GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ורדה שרגאי: אני לא יודעת איך אפשר לעשות יותר, שבאמת יכירו בכוחות והחוזקות של המינהל לחינוך התיישבותי של כפרי הנוער, לתת לעולים ולתלמידים הישראליים.
אברהם נגוסה: בבקשה, שפרה.
שיפרה קירשנבאום: אין ספק שכל כך מרשימה ומרגשת הצלחת הילדים פה.
שיפרה קירשנבאום: היתה תקופה שהרבה עולים חדשים הופנו לפנימיות, ואחר כך היתה התנגדות מאוד גדולה.
שיפרה קירשנבאום: כיוונו יותר את הקליטה ברשות מאשר את הילדים למשפחות.
שיפרה קירשנבאום: מניסיוני בעבר – עבדתי בנתניה כמה שנים ועכשיו פה, וכל המדריכים, כל גיל ה-25, 30 היו בוגרי פנימיות.
שיפרה קירשנבאום: ממש חבר'ה לתפארת – משכילים, בוגרי צבא והכול, והם היו המודלים בתוך הרשות דרך כל מיני קבוצות.
שיפרה קירשנבאום: הרשויות לא תמיד הצליחו בקליטת הילדים.
שיפרה קירשנבאום: למשל, העולים מצרפת – כל הרצף של הדתיות של העולים מצרפת – נורא קשה, גם משרד החינוך יודע את הדבר הזה.
שיפרה קירשנבאום: לא כל בית ספר שהעולים רוצים, מוכן לקלוט אותם.
שיפרה קירשנבאום: אבל יוקרת הפנימיות, לפחות שאני מודעת לה, מאוד ירדה, ברמה הארצית, בשיח הציבורי; הילדים צריכים להישאר בבית, והקהילה צריכה לקלוט אותם.
אברהם נגוסה: אני מכיר את העניין.
אברהם נגוסה: יחיאל שילה ועמנואל מכירים את התנגדותי.
אברהם נגוסה: הפנימייה היא פתרון.
אברהם נגוסה: כמובן, לא עושים את זה בכפייה, והמשפחה צריכה להסכים, אבל אני חושב שהפנימייה טובה – זו היתה עמדתי וגם היום, אבל לפי רצון והסכמת המשפחה.
אברהם נגוסה: בנוסף, אני חושב – גם אז אמרתי וגם היום אני אומר – פנימייה לא צריכה להיות בכל מחיר.
אברהם נגוסה: כפרי הנוער צריכים להשתפר, וצריכים לקלוט אותם בפנימיות איכותיות.
אברהם נגוסה: אז עמדתי מול הדבר הזה, ואפילו הצלחתי עם חברי הכנסת, להשיג תקנים לישיבות ואולפנות, כי זה לא היה כל כך.
אברהם נגוסה: ב-98' או ב-99' האוצר פתח את האפשרות של לתת תקנים לחינוך ההתיישבותי, ואז נקלטו הרבה בישיבות ואולפנות.
אברהם נגוסה: היו כמה כפרי נוער, זה הוויכוח, שרמת החינוך שלהם היתה נמוכה, אבל הפנימייה היא פתרון להרבה משפחות – בעיקר לעולים חדשים, שנמצאים במרכזי קליטה, בחדר או בשני חדרים צפופים, וזה הפתרון גם מבחינת החינוך והאווירה החינוכית, והנוער מוגן בעיקר בכפרי הנוער בפנימיות.
אברהם נגוסה: לכן עמדתי לא השתנתה
ורדה שרגאי: אני מוכרחה עוד משפט אחד: לא רק לעולים שמגיעים ממרכזי קליטה, כי בסופו של דבר הילדים שמגיעים אלינו אחרי כישלונות חוזרים ונשנים בקהילה, לוקח לנו הרבה זמן לתקן את מה שנעשה.
ורדה שרגאי: אם היו יוצאים קודם, אני חושבת שהיו יכולים להשיג הישגים הרבה יותר טובים.
עליזה שרייר: שמי עליזה שרייר, אני מפקחת במינהל, בשלושה כובעים: מפקחת גם כוללת, גם אחראים על כל כיתות שח"מ, מב"ר ותוכנית נעל"ה.
עליזה שרייר: אני חושבת שאנחנו במינהל, מאחר שאנחנו יודעים שילדים מגיעים עם פערים, בחלק מהמקרים לכפרי הנוער, בנינו תוכניות לימוד ייחודיות לתלמידים הללו.
עליזה שרייר: אתן כדוגמה רק אחת, כי היריעה רחבה יותר: זיהינו שתלמידים מגיעים לכיתות ז', ח', ט' י' ללא ידידת קריאה בעברית, והם לא עולים חדשים; יכול שנולדו בארץ.
עליזה שרייר: בנינו תוכנית ייחודית, לשיפור הקריאה והכתיבה, ותוכנית טל, שנותנת מענה – אני מדברת לא על הבנת הנקרא אלא על קריאה פרופר.
עליזה שרייר: מגיע ילד לכיתה ט', שאיכשהו התגלגל בעשרה מוסדות, ובסוף אנחנו נותנים לו את המענה, ועושים את זה בצורה מאוד דיסקרטית, ולא מעליבים אותו, והוא אחד על אחד, שזה משאבים ושעות.
עליזה שרייר: אנחנו נותנים את המענה הייחודי הזה, כי זיהינו שבאמת תלמידים מגיעים עם פערים.
עליזה שרייר: זה נעשה בתוך כפרי הנוער אחד לאחד.
עליזה שרייר: ויש לנו עוד תוכניות ייחודיות לעניין הזה.
עליזה שרייר: דבר נוסף צריך לקחת בחשבון:
עליזה שרייר: בכל כפר נוער – ראינו פה כפר נוער לתפארת, ואני לא פעם ראשונה כאן – כמובן שאין כפר נוער דומה לכפר נוער, כי האוכלוסייה היא שונה וכו', אבל כל כפרי הנוער, אם ילד לא מוצא את עצמו בכפר אחד, הוא ימצא את עצמו במקום אחר.
עליזה שרייר: אנחנו נותנים מענה וחליפה אישית לכל תלמיד.
עליזה שרייר: באמת אצל ורדה בסוף שנה יש לנו מה שנקרא ישיבת העברות – אנחנו כמפקחים משתתפים, אז אם תלמיד לא הצליח בכפר א', הוא יתאים לכפר ב'.
עליזה שרייר: אנחנו לא פוסלים אותו.
עליזה שרייר: אנחנו לומדים לתפור לו את החליפה שמתאימה לו.
עליזה שרייר: זו הייחודיות שלנו.
עליזה שרייר: יש לנו גם כפרים בקצה הרצף.
עליזה שרייר: אני, למשל, מפקחת בקדמה, שזה קצה הרצף.
עליזה שרייר: גם שם נותנים מענה מאוד אישי.
ישעיהו יחיאלי: יצא לי כבר לברך אותך בכתב ובעל-פה, אבל פעם ראשונה לפרוטוקול.
ישעיהו יחיאלי: סדר צריך להיות, ואני מאוד שמח לראות אותך בתפקיד הזה.
ישעיהו יחיאלי: נפגשנו המון בוועדה הזאת מהצד האחר של השולחן, ואתה הלכת קדימה – אני נשארתי בצד הזה.
ישעיהו יחיאלי: ..
ישעיהו יחיאלי: מאחל לך הרבה הצלחה.
אברהם נגוסה: אתה עושה עבודה יותר טובה.
ישעיהו יחיאלי: אני גם רוצה לברך את פיני ואת כל אנשי החווה.
ישעיהו יחיאלי: תמיד תענוג לבוא לכאן.
ישעיהו יחיאלי: ושלא נחשוב שזה המקום היחיד בארץ שעושה את העבודה הזאת; יש המון כפרים כאלה, אבל אחד הדברים שראינו כאן בצורה מאוד בולטת, וגם הילדים אמרו את זה – שאין להם רגע פנאי.
ישעיהו יחיאלי: הבטלה מביאה לידי שעמום, והשעמום מביא לידי חטא.
ישעיהו יחיאלי: לכן כאשר מדברים על בני נוער בגיל ההתבגרות בכלל, בני נוער בגיל ההתבגרות עולים עם ההורים שלהם, ולא תמיד הבית יכול לעזור להם, ו-וודאי ילדים שבאים הנה לבד, ברגע שהמסגרת לא נותנת תעסוקה של 24 שעות, למעט שעות שינה, עלולה להתפתח רמת התנהגות אחרת, שהגבולות שלה לא תמיד נצפים מראש.
ישעיהו יחיאלי: עצור, גבול לפניך – בדרך כלל, בארץ זה לפני הגבול, כי ברגע שעוברים את השלט, קשה מאוד לעצור אחר כך.
ישעיהו יחיאלי: אני גם רוצה לומר לענת – הגישה של פנימיות בדיעבד, כלומר רק אם אין ברירה, ורק זה ורק זה – אני אישית לא מקבל אותה; אני הלכתי לפנימייה מרצוני, נגד רצון הוריי – היו מאוד שמחים שאשאר בבית – עזבתי את הבית, וילדיי אותו דבר וגם נכדיי.
ישעיהו יחיאלי: אני חושב שבגיל ההתבגרות זה מקום קלאסי להתחנך בו.
ישעיהו יחיאלי: לא צריך להתנצל על זה.
ישעיהו יחיאלי: ברור שלתוכנית כמו נעל"ה אין קיום בלי מסגרות כמו כפרי הנוער והפנימיות.
ישעיהו יחיאלי: לאן נביא אותם?
ישעיהו יחיאלי: הלוואי שהעיריות והרשויות המקומיות היו נחרצות, לבנות את ילדי נעל"ה, אבל אין אחת כזאת בארץ, כולל עיריית ירושלים, שהיו מוכנים לקחת על עצמם אחריות כזו של 24 שעות על ילד.
ישעיהו יחיאלי: נעל"ה – תרצה- תקיים דיון נפרד, ונבוא, נציג ונעלה את השאלות.
ישעיהו יחיאלי: נדמה לי שזה היה בכנסת ה-17 או ה-18, שהיתה בוועדה הזאת ועדת משנה לעניין תלמידים עולים.
ישעיהו יחיאלי: בראש הוועדה עמד זאב אלקין.
ישעיהו יחיאלי: עלו שם סוגיות רציניות מאוד של מצב התלמידים העולים בתוך מערכת החינוך.
ישעיהו יחיאלי: אני רוצה להסב את תשומת לבך לדבר שאמרתי למפקחת הארצית: בתוכנית נעל"ה מסיימים כל שנה מאות תלמידים כיתה י"ב.
ישעיהו יחיאלי: עשרות מהם לא מקבלים תעודת בגרות בגלל הבחינה בלשון.
ישעיהו יחיאלי: יש איזה באג מערכתי בבחינה הזאת, כולם יודעים את זה, ולא מצליחים לטפל בזה.
ישעיהו יחיאלי: אחר כך לך תחזיר אותו מהצבא ללמוד לשון – זה לא מתמטיקה.
ישעיהו יחיאלי: זה דבר מאוד מדויק.
ישעיהו יחיאלי: פשוט חבל.
ישעיהו יחיאלי: אני מחזיר את זה, כי פה אתם כוועדת עלייה יכולים לעשות מעשה, כמו בוועדת המשנה ההיא, שלקחה את כל הסוגיות, שמה אותן על השולחן יחד עם משרד החינוך, והגיעו להמון פתרונות חשובים לטובת התלמידים העולים.
ישעיהו יחיאלי: אני מעלה את זה כדוגמה לעשייה.
אברהם נגוסה: נשמח שאת ההצעה שלך תעלה על הכתב, ותעביר אלינו כדי שנדון בזה ונקבל החלטה בוועדה.
ישעיהו יחיאלי: את מה שעוד יש לי לומר, אומר בתחנה השנייה.
פיני כהן: רציתי רק להעיר – מה שאמר ישעיהו ונאמר פה עוד – כפר נוער מעצם היותו מרכז אורגני אחד, שמכיל גם בית ספר, גם פנימייה, גם משק חקלאי ברוב המקרים, יש בו הרבה גמישות כדי לטפל בצרכים משתנים.
פיני כהן: הגמישות הזאת צריכה לבוא לידי ביטוי לכלל האוכלוסייה, כלומר אם בכפר נוער יהיו גם ילדים מבתים נורמטיביים, יהיו לנו במקום הזה תנאים טובים יותר, לטפל גם בילדים עם קשיים.
פיני כהן: הקושי יכול להיות אובייקטיבי כמו עלייה, אבל יכול להיות עלייה שיש בצדה עוד בעיות במשפחה, שהמשפחה לא מסוגלת לתת תמיכה.
פיני כהן: ישבתי פה בפאנל לפני כמה זמן עם ילד צרפתי שלומד בבית ספר ישראלי דווקא.
פיני כהן: הוא דובר עברית טובה מאוד, ומספר לתורמים שהיו פה – אני צריך כל הזמן להשיג תרומות – אני לומד פיתוח קול, ואני לומד פה כלי מוזיקלי, ואני משחק כדורגל, ואני הולך למרכז למידה, ואני ואני, אז אומר לו אחד התורמים: אתה ילד כל כך מוצלח – למה אתה לא בבית?
פיני כהן: אומר לו ציון: אנחנו עשרה ילדים בבית.
פיני כהן: אתה חושב שאמא שלי היתה יכולה משהו אחד פה לממן לי?
פיני כהן: ואת כל זה אני מקבל בחינם – כל מרכז המוזיקה, כל מרכז הלמידה, כל הפעילות אני מקבל פה מה שלא אבקש אפילו מאמא שלי.
פיני כהן: זה סתם לתסכל אותה.
פיני כהן: כפר הנוער הוא כלי שיכול ליצור חברת שווים, ולתת הזדמנות למי שאין להם הזדמנות, וזה כוחו, וכוחו שתהיה אינטרקציה – ילדים ישראליים וילדים עולים ורוסים ואתיופים וצרפתים, והתמהיל הזה, שזה באמת ישראל, יכולים להביא את המקום לידי הצלחה.
פיני כהן: כמובן, צריך הובלה, ואני חושב שישעיהו העיר יפה – רוב הכפרים שאני מכיר הם כפרים נהדרים.
פיני כהן: ודאי שבעולם יש כפרים טובים יותר וטובים פחות, אבל אני מכיר כפרים שעושים עבודה יוצאת מן הכלל, והקולגות שלי, אני מכיר אותם – הם בלב ובנפש למען החינוך ולמען כפרי נוער.
חווה ארנן: אני רוצה להוסיף, לגבי בית הספר, קליטה של ילד שהוא עולה לתוך מקום שבו יש רק ישראליים, והוא אחד או שניים, היא הרבה יותר קשה מאשר מקום שיש בו הרבה עולים, גם מבחינת תוכניות הלימוד וגם מבחינת הפתיחות והקבלה לשונה.
אברהם נגוסה: תודה רבה למנהלת הפנימייה ולכל הצוות.
אברהם נגוסה: תודה רבה, כבוד הרב, חבר הכנסת מוטי יוגב, הצוות.
אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לכם כולם, שמשתתפים בישיבה, שבאנו לבחון את קליטת הנוער העולה באולפן הר נוף בירושלים.
אברהם נגוסה: תודה רבה, כבוד הרב, שקיבלת אותנו בהתראה קצרה.
אברהם נגוסה: תודה רבה גם לישעיהו יחיאלי, גם שעזרת לנו בארגון הזה.
אברהם נגוסה: אנחנו פה ראינו מפעל חיים של כבוד הרב.
אברהם נגוסה: ראיתי את התמונה, שכחייל שחררת את ירושלים עם צבא ההגנה לישראל, ובמקום הזה בנית מפעל חיים – חיים של קליטת עלייה, חיזוק מדינת ישראל.
אברהם נגוסה: עלייה היא מבורכת, וחיזוקה של ישראל – אחת הדרכים לחזק את מדינת ישראל היא העלייה, שיעלו הרבה יהודים למדינת ישראל.
אברהם נגוסה: לכן כל מה שאתם עושים פה – אתם בונים את האנשים – אני רואה שמלמדים עברית וחינוך.
אברהם נגוסה: גם אתם בונים משפחה.
אברהם נגוסה: ראינו את הזוגות פה.
אברהם נגוסה: לכן זה מאוד מבורך.
אברהם נגוסה: אתן תלמידות, וכששמעתי שבנעל"ה בעקבותיכן גם ההורים והאחים עולים, נזכרתי בשבת, ברשות כבוד הרב – קראנו את פרשת שלח.
אברהם נגוסה: נשלחו 12 שליחים, לראות את ישראל.
אברהם נגוסה: באו לראות, איך הארץ.
אברהם נגוסה: נציגים מ-12 שבטי ישראל.
אברהם נגוסה: אני מקשר את זה – אתם השליחים היום.
אברהם נגוסה: אני לא יודע את מספרכם, אבל ודאי אתם מעל 12 שליחים פה במדינת ישראל.
אברהם נגוסה: אתם מגלים את החיים בישראל – איך ישראל.
אברהם נגוסה: אתם שולחים מסר להוריהם, לאחיהם, ובעקבות זה עולים לישראל.
אברהם נגוסה: בזה יש לכם אחריות כפולה: לא רק ללמוד ולהתיישב בארץ, וגם למשוך, לשכנע את המשפחות, שיעלו לישראל.
אברהם נגוסה: לכן יישר כוח.
אברהם נגוסה: זו משימה לא קלה.
אברהם נגוסה: גם אני הייתי עולה חדש.
אברהם נגוסה: עליתי לפני שלושים שנה, כמו שאתם עליתם עכשיו.
אברהם נגוסה: עליתי מאתיופיה.
אברהם נגוסה: הכול התחלתי חיים פה.
אברהם נגוסה: אני חושב שמדינת ישראל, שקלטה מיליוני עולים, ואני בהם – נקלטתי, קיבלתי סיוע מהמדינה, קיבלתי סיוע מאנשים כמו כבוד הרב יצחק קלמן.
אברהם נגוסה: אנשים אחרים קלטו אותי, עזרו לי, וקיבלתי השכלה, תארים, והנה, גם הגעתי אל כנסת ישראל.
אברהם נגוסה: זה הסיפור של מדינת ישראל.
אברהם נגוסה: לכן אני מעודד אתכם – כמו שאני נקלטתי, גם אתם תיקלטו.
אברהם נגוסה: יש לכם הזדמנות.
אברהם נגוסה: אני רואה באולפנה – יש אנשי מקצוע נפלאים, שעוזרים לכם ומלמדים אתכם.
אברהם נגוסה: יש לכם ההזדמנות.
אברהם נגוסה: רק לקבל הזדמנות – זה לא מספיק; חשוב להשקיע.
אברהם נגוסה: הזדמנות והשקעה – אפשר להצליח.
אברהם נגוסה: תצליחו.
יצחק קלמן: תודה לכבוד היושב-ראש.
יצחק קלמן: מילים חשובות.
יצחק קלמן: מוטי.
מרדכי יוגב: ברשות הרב קלמן וישעיהו יחיאלי, ראש נעל"ה – תכף נספר משהו עליו – ודולי וכל הצוות שפה.
מרדכי יוגב: אני באמת מתרגש.
מרדכי יוגב: כמו שאמר ידידי יושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת אברהם נגוסה – זה מפעל חיים.
מרדכי יוגב: "מכלכל חיים בחסד" חבל על הזמן.
מרדכי יוגב: זה תחיית המתים של עם ישראל, שנאספות העצמות.
מרדכי יוגב: לחוש ולהרגיש.
מרדכי יוגב: הזכיר פה ידידי אברהם את פרשת השבוע.
מרדכי יוגב: גם שם זה "עלה נעלה" – משם זה לקוח.
מרדכי יוגב: וירשנו אותה, כי נכול נוכל לה.
מרדכי יוגב: ולומר שבאמת ארץ ישראל – טובה הארץ מאד-מאד.
מרדכי יוגב: בארץ ישראל, בעזרת ה', עם ישראל יגדל.
מרדכי יוגב: ובאמת להרגיש שפה מתממש חזון הנביאים.
מרדכי יוגב: מזרה ישראל יקבצנו, אמר הנביא ירמיהו – מי שפיזר את ישראל, והוא אמר את זה לפני כמעט 2,500 שנה.
מרדכי יוגב: ואנחנו היום רואים בעיניים, איך מאתיופיה ומאיראן ומאוקראינה ומצרפת ומארצות הברית ומאנגליה ומכל העולם מזה כ-150 שנה מתקבצים ובאים.
מרדכי יוגב: זה בלשון של בנות – שאי סביב עינייך, וראי כולם נקבצו באו לך.
מרדכי יוגב: ומורי ורבי אברהם צוקרמן ז"ל, ואני כל פעם אומר את זה – כי כולם כעדי תלבשי, ועכשיו אני רוצה להוסיף – כי כל אחת ואחת מכל מקום, וכל אחת ואחת היא חרוז מיוחד.
מרדכי יוגב: יש חרוזים בצבעים שונים.
מרדכי יוגב: איש על דגלו, והביחד הזה עושה את כל עם ישראל חזק ומאוחד בארץ ישראל.
מרדכי יוגב: אוסיף עוד שאני מאחל לכל הזוגות, שיהיה בנין עדי עד, וגם לכולן פה, שתזכה למצוא את בן זוגה, וכל המפעל הגדול הזה, שהקב"ה ימלא את משאלות כולם – ההנהלה וכל אחת ואחת לטובה, בעזרת ה'.
יצחק קלמן: תודה.
ישעיהו יחיאלי: ממש בקיצור, כי הבנות מחכות לארוחת צהריים.
ישעיהו יחיאלי: הזכרת את פרשת השבוע.
ישעיהו יחיאלי: פרשת שלח לך – עשרה נגד שניים.
ישעיהו יחיאלי: הרוב היו נגד הארץ.
ישעיהו יחיאלי: זאת אומרת שלא תמיד הרוב צודק.
ישעיהו יחיאלי: בתור חברי כנסת – חשוב שתדעו.
ישעיהו יחיאלי: מה שאנחנו רואים כאן זה התיקון של חטא המרגלים.
ישעיהו יחיאלי: אנחנו יודעים שחטא המרגלים קרה בתשעה באב.
ישעיהו יחיאלי: הם בכו בכייה של חינם, ומאז כולנו בוכים לפחות פעם בשנה על האסונות והחורבנות שקרו לנו.
ישעיהו יחיאלי: התיקון זה כל אחד ואחת שמגיעים לכאן.
ישעיהו יחיאלי: בזה אנחנו מתקנים את חטא המרגלים, כי כשהן באות –מה הן אומרות?
ישעיהו יחיאלי: טובה הארץ מאד-מאד.
ישעיהו יחיאלי: ומה שאני רוצה להגיד לכן, תוך שלושים שנה אפשר להגיע משדה התעופה לכנסת.
ישעיהו יחיאלי: תחשבו על זה.
יצחק קלמן: ורדה, כמה מילים.
ורדה שרגאי: קודם כל, חשוב לי לומר שמחמם את הלב לראות כל פעם שאני מגיעה לכאן – היום ראיתי גם את התוצרים, את הבוגרות; בפעמים הקודמות ראיתי את התלמידות.
ורדה שרגאי: באמת, כמשרד חינוך שמלווה, וגם תומך כלכלית בכם פה, באמת אני רואה שהעמל והנתינה שניתנת פה – השמיים הם הגבול בשבילכם להצליח.
ורדה שרגאי: עלו והצליחו.
יצחק קלמן: הגברת שפרה, מנהלת מחוז ירושלים.
שפרה קירשנבאום: שלום לכולם, אני ממשרד הקליטה.
שפרה קירשנבאום: הצענו את עזרתנו למנהלת האולפן – דווקא לא לנערות הצעירות, אבל לבוגרות יותר, את הסיוע שמגיע ממשרד הקליטה לעולים חדשים ולעולות חדשות.
שפרה קירשנבאום: אני רוצה שנציגה מהמשרד שלנו תגיע, תזמינו אותנו, ונשב עם אנשים, ושתמצו את כל הזכויות שמגיעות לכם.
דוברת: היא תביא אתה רשימת קורסים.
דוברת: זה מאוד חשוב לבנות.
שפרה קירשנבאום: לא כולם זכאים, אבל קודם כל נגיע לכאן.
שפרה קירשנבאום: נסביר לכם את המסגרת שלנו, ואחר כך ניכנס לפרטים.
שפרה קירשנבאום: שאלתי אם מישהו כאן היה במשרד הקליטה – אמרתם שלא.
שפרה קירשנבאום: אנחנו נשמח להגיע לכאן, ולשוחח אתכם.
שפרה קירשנבאום: יישר כוח על כל העשייה שנעשית כאן.
שפרה קירשנבאום: כל הכבוד.
יצחק קלמן: אני מבקש לעלות למעלה לכמה דקות שיחה.
יצחק קלמן: אני חושב שהתרשמתם.
יצחק קלמן: אספר לכם סיפור קצר מעצמי.
יצחק קלמן: אני התחנכתי בעליית הנוער בעצמי, מגיל 10.
יצחק קלמן: עד גיל 10 – אני לא רוצה לדבר.
יצחק קלמן: יש פה יותר מדי אור...
יצחק קלמן: אגיד בשתי מילים: אבי ז"ל נהרג במלחמת הנאצים, השואה.
יצחק קלמן: אמי - עוד קודם.
יצחק קלמן: כאשר היא שמעה שלקחו אותו למחנות עבודה, וזה היה בדיוק עשרה שבועות אחרי שהיא ילדה אותי, לקחו אותה לבית חולים, ותוך יומיים-שלושה, בלי שהיתה לה מחלה – היא לא יכלה לסבול את זה, שמהונגריה – אמנם שם זה התחיל ונגמר ב-44'.
יצחק קלמן: מאז, ברוך ה' – אולי נספר את זה, וזה חשוב: שני האחים שלי גם לא נשארו.
יצחק קלמן: נשארו לי עוד חמישה אחים.
יצחק קלמן: כאשר היו בני 7, 8 – אני הקטן – ורצו להבריח אותם לכפר נידח, שהאמינו שלשם הגרמנים לא ייכנסו.
יצחק קלמן: המשפחה – היו ידידים לא יהודים, והאשה באה לקחת את שני האחים, שהיא תחביא אותם – היא לא יהודייה, אין לה שום בעיה.
יצחק קלמן: ואז ביקשו משני האחים – יום הזיכרון שלהם היה בשבוע שעבר, ולכן אני מספר את זה – ביקשו מהם, שכשתהיה ביקורת ברכבת, אתם הולכים עם האשה שהיא לא יהודייה.
יצחק קלמן: אל תגידו שאתם יהודים.
יצחק קלמן: התשובה שלהם היתה: לא נתכחש לזה שאנחנו יהודים.
יצחק קלמן: אנחנו לא יכולים להתכחש לזה – ילדים בני 7 ו-8, וכך היה.
יצחק קלמן: היתה ביקורת, והם היו כמו ילדים יהודים.
יצחק קלמן: יש פנים קצת שונות, ויותר לא ראינו אותם.
יצחק קלמן: נדלג על יתר הדברים.
יצחק קלמן: פה הראיה הגדולה ביותר, שילדים של שואה, שעברו את כל מה שעברו, ואני לא צריך להגיד לכם מה זה לגדול בלי הורים.
יצחק קלמן: נכון – בעזרת משפחה, ומוסדות – לאן אפשר להגיע פה בארץ?
יצחק קלמן: זה מה שמדרבן אותי, שאפשר בארץ לגדל, לגדול.
יצחק קלמן: קודם כל, האדם בעצמו גדל.
יצחק קלמן: אפשר לתת חיים ל-200 בנות, וכל כמה שנים זה 200 בנות, ועוד, ועוד, ולתת חיים אצלי, פירושו שמחת החיים.
יצחק קלמן: אנחנו לקראת סוף השנה.
יצחק קלמן: כל שבת כיתה מגיעה אלינו לשבת, והם סועדים אצלנו.
יצחק קלמן: זה הגמר.
יצחק קלמן: ואז אני מדובב את התלמידות – זה לא קל – מה יש לכן חדש פה בארץ?
יצחק קלמן: בת אחת אמרה, שעד אז אני לא פתחתי את הפה, ופה קיבלתי את האישיות שלי.
יצחק קלמן: פה אני יודעת מי אני ומה אני, וזה בשבילי הפרס הגדול ביותר, שאני, שהקמתי את המקום הזה, וכמחנך וכמורה וכלוחם פה בארץ, יכול לקבל.
יצחק קלמן: הבת השנייה אמרה שעכשיו אני יודעת, הסבים שלי, שמעתי שנהרגו ברוסיה, כי היו יהודים.
יצחק קלמן: לא ידעתי, מה זה יהודי?
יצחק קלמן: למה הם נהרגו?
יצחק קלמן: עכשיו אני מתחילה להבין למה הסבים שלי נהרגו.
יצחק קלמן: עד עכשיו לא ידעתי.
יצחק קלמן: וזה נותן לי את החיים שלי.
יצחק קלמן: וכדומה, וכדומה.
יצחק קלמן: אלה הדברים.
יצחק קלמן: עם כל זאת – ניגש כמה דקות לתכל'ס – יש עזרה גדולה.
יצחק קלמן: אקריא לכם את כל העזרה: יש עליית הנוער, לאלו שלא בנעל"ה, יש נעל"ה, לאלו שלא בעליית הנוער.
יצחק קלמן: עם זה סגרנו את כל התקציב, את בניית התקציב של המקום הזה.
יצחק קלמן: תבינו – העבודה שפה נעשית, זו לא עבודה של מוסד רגיל, שיש הורים, ובגדים, צריך קצת ספרים – נותנים; צריך קצת עידוד וכדומה.
יצחק קלמן: פה אנחנו מקיפים את כל הבעיה.
יצחק קלמן: אם הבית היא לא אם בית כמו בכל המוסדות, אם ורדה תאשר את זה, לניקיון; פה היא אמא, וגם לניקיון, ואנחנו חייבים גם בנושא הזה, שונה לגמרי, מה שהם ראו בחו"ל.
יצחק קלמן: כלומר יש לנו פה בנייה של אישיות של החיים, של החיים הישראליים, של החיים עם המסורת, עם הדת, שימשיכו הלאה.
יצחק קלמן: התלמידות שלנו, כמעט כולן – אלו שסיימו – עובדות ונחטפות.
יצחק קלמן: כשהן אומרות: אנחנו מבית אולפנה – יש לנו שם, שהן נחטפות.
יצחק קלמן: הבנות ישרות, טובות, וכמעט כולן עובדות.
יצחק קלמן: אבל לקחת בת מגיל כיתה ט' בלי הורים, ולעשות עבודה כפי שאני מבין את העבודה, ולהוציא אותה כשהיא עצמאית, תורמת למדינה – היא לא זקוקה יותר לאף אחד – והיא נשואה – אלו הוצאות גדולות מאד-מאד.
יצחק קלמן: אני לא הולך לבקש משהו מיוחד.
יצחק קלמן: אני פונה ליושב-ראש, ומבקש ממנו פשוט, דבר שמוסדות אחרים מקבלים ואנחנו לא.
יצחק קלמן: יש ועדת לאור, שנותנת למוסדות כך וכך סכום כסף – איני יודע בדיוק כמה, אבל יש 100% של ועדת לאור, שאינו מספיק.
יצחק קלמן: אנחנו, המוסדות הדתיים, כולנו מקבלים רק 85% של ועדת לאור.
יצחק קלמן: למה?
יצחק קלמן: זאת הבקשה היחידה שלי.
יצחק קלמן: יש לי עוד הרבה בקשות, אבל זאת הבקשה הפשוטה, ההגיונית, הישרה – להשוות את כל המוסדות – אפילו אני לא מבקש על עצמי, על בית אולפנה – להשוות את כל המוסדות הדתיים, ממ"ד – אנחנו במסגרת ממ"ד – ליתר המוסדות, שמקבלים 100%, שגם זה לא מספיק.
מרדכי יוגב: צריך להביא את זה לוועדת חינוך דווקא.
ורדה שרגאי: אנחנו מבקשים מוועדת החינוך, אבל לא מסוגלים לתת יותר מ-85.
ורדה שרגאי: בכלל, כל סל לאור – לא עדכנו אותו עשרות בשנים.
ורדה שרגאי: זו הבעיה, שהמוסדות הפנימייתיים- - - כפרי הנוער הם גם מודרכים, מה שהם לא, אז מקבלים תוספת מודרכים.
ורדה שרגאי: לבית אולפנה אין גם את זה.
ורדה שרגאי: אני חושבת שעל זה הרב קלמן מדבר.
יצחק קלמן: מגיע לבנות חינוך, גם רווחה, גם חדרים, מגיע להם כמו לכולם.
יצחק קלמן: מה עוד ש – איך לומר את זה?
יצחק קלמן: אני לא אוהב להתגאות – המוסד הזה מקבל ציונים לשבח הן ממשרד החינוך, מכל המקומות.
מרדכי יוגב: אז תן לי דוגמה של מישהו שמקבל 100% לאור.
ישעיהו יחיאלי: אני לא רוצה להתחיל עניין של כסף.
ישעיהו יחיאלי: אם אני מדבר, אני רוצה קודם כל לומר מילה על המקום הזה.
ישעיהו יחיאלי: אני חושב שגם בתנאים שאנחנו יושבים כרגע, זה מראה לאן הגענו – שהקו המנחה פה הוא קו של הצנע לכת.
ישעיהו יחיאלי: אין פה בניינים מפוארים.
ישעיהו יחיאלי: כל המוסד הזה, שקיים כבר עשרות בשנים, יושב בדירות שכורות.
ישעיהו יחיאלי: ראיתם את הכיתות?
ישעיהו יחיאלי: אין עוד כיתות כאלה בארץ.
ישעיהו יחיאלי: הפנימייה – אותו דבר.
ישעיהו יחיאלי: הם שוכרים דירות לפי הצורך.
ישעיהו יחיאלי: באות עוד 200 בנות – הרב אמר:
ישעיהו יחיאלי: אני שוכר עוד דירות.
ישעיהו יחיאלי: את זה אני אומר בשבח האכסניה, שחשוב שנדע איפה היינו.
ישעיהו יחיאלי: ראינו דוגמה אחרת רק לפני שעתיים, ששם גן עדן – לא שפה לא, אבל במובן הפיזי עולם המושגים הוא אחר לגמרי.
ישעיהו יחיאלי: מבחינת נעל"ה, אנחנו נמצאים באחד המוסדות המובילים של נעל"ה.
ישעיהו יחיאלי: כאן מתחנכות כל שנה כ-100 בנות.
ישעיהו יחיאלי: הם פרצו דרך בנושא של כיתות – זה הוזכר.
ישעיהו יחיאלי: היתרון של עוד שנה בארץ, מעבר לזה שלמדינה זה עולה יותר – בסוף זה עולה פחות, מפני שכל שנה שמתחנכים פה, בחינוך העל-יסודי, אנחנו חוסכים אחר כך במכינה הקדם האקדמית, בלימודים הגבוהים.
ישעיהו יחיאלי: רכישת העברית נעשית הרבה יותר מוקדם, והרבה פחות בלחץ של מבחני הבגרות.
ישעיהו יחיאלי: גם בעניין הזה הם היו פורצי דרך, ומה שהצליח פה הפך למודל בכל נעל"ה.
ישעיהו יחיאלי: היום יש לנו מבין השנתונים שמגיעים לארץ בהתחלה – כשליש מגיעים בכיתה ט'; שני-שלישים מגיעים בכיתה י', מכל העולם.
ישעיהו יחיאלי: זה אודות למה שנעשה כאן.
ישעיהו יחיאלי: מה שהוסבר פה לעניין התעריפים, כמו שוורדה הזכירה, יש תעריף לאור.
ישעיהו יחיאלי: הלאור הזה עוד חי, אבל עשרות שנים כבר לא במינהל הציבורי.
ישעיהו יחיאלי: הוא עבד באגף התקציבים, לדעתי, בשנות ה-60', ומאז מעדכנים את התעריף על זה מדדית בלבד.
ישעיהו יחיאלי: מה שהמדינה נותנת למוסדות הקולטים זה אחוז מהתעריף.
ישעיהו יחיאלי: יש מקומות של 85%, יש מקומות של 100%, למשל התנועה הקיבוצית.
ישעיהו יחיאלי: ויש המודרכים, שאני לא יודע להעריך את זה, אבל נגיד, זה 120% לאור.
ישעיהו יחיאלי: מה שהם אומרים: גם אנחנו רוצים עד 120, ואם לא, לפחות 100.
ישעיהו יחיאלי: במה הם שונים מאחרים?
ישעיהו יחיאלי: יש כאן בעיה יסודית.
ישעיהו יחיאלי: נכון שזה קשור לוועדת החינוך, אבל ועדת העלייה היא הפה של התלמידים העולים, גם כשנמצאים במערכת החינוך.
ישעיהו יחיאלי: אי-אפשר להגיד שילד נעלה וילד שיש לו משפחה בארץ, זה אותו דבר.
ישעיהו יחיאלי: האחריות שנדרשת מהם, מה שאנחנו דורשים מהם בשם המדינה, זה 24 שעות, שבעה ימים בשבוע, כל ימות השנה כולל שבתות וחגים, וכשהרב אמר קודם: הם היו אצלנו – אני לא יודע אם הבינו: הם היו אצלו בבית.
ישעיהו יחיאלי: "אצלנו" זה לא פה בפנימייה.
ישעיהו יחיאלי: זה כל שבת הם פה, כל שבת שהם לא יוצאים.
ישעיהו יחיאלי: לכן נקודת המוצא- - -
יצחק קלמן: לא אצלי לבד; כל הצוות.
ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר שהמחויבות שנדרשת מהם, לקחת ילד בלי הורים, לא יכולה להיות מושווית בבסיס לתלמיד רגיל שבא לפנימייה.
ישעיהו יחיאלי: כשאני למדתי בפנימייה, הייתי יוצא הביתה פעם בשלושה שבועות.
ישעיהו יחיאלי: הנכדים שלי יוצאים שלוש פעמים בשבוע, כי החינוך הפנימייתי כבר לא מה שהיה פעם, לישראל.
ישעיהו יחיאלי: פה מדובר בילדים שזה ביתם היחיד.
ישעיהו יחיאלי: לכן עצם ההשוואה לתלמידים הישראליים היא בעייתית.
ישעיהו יחיאלי: אי-אפשר לתקן הכול בבת אחת, אבל התיקון הראשון שיהיה ביוזמת
ישעיהו יחיאלי: כם – להשוות את כל תלמידי נעל"ה לרמה הגבוהה של ההחזקה.
ישעיהו יחיאלי: אחר כך נטפל ביתר.
דנה גורדון: למה משרד הקליטה לא- - -
ישעיהו יחיאלי: משרד הקליטה אחראי עליהם מרגע שהם אזרחים, קודם כל.
ישעיהו יחיאלי: ומרגע שהם אזרחים יש סל סיוע לבוגרי נעל"ה, שמופיע בהוראת שעה של משרד הקליטה.
ישעיהו יחיאלי: משרד הקליטה מתייחס לבוגרי נעל"ה לא כעולים, כי הם לא יכולים לקבל סל קליטה אחרי שהמדינה החזיקה אותם שלוש-ארבע שנים בבית ספר, אז יצרו סל מיוחד של סיוע לבוגרי נעל"ה, שזה היום כל הלימודים האקדמיים עד סוף תואר ראשון – זה השתנה השנה; עד עכשיו זה היה שנתיים.
ישעיהו יחיאלי: קודם כל, השכלה גבוהה ארבע שנים.
ישעיהו יחיאלי: מעבר לזה, יש סכום מסוים שמקבלים אותו בשלוש פעימות, מהרגע שהתאזרחו – שלוש פעמים סכום מסוים.
דוברת: וחיילים או חיילות ושירות לאומי מקבלים סיוע נוסף.
ישעיהו יחיאלי: ודאי.
ישעיהו יחיאלי: לכן הבעיה שלנו היא לא משרד הקליטה.
ישעיהו יחיאלי: השאלה והתשובה נמצאות במשרד החינוך.
ישעיהו יחיאלי: תלמידי נעל"ה כולם יושבים על החלטת ממשלה, אחת מ-92', אחת מ-2002, ואחת מ-2012.
ישעיהו יחיאלי: היתה הרעה.
ישעיהו יחיאלי: לא עניין של אזרחות.
דנה גורדון: אפשר לנסות להוציא מכתב לשר החינוך הנכנס, לנסות להגדיל את זה, ואם זה לא ילך, לפנות לוועדת החינוך, ולקיים ישיבה משותפת.
ישעיהו יחיאלי: בהחלט.
ישעיהו יחיאלי: זה נראה לי תיקון מהיר, מיידי.
ישעיהו יחיאלי: ביכולת
ישעיהו יחיאלי: כם ליזום אותו.
יצחק קלמן: אני פה נותן הבטחה – באותו רגע שתתקנו, אקח עוד 50 שנות.
יצחק קלמן: לא אסתפק במה שיש.
יצחק קלמן: אקח עוד ועוד.
יצחק קלמן: היום אני קצת בפחד.
יצחק קלמן: אני מבטיח לכם שתבואו לבקר.
ורדה שרגאי: הרב קלמן, אנחנו נלחמים בוועדת החינוך של הכנסת, להעלות את לאור, כי זה לא ריאלי – לא לעולים ולא לישראלים.
ישעיהו יחיאלי: זה לא רק המלחמה שלהם.
ישעיהו יחיאלי: היו שני דוחות של מבקר המדינה, שטיפלו בסל לאור.
אברהם נגוסה: אני חושב שיש מה לעשות.
ישעיהו יחיאלי: ברור – אתם בתחילת קדנציה.
אברהם נגוסה: אם זה לא בעיה של התאזרחות, כמו משרד הקליטה, ומשרד החינוך – אין בעיה כזאת, אני חושב שאנחנו כוועדה נפנה לשר החינוך.
מרדכי יוגב: גם סל לאור – למה הוא מחולק לא בשווה?
מרדכי יוגב: למה הקיבוצים מקבלים X, ואתם X מינוס?
ישעיהו יחיאלי: אז אני ניסחתי את זה פוזיטיבית – בואו נשווה אותם לרמה העליונה של ההחזקה.
אברהם נגוסה: אסטרטגיה נכונה.
ישעיהו יחיאלי: חבר הכנסת יוגב, לא באנו פה לדון על נעל"ה.
ישעיהו יחיאלי: אמרתי את זה ליושב-ראש בתחנה הראשונה: רוצים ישיבה על נעל"ה – נעשה ישיבה על נעל"ה.
ישעיהו יחיאלי: באתם לראות שני מוסדות, העלו בפניכם בעיה, אז הצעתי לכם פרשנות וכיוון פעולה.
אברהם נגוסה: תודה רבה, כבוד הרב.
אברהם נגוסה: מאוד נהנינו לראות את מפעל החיים שאתם עושים.
אברהם נגוסה: תמשיכו ותעשו.
אברהם נגוסה: הצלחה בכל זה.