבחנוכה כל יום מוסיפים והולכים, נר אחד, שני נרות, כך ההלכה, מוסיפים אור, כך אין לי ספק שהעדה האתיופית כרגע ניכרת יותר ויותר ומוצאים יותר ויותר אנשים בעמדות מפתח והם יביאו את כל העדה אחריהם.
מרדכי יוגב: בעזרת ה' העדה תוסיף ותביא אור למשפחות שלכם, לעדה כולה, לעם ולמדינת ישראל כולה.
אברהם נגוסה: הזמן שלנו מתקדם.
אברהם נגוסה: אני מזמין עוד צעיר שכצעיר הלך דרך סודן בלי משפחה ועלה לישראל ובארץ הוא למד והגיע להיות מנכ"ל הפרויקט הלאומי האתיופי, זה מר רוני אקלה.
<רוני אקלה: צהריים טובים, תודה רבה, כבוד יושב ראש ועדת העלייה והקליטה, ד"ר אברהם נגוסה, חברי כנסת, קהל נכבד.
<רוני אקלה: אני עליתי לפני מבצע משה.
<רוני אקלה: אני גדלתי בכפר, למדתי בכפר, סיימתי יסודי, אחר כך סיימתי תיכון בגונדר ועבדתי בעבודה מאוד מאוד מצוינת בממשלת אתיופיה, במשרד שנקרא - - - אבל באותו זמן ההורים שלי שגידלו אותי אמרו לי שהארץ שלי היא ארץ ישראל, ירושלים, לכן הבשורה הגיעה.
<רוני אקלה: כשהבשורה הגיעה אמרו שאנחנו צריכים לעלות לארץ ישראל.
<רוני אקלה: שאלתי שאלה ראשונה, איך עולים לארץ, האם יש מטוס, האם טסים לאדיס ומשם לארץ?
<רוני אקלה: אמרו לי לא, לסודן.
<רוני אקלה: שאלה, סודן זה ארץ אויב, איך אנחנו יכולים להגיע?
<רוני אקלה: אז אמרו, אל תדאג, יש מכתב שהגיע אלינו, אנשים שהגיעו לסודן והגיעו לארץ.
<רוני אקלה: אז אמרתי, אין בעיה, החלטתי ביום אחד לעזוב את הכול.
<רוני אקלה: עזבתי את הכול וחיפשנו מורה דרך.
<רוני אקלה: באותו זמן לחפש מורה דרך זה לא היה קל ולהאמין במורה הדרך שיוביל אותנו לסודן גם לא קל, אבל למזלי היה בן דוד שלי שהגיע והוא הוביל אותנו יחד עם מישהו, מורה דרך, לסודן.
<רוני אקלה: בדרך הדוד שלי חזר לאתיופיה, אחרי שהוא חזר מורה הדרך השני אמר שסודן זה קרוב, אתם יכולים ללכת ברגל, הוא נתן לנו חמור והבן שלו.
<רוני אקלה: שמחנו שסודן זה קרוב והתחלנו ללכת.
<רוני אקלה: באמצע הדרך השודדים באו ולקחו את הכול.
<רוני אקלה: עכשיו אין אוכל, אין שתייה, אין כלום ואנחנו לא יודעים כמה זמן נשאר לנו להגיע לסודן.
<רוני אקלה: בסופו של תהליך הבחור שליווה אותנו לא ידע את הדרך ואמר, אני לא יודע את הדרך, אבל היה לנו מזל, החמור שהיה יחד איתנו, הוא היה כמה פעמים בסודן והתחיל להוביל אותנו לסודן.
<רוני אקלה: עכשיו תדמיינו לעצמכם, אנחנו הולכים לארץ ישראל, מורה הדרך שלנו הוא חמור ואנחנו הולכים למדינה שנקראת מדינת אויב, שזה סודן.
<רוני אקלה: בסופו של דבר הגענו לסודן.
<רוני אקלה: אני שנים מספר, אנחנו הלכנו לסודן, היינו בסודן, זה נשמע משפט קל מאוד, אבל שתדעו לכם, המשפחות שיצאו מהכפר, כל המשפחות, זקנים, מבוגרים, ילדים, נשים בהריון, נשים שילדו, בדרך חלקם נפטרו.
<רוני אקלה: כשהגיעו לסודן מה חיכה לנו?
<רוני אקלה: לא משהו כמו בארץ כשהגענו, חיכה לנו מחלות, אנשים מתו במחלות.
<רוני אקלה: מה שאמרו כאן, 4,000, אני אומר לכם, אני במו עיניי ראיתי אנשים שמתו ואני קברתי שלושה אנשים.
<רוני אקלה: אם תשאלו אותי היום איפה קברת אותם, אני לא יודע, זה קבר כמו שאומרים, קבר שלא יודעים איפה נקבר, יש הרבה אנשים שנקברו כך.
<רוני אקלה: ילדים שנולדו ונפטרו ונזרקו לשירותים.
<רוני אקלה: אני אומר לכם, דברים קשים ואיומים אנחנו עברנו כאן, אבל היה לי מזל ובסופו של תהליך עליתי דרך פריס ואני מבין שיש אנשים טובים שעשו את המהלך הזה.
<רוני אקלה: ואחרי שעליתי לא נשברתי, התחלתי ללמוד עברית, הלכתי לאוניברסיטה, סיימתי תואר ראשון, הלכתי לצבא, הייתי קצין בריאות נפש, אחר כך הייתי שותף לעלייה של מבצע שלמה.
<רוני אקלה: אחר כך סיימתי תואר שני והיום אחרי שעברתי כמה תפקידים אני מוביל את הנושא של סיוע בחינוך לילדים שעלו ושיוכלו להיות שווים בין שווים, כמו כל ילד ישראלי.
<רוני אקלה: לכן אנחנו מסייעים בסיוע לימודי, בהפעלת מרכזי נוער ובהעצמת הקהילה.
<רוני אקלה: אני יכולתי לספר לכם הרבה מאוד דברים, אבל היות שהזמן קצר אני רוצה להודות לד"ר אברהם נגוסה, שיזמת את הכינוס הזה ובהזדמנות הזאת אני מודה לך.
אברהם נגוסה: אני רוצה להזמין עוד מודל לחיקוי, יושב ראש נציגי הארגונים של יוצאי אתיופיה ומנכ"ל עמותת טבקה, מר פנטהון אספה דויט.
<פנטהון אספה דויט: שלום.
<פנטהון אספה דויט: זה מאוד מרגש להיות פה, חבר הכנסת, יושב ראש ועדת העלייה והקליטה, יישר כוח על היוזמה ועל העשייה שלך, חברי כנסת, קהל נכבד, אדוני, מר גוטלמן, ברוכים הבאים.
<פנטהון אספה דויט: אני לא הלכתי דרך סודן, אבל משפחתי הלכו דרך סודן ואני לא רוצה להיכנס לזה כי דובר על זה רבות.
<פנטהון אספה דויט: אנחנו יודעים, יוצאי אתיופיה, יהודי אתיופיה סבלו רבות במשך אלפי שנים ולו רק לשמור על הזהות היהודית שלהם.
<פנטהון אספה דויט: הם עברו תלאות, רדיפות, בתוך הכפרים שלהם, נמנע מהם מלהחזיק באדמה והם נקראו בשמות כמו קאילה בודהה, זה אומר אנשים שעושים עין הרע לאנשים.
<פנטהון אספה דויט: את כל זה הם עברו כדי לשמור את היהדות שלהם והם העבירו אותה מדור לדור במשך אלפי שנים.
<פנטהון אספה דויט: לא רק זה, החלום שעבר מדור לדור היה שיום אחד אנחנו כיהודים נגיע לארץ ישראל, לירושלים, ונהיה כמו כל יהודי חופשי.
<פנטהון אספה דויט: הדרך לירושלים הייתה קשה מאוד, כמו שסופר, אלפים נספו בדרך לסודן ותינוקות שנזרקו לתוך השירותים מפחד שלא יכירו ושלא יידעו שהם יהודים, הם הגיעו הנה לארץ ישראל, הארץ המובטחת.
<פנטהון אספה דויט: אבל הנחישות ששמרו עד שהגיעו הנה התנפצה להם.
<פנטהון אספה דויט: לצערי, עם כל הדברים היפים שקרו, יש כאן הרבה מאוד אנשים, ראינו בעליות השונות, אנשים שמסרו את נפשם כדי לקלוט את יוצאי אתיופיה, שנרגיש יותר טוב בארץ, אנשים טובים שעשו מאמצים, אבל עם הזמן גם התגלו קשיים לא פשוטים ליוצאי אתיופיה.
<פנטהון אספה דויט: אנחנו עוברים את זה יום יום, דברים בסגנון של אפליה וגזענות, אבל אל לנו, יהודי אתיופיה, אנחנו במדינה שלנו, זאת הארץ שלנו, ואנחנו לא צריכים לוותר, אף אחד לא עושה לנו טובות.
<פנטהון אספה דויט: אלה שעזרו, אלה שנתנו לנו להיות פה, אלה אנשים טובים, דברים יפים בהתגלמותם כאן במדינת ישראל, יהודים שעזרו ליהודים.
<פנטהון אספה דויט: אנחנו, כמו שההורים שלנו לא נרתעו מהקשיים שהם עברו, ממשלות, השכנים, אנשים שגרו איתם, כאן גם אנחנו לא צריכים לוותר בקלות, כי עלינו מוטלת האחריות בעיקר.
<פנטהון אספה דויט: יש לנו אחריות לקבוע את הגורל שלנו, מה יהיה הגורל שלנו כאן במדינה שלנו.
<פנטהון אספה דויט: נכון, אנחנו צריכים להילחם בתופעות של אפליה וגזענות, בדרכים חוקיות, אבל אנחנו צריכים להתעצם, לקבוע ולראות מה אנחנו רוצים לעשות.
<פנטהון אספה דויט: לא תמיד אנחנו צריכים להשליך את הקשיים כלפי החברה, החברה קובעת, הממשלות קובעות, לצערי יש כל הזמן שתכניות עולות ויורדות, תכניות ארציות, כמו למשל אני צריך לציין את הדרך החדשה שבאה לגזול כמה מההטבות של יוצאי אתיופיה בכך שבאים ואומרים שיוצאי אתיופיה צריכים להשתלב ולא צריכים הטבות מיוחדות.
<פנטהון אספה דויט: זה פוגע בנו, למרות ה-30 שנה אנחנו עדיין לא שם, אנחנו עדיין צריכים את ההטבות המיוחדות.
<פנטהון אספה דויט: בעיניי אנחנו כן צריכים לשמר את ההטבות האלה ולקבוע, יש דברים שאנחנו זקוקים יותר מאנשים אחרים.
<פנטהון אספה דויט: נכון, יש התקדמויות, כמו שצוין מקודם, אקדמאים, רופאים, מהנדסים, אני בעצמי מהנדס בוגר הטכניון ואני גאה לשרת את העם שלי ואת הקהילה שלי במה שאני עושה וגם אני שירתתי את המדינה כיוצא אתיופיה, ישראלי לכל דבר, בשליחות לאומית עם קרן היסוד חמש שנים בסידני אוסטרליה והייתי שליח מצוין.
<פנטהון אספה דויט: אנחנו צריכים להסתכל על כך, זו המדינה שלנו, אנחנו צריכים לשרת אותה ואנחנו צריכים גם לקבוע ולהתעקש ולראות מה אנחנו צריכים לעשות כדי לשפר את המצב ולבנות את המדינה כמו כל אזרח ישראלי.
<פנטהון אספה דויט: לכן המשימה לפנינו מאוד מאוד ארוכה, אבל אנחנו צריכים להביט אחורה ולהסתכל על הקשיים שעברנו ואיפה אנחנו נמצאים כרגע, כי אנחנו עשינו כברת דרך ארוכה מאוד והתקדמנו.
<פנטהון אספה דויט: אני מאוד מקווה שבעוד 30 שנה כשאנחנו נהיה פה ונחגוג 60 לעליית יוצאי אתיופיה אנחנו נבוא ונגיד 'הנה, נקלטנו, התאקלמנו, עשינו את האינטגרציה'.
<פנטהון אספה דויט: זו תקוותי וזה גם המסר שאני רוצה להעביר לכם, יוצאי אתיופיה, וגם לחברה הישראלית, חברי הכנסת, כן, אנחנו צריכים לעשות הכול כדי לאפשר את זה שיקרה.
<פנטהון אספה דויט: אני רק רוצה ברשותכם להגיד לאדון גוטלמן בשפה שלו להגיד כמה מילים (מברך בצרפתית).
אברהם נגוסה: יש לנו עוד דוברת ואחר כך אנחנו נראה כמה דקות סרט בעניין העלייה ועם זה אנחנו נסיים.
אברהם נגוסה: נחמה אלמו.
<נחמה אלמו: אני קודם כל מתרגשת לעמוד פה בכלל, זו זכות, להגיד תודה לבורא עולם שהגעתי למקום הזה, למעמד הזה, שאני בתור ילדה, בתור נערה שחוויתי את המסע הרגלי המפרך, העצוב והמצער, ולהיות בכנסת ישראל.
<נחמה אלמו: ממש תודה, זו זכות גדולה.
<נחמה אלמו: קודם כל אני אומרת תודה על כל מה שיש לנו.
<נחמה אלמו: אני עליתי ב-84', גדלתי באתיופיה, שמעתי סיפורים מארץ ישראל, בית המקדש, ככה העניקו לי הוריי בבית, עם חלום ועם געגועים לירושלים.
<נחמה אלמו: אני מקצרת.
<נחמה אלמו: המסע היה מהכפר לסודן ומסודן לישראל, זה לא היה כל כך פשוט, אבל מה שאני רציתי לשתף, בקצרה, שחג החנוכה בשבילי אחרי המסע, אחרי השמחה הגדולה, הפך להיות חושך ושחור, אבל הקדוש ברוך הוא גמל אותי ועזר לי, אני חושבת, שנולדתי למשפחה תומכת, למשפחה טובה, לשכנים טובים, לעמוד על הרגליים, לבנות בית בישראל, להביא ילדים לעולם, לתמוך באחים שלי, כי אמא שלי, מהסיפורים שעכשיו אנחנו פה, שאנשים רגל פה, רגל שם, לב פה, לב שם, אמא שלי לא שרדה אחרי המסע המפרך, אחרי ששכלה בן, אחרי ששכלה נכד, אני שכלתי את הבן שלי בסודן, את האח שלי ואת בני הדודים שלי, וכשהגענו לארץ לא הכירו בי שאני יהודייה והחליטו להגיד לי 'את לא יהודייה, את לא מספיק טובה'.
<נחמה אלמו: אנשים מסוימים בארץ ישראל, כמו שמקודם אמרתם, חלקם חשבו שהם יותר טובים ממני.
<נחמה אלמו: אני חשבתי שאני יהודייה, אף אחד לא גרם לי לבוא, אף אחד לא אמר לי בואי תקומי, היהדות שלי בתוך תוכי הביאה אותי לארץ ישראל, עם השנים, לצערי הרב, השאירה לי כוחות, השאירה בי המון המון אור להחזיק ולעמוד על הרגליים, לגדל את האחים שלי ולגדל חמישה ילדים.
<נחמה אלמו: יש לי שני בנים לוחמים היום וכל האחים שלי היו קצינים ומפקדים, אח שלי הקטן היה בן 5 כשאמא שלי הסתלקה בחנוכה, בנר חמישי, ז"ל, אני גאה שהיא אמא שלי.
<נחמה אלמו: היה לי חשוב לי לדבר פה לזכרה, הכוחות של אמא שלי, אני חושבת שזה מה שגרם.
<נחמה אלמו: ד"ר אברהם, ממש תודה רבה, אתה בן אדם שהולך תמיד קדימה, ועוד הרבה אנשים טובים שתמכו, מ-91', מ-93', כל המלחמות, הרב ולדמן ועוד הרבה אנשים טובים שעזרתם לנו.
<נחמה אלמו: ממש תודה רבה.
<נחמה אלמו: בשבילי זו זכות גדולה לראות את כל האנשים ובעזרת ה' בשנה הבאה נעמוד פה ונגיד שלא כל האנשים שעלו מרוסיה ועשו לי, אני רוצה לעשות לבד.
<נחמה אלמו: אני בן אדם שיכול.
<נחמה אלמו: ככה אני מגדלת את הילדים שלי, ככה אני מרגישה, שאני מסוגלת, שאנחנו מסוגלים ולא נישבר ואף אחד לא ישבור אותנו.
<נחמה אלמו: העם היהודי הוא חזק, הוא יודע לשרוד, זה מה שאני ומאוד מאוד חשוב לי, חבר'ה, שיהיה לכם המון כוח וסבלנות להמשיך קדימה ותודה רבה.
אברהם נגוסה: אני מזמין את מנכ"ל בית התפוצות שהביא את התערוכה של בית התפוצות המוצגת ברחבה בה ביקרתם.
<דן תדמור: תודה רבה, צהריים טובים.
<דן תדמור: מה שהבאנו וראיתם במבואה ואתם מוזמנים עכשיו לבקר ביתר עיון זאת לא התערוכה, זאת טעימה מתוך תערוכה שאנחנו שוקדים עליה בימים אלה.
<דן תדמור: התערוכה הזאת במלאת 30 שנה למבצע משה.
<דן תדמור: בית התפוצות מוגדר על פי חוק כמרכז הלאומי לקהילות ישראל.
<דן תדמור: כל קהילות ישראל.
<דן תדמור: בין היתר אנחנו מתעדים קהילות.
<דן תדמור: התערוכה הזאת, שעליה אנחנו שוקדים כבר למעלה משנה, יצאה מתוך אוסף צילומים של בית התפוצות שצולמו במבצע משה.
<דן תדמור: צלם שלנו אז, לפני 30 שנה, ליווה את המבצע הזה וחזר עם אלפי צילומים.
<דן תדמור: החלטנו לעשות במלאת 30 שנה תערוכה שתתעד לא את מבצע משה, אלא את מה קרה מאז מבצע משה, על כן התערוכה נקראת '30 שנה אחרי'.
<דן תדמור: התחלנו עם הצילומים הללו, אותם העלינו בעמוד הפייסבוק, מאות צילומים וביקשנו מאנשים להתחיל לזהות את עצמם.
<דן תדמור: התחילה מהומה די גדולה סביב העמוד הזה ואנשים התחילו לזהות את עצמם, שכנים, חברים וקרובים.
<דן תדמור: מתוך אותם צילומים בסופו של דבר בחרנו עשרה צילומים, עשרה אינדיבידואלים, חזרנו אליהם והתערוכה מורכבת מסיפורם של אותם עשרה אנשים וקורותיהם ב-30 השנה האחרונות.
<דן תדמור: כפי שציינו קודמיי, אנחנו לא נשקר בנפשנו, העלייה הזו מכילה סיפורים שמצד אחד הם מרוממי נפש ומצד שני הם סיפורים גם מדכדכים, ועל כן יצאנו לדרך עם התערוכה הזאת עם שתי החלטות.
<דן תדמור: אחת, זו תהיה הקהילה שמספרת את סיפורה, את התערוכה הזאת מרכזת אורלי מלסה, היא בת הקהילה, היא במאית דוקומנטרית בעלת שם, היא זו שמרכזת את התערוכה וזו תערוכה שבה הקהילה מספרת את סיפורה.
<דן תדמור: החלטה שנייה הייתה, אנחנו ניתן לסיפורים להוליך אותנו לאן שיוליכו והם הוליכו אותנו לכמה שיאים רגשיים גדולים מאוד והם הוליכו אותנו גם לסיפורים קשים וגם לכל מה שבאמצע.
<דן תדמור: החיים בסופו של דבר מורכבים דווקא לא מהשיאים ומהשפל, אלא מכל מה שנמצא באמצע.
<דן תדמור: על כן התערוכה הזאת, שתעלה בבית התפוצות ב-23 במאי, עוד חצי שנה, היא תהיה תערוכה ייחודית וראשונה מסוגה וכולכם מוזמנים כמובן.
<דן תדמור: בינתיים מה שיש במבואה בדרככם החוצה זו טעימה מהתערוכה וטעימה ממאגרי המידע של בית התפוצות שמכילים מידע רב אודות כלל קהילות ישראל ובכלל זה הקהילה המפוארת, קהילת אתיופיה.
<דן תדמור: תודה רבה.
אברהם נגוסה: תודה לכל האנשים שבאו.
אברהם נגוסה: אז אנחנו רוצים לראות סרט על הכנסת לפני שאנחנו מתחילים את הסיור ואחרי הסרט אני אסכם.
אברהם נגוסה: (הקרנת סרט).
אברהם נגוסה: בשעה הזו ייצאו מכאן שלושה סיורים בתוך הכנסת, יש מדריכים גם באמהרית וגם בעברית.
אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכם, משפחת גוטלמן, שהגעתם אלינו.
אברהם נגוסה: שוב תודה רבה מעומק הלב על מה שעשיתם.
אברהם נגוסה: אני יודע את האנשים שהגעתם לפה, אני לא יכולתי להיכנס לשמות, כי אם אני נכנס לשמות ואני אשכח אחד יהיה לי בלגן.
אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכם שבאתם, תודה רבה.
יעקב מרגי: אני מתכבד לפתוח ישיבה משותפת של ועדת החינוך, התרבות והספורט יחד עם ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
יעקב מרגי: אני אומר לכם, לא בהרבה תחומים פוליטיקאים מפרגנים אחד לשני והיה ויכוח בינינו מי יהיה בראש הישיבה, אני אומר לו 'אתה' והוא אומר לי 'אתה', אבל אותי לימדו, כשאומרים 'בכבוד, היכנס', מישהו צריך בסוף להחליט להיכנס.
יעקב מרגי: הנושא על סדר היום הפרטת האולפנים ללימודי השפה העברית, של מספר חברי כנסת.
יעקב מרגי: אנחנו נתייחס לאלה שנוכחים בדיון, חברת הכנסת מיכל בירן, חברת הכנסת טלי פלוסקוב, חבר הכנסת אורן אסף חזן, חבר הכנסת מרדכי יוגב וחברת הכנסת עליזה לביא שאמרה שתגיע בהמשך.
יעקב מרגי: כפי שאמרתי, הנושא הוא הפרטת האולפנים ללימודי השפה העברית.
יעקב מרגי: חבר הכנסת אברהם נגוסה, יושב ראש הוועדה לקליטה ועלייה, אני פתחתי, עכשיו דברי הפתיחה לך.
אברהם נגוסה: קודם כל אני מאוד מודה לך שהסכמת לקיים את הדיון בוועדה המשותפת על פי הדרישות והבקשות של חברי הכנסת, גם יישר כוח, חברי הכנסת, שהובלתם את הנושא הזה לדיון.
אברהם נגוסה: הצטרפנו היום לישיבה כוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כי אנחנו רואים את עניין האולפן בעיקר למבוגרים, כרגע סיימנו דיון בוועדת העלייה והקליטה באותו נושא באולפן בעניין ילדים עולים וזה מאוד מתחבר עכשיו גם להורים, למבוגרים.
אברהם נגוסה: לכן כשאנחנו שמענו והגיעו אלינו פניות בעניין ההפרטה של האולפן, אני כעולה חדש יודע את העניין, כמה חשוב עניין האולפן, שימשיכו מערכות ממשלתיות, זה מאוד מאוד חשוב לנו ולכן אנחנו רוצים לשמוע את כל הצדדים, למה החליטו להפריט את זה, מה פה המוטיבציה ומה יכולה להיות התוצאה.
אברהם נגוסה: כל השיקולים המקצועיים, הכול נטו לטובת העולים, כי בלי אולפן אין קליטה, אין שילוב.
אברהם נגוסה: רק האולפן נותן את המפתח לחברה הישראלית.
אברהם נגוסה: לכן, תודה, אדוני היושב ראש, בזה אני מסיים.
יעקב מרגי: כפי שנהוג אצלנו, חברי הכנסת היוזמים הם ראשוני הדוברים, לאחר מכן נפתח דיון.
יעקב מרגי: מי שחפץ להביע את דעתו, לומר, להתייחס, תעבירו פתקים למנהלות הוועדות ואנחנו ניתן את רשות הדיבור במסגרת מגבלות הזמן.
יעקב מרגי: חברת הכנסת מיכל בירן.
מיכל בירן: תודה רבה.
מיכל בירן: אני שמחה על היוזמה של הוועדה המשותפת הזאת.
מיכל בירן: אחרי הרבה התלבטויות החלטנו חינוך, אבל לא יכולנו לוותר גם על עלייה וקליטה ואני שמחה שכולנו פה ביחד.
מיכל בירן: לי יש שני עניינים, אחד מהותי והשני פרוצדוראלי.
מיכל בירן: אני אתחיל מהפרוצדוראלי.
מיכל בירן: ההחלטה המדוברת התקבלה אחרי שכבר הודיעו על פירוק הממשלה והליכה לבחירות, כשלא היה שר חינוך מכהן.
מיכל בירן: אני חושבת שהממשלה היא סוברנית לקבל את ההחלטה הזאת, אבל המינימום של המינימום של המינימום זה שיהיה שר חינוך שיוכל להגיד מה דעתו על זה ושזה לא יהיה בלחץ ובהפתעה, שיהיה דיון ציבורי, וזה משהו על העניין הפרוצדוראלי.
מיכל בירן: חוץ מהפרוצדוראלי יש פה עניין מהותי.
מיכל בירן: אולפן זה לא רק סכום המיומנויות שהוא מקנה, האולפן הוא אתוס, האולפן הוא סוכן חברות לחברה הישראלי, באולפן יש גם תרבות והיכרות עם המורשת והיכרות עם החברה הישראלית.
מיכל בירן: אני לא צריכה להגיד לכם, כל מי שהיה עולה חדש, אמא שלי עלתה בגיל 18, אני מכירה את הסיפורים, כשאתה עובר ממדינה חדשה זה תמיד מתלווה בקשיי קליטה, קשיי הבנה, גם של השפה וגם של המערכת.
מיכל בירן: אמא שלי, לא שומעים בכלל את המבטא שלה, היא עלתה מליטא בגיל 18, לא שומעים את המבטא שלה, היא הייתה מורה אחר כך בביולוגיה במערכת החינוך, עם עברית מושלמת.
מיכל בירן: את כל סיפורי ילדותי, את כל המיומנויות השפתיות שלי קיבלתי מאמא שלי שקיבלה מהאולפן, אז גם אני חייבת תודה והוקרה על העניין הזה.
מיכל בירן: כשנותנים את הכישורים האלה כמו שצריך, הסיכויים של עולים להיקלט באמת בחברה הישראלית, היכולת שלהם להשתלב בשוק התעסוקה בעבודות איכותיות ולא רק בתחתית השרשרת גדל בהרבה.
מיכל בירן: כשאומרים קופון, למה הכוונה?
מיכל בירן: זה נשמע אוקיי, עוד אופציה, אנחנו מכירים את כל הטריקים, היינו כבר בוועדות אחרות, אנחנו מכירים את השיטה - - -
יעקב מרגי: קופון, זה מה שנקרא ואוצ'ר?
מיכל בירן: כן, ואוצ'ר.
מיכל בירן: זאת השיטה.
מיכל בירן: אומרים שזה לא במְקום, אבל מי שירצה תהיה לו גם אופציה פרטית.
מיכל בירן: אנחנו מכירים את השיטה ויש פה שתי בעיות.
מיכל בירן: בעיה אחת, מה זה יהיו המקומות האלה הפרטיים?
מיכל בירן: אני יודעת, זה יהיה בקניון ליד איפה שמצטלמים לפספורט ובין הדוכן של המיצים יהיה איזה - - - כשאף אחד לא מפקח על זה.
מיכל בירן: אגב, העבירו החלטה בלי להגיד מי מפקח על זה, מה נדרש, מה זה.
מיכל בירן: מה זה?
מיכל בירן: מה זה הדבר הזה?