GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם נגוסה: זה במסגרת לא פורמלית.
<דוד סמסון: לא, בית ספר בגרות.
<דוד סמסון: זה בית ספר עירוני בירושלים.
<אלי זרחין: השאלה, אם זה בית ספר או היל"ה.
<דוד סמסון: זה בית ספר שמיועד לנושרים.
<דוד סמסון: אינטרני, עם סמל מוסד.
<דוד סמסון: זה עירוני ד' של ירושלים.
<דוד סמסון: בית ספר אינטרני לכל דבר.
<דוד סמסון: התלמידים מרגישים שזה הבית שלהם.
<דוד סמסון: יש אוכל בבית ספר כל יום, אז הם באים, ובסוף השנה צריכים לגרש אותם – אומרים: שנת הלימודים הסתיימה, לכו, כי הם באים לא בשביל הלימודים אלא הם באים בשביל החברה.
אברהם נגוסה: אתה אומר שמשרד החינוך או הרשות המקומית צריכות להפעיל תוכנית או בית ספר כזה – זו ההמלצה שלך?
<דוד סמסון: כן, עוד מודלים כאלה.
<דוד סמסון: היא מפעילה.
<דוד סמסון: זה קיים.
<דוד סמסון: פשוט לשכפל את ההצלחה במקומות אחרים.
אברהם נגוסה: אני חושב שבהזדמנות הבאה, בדיון הבא נשאל את משרד החינוך – יעשו שיעורי בית ויענו לנו, האם ניתן לעשות את זה.
<רוני אקלה: אני חושב שהרשויות המקומיות או מישהו שמייצג אותן- - -
<שמעון סיאני: שלום, שמי שמעון סיאני, מנכ"ל עמותת ידידים.
<שמעון סיאני: אנחנו כארגון קמנו בשביל לסייע בקליטת עלייה, כשהגיע גל העלייה ב-90' וב-91'.
<שמעון סיאני: אנחנו היום מפעילים תוכניות ברצף של מגיל 6 עד 36.
<שמעון סיאני: רובן הן סוג של מניעת נשירה.
<שמעון סיאני: חלק שמענו פה, על תוכנית סיכויים.
<שמעון סיאני: אני רוצה לציין כמה דברים שעלו פה מתוך הדיון.
<שמעון סיאני: אחד, מחקר שנעשה על בוגרי תוכנית סיכויים עד חמש שנים מהשחרור הראה ש-100% מהם משולבים במסגרות.
<שמעון סיאני: 79% מהם לא חזרו לפשיעה, 56% התגייסו לצה"ל, אז עכשיו אנחנו עובדים עם צה"ל כדי למנוע נשירה מתוך צה"ל.
<שמעון סיאני: אני מספר זאת, כי אני חושב שאפשר ללמוד ממודלים של הצלחה, מה כן אפשר לעשות.
<שמעון סיאני: כמה דברים ברורים היום בנושא קליטת עלייה: אחת, זה מחייב תוכנית של רצף; זה לא נגמר אחרי שנה, שנתיים או שלוש.
<שמעון סיאני: לכן צריך לבנות פה משהו שמאפשר רצף.
<שמעון סיאני: שתיים, יש השאלה הגדולה, של מי האחריות: משרדי ממשלה, עמותות, ויותר מזה – הורים או המוסדות.
<שמעון סיאני: אני חושב שבמודל שאנחנו מציגים עכשיו, במודלים שאנחנו מאוד מאמינים בהם, שהצליחו, אפשר לראות את השילוב.
<שמעון סיאני: המודל הזה של תוכנית סיכויים, שאחר כך התרחב גם לתחום של נערות וגם לתחום אחר, באמת מאפשר, כי יש ועדת היגוי עליונה, שיושבים שם גם משרד הקליטה, גם משרד הרווחה, גם משטרת ישראל, ויש גם ועדות היגוי יישוביות, ואז ממילא אנחנו כארגון, שהוא גם ארגון מפעיל וגם ארגון שמגייס 50% מהתקציב, שזה גם חשוב לומר, יכולים להכשיר את הלוחמים בשטח.
<שמעון סיאני: אז ראשית, זה מאפשר רצף, ה-50% מאצ'ינג הזה; שתיים, שיתוף הפעולה, שהוא בין משרדים או בין הרשויות, שהם אנשי המקצוע לבין ארגון של מגזר שלישי מאוד מוכיח את עצמו, כי מגזר שלישי יכול לגדל אנשים שהם גם רגישי תרבות, אבל גם להכשיר אותם, לעשות את זה בצורה מקצועית ברמה גבוהה.
<שמעון סיאני: דבר נוסף, אנחנו עובדים בתוך הקהילה, ואנחנו דופקים בדלת של העולה החדש.
<שמעון סיאני: התוכנית הזאת מביאה אותנו אליו הבית.
<שמעון סיאני: אנחנו לא רק מוציאים אותו למסגרות – שזה חשוב; אלה דברים מאוד חשובים, אבל הרבה פעמים בתוך הקהילה, אני חושב שצריך להתרגל לדבר על שמות של אנשים.
<שמעון סיאני: לא כל הילדים העולים; יש להם שם, יש להם תעודת זהות, ויש להם רגישות ויש להם הורים.
<שמעון סיאני: הדבר הראשון שאנחנו צריכים לעשות כשאנחנו דופקים בדלת, זה להציג את מה שאנחנו עושים, ולבקש מההורה, גם אם הוא אלכוהוליסט או מסומם או נמצא במקום קשה, שיאשר לנו בחתימת ידו, שהוא מוכן שנעבוד עם הילד שלו.
<שמעון סיאני: שיידע מה הולכים לעשות עם הילד שלו.
<שמעון סיאני: הסיפור הזה של כניסה מושכלת לבתים, הוא הסיפור החדש.
<שמעון סיאני: הסיפור שמאפיין את הקליטה היום הוא של אינדיבידואלים.
<שמעון סיאני: לכל אחד יש מסלול ההתקדמות האישי שלו והבעיות האישיות שלו.
<שמעון סיאני: לכן אנחנו צריכים לפתח מודלים שמגיעים לבן אדם, איפה שהוא נמצא.
<שמעון סיאני: חלק מהאנשים האלה יגיעו למרכזים – זה בסדר גמור, אבל חלק לא יגיעו למרכזים.
<שמעון סיאני: צריך או למשוך אותם למרכזים, או לבנות להם מסלול שהם נמצאים שם.
<שמעון סיאני: בנוסף, ננסה לעשות את המעבר של להפסיק לדבר על מניעת נשירה, ונדבר על מיצוי הכישרונות של העולים החדשים.
<שמעון סיאני: מגיעים לפה ילדים עם כישרונות גדולים.
<שמעון סיאני: אנחנו רגילים לדבר על טראומות במדינה, כי אז יש תקציבים, אבל אני חושב שצריך לעשות לאט-לאט את המעבר.
<שמעון סיאני: הקומה הראשונה היא מניעת נשירה, אבל אחר כך מה נעשה אתם, כדי שיישארו בעסק?
<שמעון סיאני: מחקרים שאנחנו עשינו בתחום מניעת נשירה הראו, למשל, שתמיכה רגשית חשובה לא פחות מתמיכה לימודית.
<שמעון סיאני: איך מודדים תמיכה רגשית - סיפור שלם, שאלות של מחקר, אבל ברגע שמישהו ירגיש שהוא חלק מהעניין, הוא בעצמו ירצה להתנדב בחזרה, הוא בעצמו לוקח אחריות על החיים שלו, אז נראה פה אנשים שלא נצטרך להתעסק עם מניעת הנשירה שלהם, והם יפעלו באופן חיובי.
<שמעון סיאני: בנוסף, יש שולחנות עגולים.
<שמעון סיאני: אני חושב שאתה כיושב-ראש הוועדה צריך לפנות גם לשולחן העגול של משרד החינוך וגם לשולחן העגול של משרד ראש הממשלה, ולזהות את כל המוטיבים שאמרנו פה.
<שמעון סיאני: להפעיל תוכניות ברצף, להפעיל תוכניות רגישות תרבות ובתוך הקהילה, שמביאים את האנשים אל הבית, וזה גם מה שהעלו החבר'ה מבני מבני עקיבא, איך מכינים את החברה הקולטת לקלוט ברגישות הנכונה, כי חלק זה עניין של שפה, אבל חלק זה עניין של שפה תרבותית ורגישות רב-תרבותית, ואנחנו בסך הכול בונים פה מדינה ולא רק שבטים, אז אנחנו רוצים לחבר את כלל האוכלוסייה, לאהוב את כלל האוכלוסייה ולהכיר את הרגישות של כלל האוכלוסייה, אבל החסמים הבירוקרטיים, אדוני יושב-ראש הוועדה – אתה חייב לפעול.
<שמעון סיאני: היום האוצר מקשה עלינו בתכנון אסטרטגי ארוך טווח, בבניית תוכניות ארוכות שנים.
<שמעון סיאני: הרגו את המיזמים המשותפים; אין כבר מיזמים משותפים כמעט.
<שמעון סיאני: עשו אותם בעייתי.
<שמעון סיאני: כל הסיפור של התמיכות - שאתה מקבל את התמיכה באוקטובר, וצריך לנצל אותה עד דצמבר, פשוט מאבד את האפשרות לעשות פעילות אפקטיבית, והשיטה היא, ואני יכול להוכיח אותה גם כלכלית – אפשר באותו תקציב, בלי להוסיף שקל אחד – לעבוד יותר נכון.
<שמעון סיאני: אני חושב שהחברים שלנו ברשויות המקומיות יכולים להעיד על זה.
<שמעון סיאני: אנחנו נמצאים היום בכ-120 ישובים בארץ.
<שמעון סיאני: עובדים בשקט, ובלי תקשורת, אפשר כשיש החמצן הבסיסי הזה אפשר לעשות פה שיתופי פעולה טובים, כי גם התקדמנו כמדינה.
<שמעון סיאני: אנחנו יודעים לעבוד ביחד, משרדי ממשלה עובדים אחד עם השני, אנחנו רואים ברכה מהעבודה המשותפת הזאת.
<שמעון סיאני: החסמים האלה, צריך לעזור לנו לשחרר אותם.
אברהם נגוסה: אני מאוד מודה לך.
אברהם נגוסה: אשמח מאוד – זה יעזור גם לוועדה – אם אתה יכול לכתוב את הדברים האלה, כדי שנוכל לפנות לאוצר, ולבנות - מה שאתה אומר זה מיזם משותף, שיכול לחבר את כולם כדי להצליח בנושא.
אברהם נגוסה: תודה רבה לך.
אברהם נגוסה: אלכס, בבקשה.
<אלכס שמידט: שמי אלכס שמידט.
<אלכס שמידט: אני מנהל מחלקה לעלייה וקליטה – פעם היה לנו שם: היחידה לטיפול לתלמידים עולים, בעיריית רמת גן.
<אלכס שמידט: אני גם מייצג ארגון מנהלי קליטה ועלייה בארץ.
<אלכס שמידט: זה ארגון יחסית חדש שהוקם.
<אלכס שמידט: יש לנו גם גישה עם יו"ר הוועדה, שמוקם במרכז לשלטון מקומי.
<אלכס שמידט: משרד החינוך בשעות הבוקר, משרד הקליטה בשעות הפנאי, עמותות בשעות הפנאי.
<אלכס שמידט: אין מישהו אחד שרואה את הילד.
<אלכס שמידט: מרוב האנשים שמטפלים, אנחנו לא רואים את המשפחה ולא את הילדים.
<אלכס שמידט: הרשויות מקומיות – צריך מישהו אחד, לראות את המשפחה.
<אלכס שמידט: רוב המחלקות לעלייה וקליטה ברשויות מקומיות הן לא כמו, למזלי, ואני אומר - עיריית רמת גן נמצאת באגף החינוך, ויושב עם כל המחלקות באגף החינוך ורואה את הילד – או נפרד, או הם נמצאים איפשהו ברווחה.
<אלכס שמידט: זה אומר שיש להם קושי לשתף פעולה, וקושי לקבל מידע ממשרד החינוך, ממנהלי בתי הספר.
<אלכס שמידט: אני שמח שיש ירידה משמעותית בפשע, כי יש גם קצין מניעה מצוין – צורי, שאנחנו עובדים אתו, אז יש לנו 64% ירידה בפשיעה בעיר בקרב ילדים עולים, אבל יש פה קושי, וצריכה להיות ועדה משותפת עם ועדת החינוך, שתעזור למנהלי מחלקות לעלייה וקליטה, לשתף פעולה עם מנהלי מחלקות חינוך או מישהו שאחראי על חינוך ברשויות מקומיות, כי לא נותנים.
<אלכס שמידט: יש מחסומים.
<אלכס שמידט: גם יש מחסום מבחינת לקבל מידע ממנהל בית ספר למישהו שאחראי על קליטה ועלייה.
<אלכס שמידט: יש מחסום, ולכן אנחנו לא רואים.
<אלכס שמידט: אז יש הרבה עמותות, שאף אחד לא מכיר, מי מפעיל שם ואילו תוכניות.
<אלכס שמידט: אז אם יש ברמת גן מישהו אחד שרואה, אנחנו גם עובדים עם משרד הקליטה, גם עם חינוך וגם עם העמותות.
<אלכס שמידט: בסופו של דבר אנחנו רואים את התוצאות בשטח.
<אלכס שמידט: לגבי מנהלי בתי ספר, ואנחנו דיברנו על זה עם מאיה בשבוע שעבר במרכז לשלטון מקומי, שנפגשה עם מנהלי מחלקות לעלייה וקליטה - למנהלי בתי ספר אין מושג מהו ילד עולה.
<אלכס שמידט: בלי שאני פוגע באינטליגנציה שלהם – אין להם זמן.
<אלכס שמידט: חוזר מנכ"ל הוא דבר מסובך.
<אלכס שמידט: בואו ננסה לקרוא את זה פה יחד, ונראה מה נבין מזה.
<אלכס שמידט: צריכות להיות השתלמויות, הכשרות ממנהלי בתי ספר, למנהלים שאחראיים על חינוך ברשויות מקומיות, כי לאף אחד לא ברור מהו ילד עולה.
<אלכס שמידט: כפי שנאמר פה, עד עשר שנים, עד שנה, שנתיים, אנחנו מדברים על הרבה מאוד הגדרות לא ברורות, אז צריך להיות קו אחד עם הגדרה ברורה, מה אני יכול לקבל, במירכאות, מהחינוך, מהקליטה או ממקום כזה או אחר.
<אלכס שמידט: אנחנו צריכים משאבים למגשרים.
<אלכס שמידט: מה שמאיה אמרה – ואנחנו אומרים כל יום תודה על מה שהיא נותנת, אבל בעיריית רמת גן אנחנו מפעילים שלושה על חשבון הרשות.
<אלכס שמידט: הרשות עשירה, יש להם כספים – לא, זה פשוט כי ראש העיר רואה בזה חשיבות, לתת תמיכה לילדי עולים, אז אנחנו מפעילים מגשרים, אבל אין תקציבים למגשרים.
<אלכס שמידט: יש חוקים מאוד נוקשים.
<אלכס שמידט: צריכה פה פנייה לשר החינוך - אנחנו צריכים מגשרים, כי הם מאוד חשובים בשטח, מה שנאמר כאן.
<אלכס שמידט: צריך תקציבים.
<אלכס שמידט: ודבר אחרון, דובר פה על נשירה.
<אלכס שמידט: נשירה זו התוצאה, וזה מתחיל בגיל הרך.
<אלכס שמידט: אמר פה אלי, שצריך להיכנס לבתי הספר, לא צריך להיכנס לגני ילדים.
<אלכס שמידט: אין שום תוכנית במשרד החינוך, שמטפלת בילדים בגיל הרך.
<אלכס שמידט: שוב, אחזור לעיריית רמת גן – אנחנו מטפלים, נותנים מעל 150 שעות בהוראת עברית בגני ילדים לבני עולים, לדור שני, בלי להתחשב ולראות אם יש לו אבחונים או בעיטת.
<אלכס שמידט: פשוט מתגברים ילדים בגיל הרך.
<אלכס שמידט: אנחנו מכניסים מגשרת לגיל הרך.
<אלכס שמידט: היא רק מטפלת בגיל הרך – נפגשת עם ההורים נון סטופ, נפגשת עם הגננת, עם הצוות החינוכי, אבל אין תוכנית.
<אלכס שמידט: ראש תחום שפות במט"ח בעד לפתח תוכנית.
<אלכס שמידט: יש כבר תוכניות.
<אלכס שמידט: מה שמדהים אצלנו במדינה, כנראה, שיש תוכניות לכל דבר, ופשוט לא מפעילים אותן.
קריאה: אבל לעולים, לא לבני עולים.
<אלכס שמידט: כן, אבל לפחות בוא נתחיל מעולים.
<אלכס שמידט: יש תוכניות, ואין מישהו שמפעיל בשטח.
<אלכס שמידט: צריך להבין – מנהל בית הספר או הגננת או הרכזת, בשבילם הילד העולה או בני עולים הוא חייזר.
<אלכס שמידט: לא מבינים למה הילד הזה נולד באיכילוב, והוא לא יודע עברית, ולמה ההורים אומרים לו: דבר רוסית או דבר אמהרית או כל שפה, וכל המחקרים אומרים שיש חשיבות לדור שניות.
<אלכס שמידט: זה תורם למדינה, לכלכלה ולכול, אבל איכשהו זה לא מחלחל לשטח.
<אלכס שמידט: שוב – משרד החינוך צריך להפעיל הרבה מאוד תוכניות והכשרות.
<אלכס שמידט: למשל, אנחנו מפעילים השתלמות להוראת עברית כשפה שנייה למורים.
<אלכס שמידט: זה קורה רק ברמת גן, יש לנו 36 מורים שלומדים איך ללמד הוראת עברית כשפה שנייה.
<אלכס שמידט: למה אין את זה ברשויות מקומיות אחרות - שאלה.
אברהם נגוסה: ישיאלם פקדה, המועצה לשלום הילד.
<ישיאלם פקדה: אני רוצה להתחבר לסוגיית הנשירה ומה שדיברו כאן על שיתוף ההורים בכל מה שקורה לילדים.
<ישיאלם פקדה: אני רוצה לספר לכם סיפור של ילד, מתוך הפניות שמגיעות אלינו למועצה לשלום הילד.
<ישיאלם פקדה: ילד ממרכז הארץ – זה קשור להפניית יתר של ילדים לחינוך המיוחד, שזה נשמע כמו סיפור מהעבר אבל זה קיים; זה קורה הרבה בשתי ערים במרכז הארץ, לפי הפניות שמגיעות אלינו – ילד שכבר נמצא בחינוך המיוחד, מורחק מהמסגרת על בעיות התנהגות, ובמקום שהמסגרת תתמודד עם בעיות ההתנהגות של אותו ילד במסגרת החינוך המיוחד, הרחיקה אותו בשל בעיות התנהגות בטענה שהוא מסוכן לעצמו.
<ישיאלם פקדה: הם דרשו מההורים, לקחת את הילד לפסיכיאטר.
<ישיאלם פקדה: הפסיכיאטר קיבל את המכתב מבית הספר, ההורים והילד עומדים מולו.
<ישיאלם פקדה: הם אפילו לא התיישבו, והוא רושם תרופה פסיכיאטרית לילד, ודורש ממנו לקחת.
<ישיאלם פקדה: ההורים, כמובן, מתנגדים, בטענה שהילד שלהם בריא, והם לא רוצים לתת לו תרופה פסיכיאטרית.
<ישיאלם פקדה: כך הילד ממשיך להיות בבית.
<ישיאלם פקדה: ההורים לא מתמצאים - זה אומר שהמערכת מנצלת את חוסר-ההתמצאות של ההורים, את חוסר-היכולת הכלכלית של ההורים; ההורים לא יכלו לקחת את הילד הזה לאבחון פרטי מיידי – הם לא מתמצאים, לא יודעים איך עושים את זה.
<ישיאלם פקדה: עד שמגיעים, מחפשים איך עושים את זה ומגיעים לשירותי הרווחה - הם מפנים אותם לקופת החולים, שם יש תור המתנה מאוד ארוך, עד שהילד אובחן.
<ישיאלם פקדה: בינתיים הילד חודשיים-שלושה ברחוב.
<ישיאלם פקדה: הסיפור שלו מגיע אלינו- - -
אברהם נגוסה: הצטרפה אלינו חברת הכנסת טלי פלוסקוב מכולנו.
<ישיאלם פקדה: הילד פונה למישהי ברחוב, מספר לה את סיפורו, וכך הסיפור מגיע אלינו.
<ישיאלם פקדה: אנחנו פונים למשרד החינוך, מתקיימת ועדה מיוחדת בעניינו, לשם הגיע אותו פסיכיאטר שהורה על מתן תרופה, והוא באותה ועדה מורה לאשפז את הילד מיידית, כי הוא מסוכן, מבלי לראות אותו חודשים.
<ישיאלם פקדה: גם ככה חודשים לפני ראה אותו דקה או שתיים, ורשם לו תרופה פסיכיאטרית.
<ישיאלם פקדה: הילד המשיך להישאר ברחוב, העובדת הסוציאלית לקחה אותו למיון בבית החולים.
<ישיאלם פקדה: שם בדקו אותו, והתברר שלילד אין בעיה, שמצריכה טיפול פסיכיאטרי, הילד לא מסוכן לעצמו, וכך הילד חוזר למסגרת לאחר חמישה חודשים.
<ישיאלם פקדה: זו נשירה או הנשרה או הפניית יתר של ילדים עולים לחינוך המיוחד.
<ישיאלם פקדה: אותו דבר קרה לילד ממוצא רוסי.
<ישיאלם פקדה: אותו תהליך – יש לו אבחון מסודר, יש ועדה שהחליטה איפה הוא צריך להיות, אבל הוא הופנה לאותו פסיכיאטר, ונאמר לאבא: הפסיכיאטר הזה ימצא לו מסגרת שתדאג לו לפתרון תחת קורת גג אחת.
<ישיאלם פקדה: מסתבר שזו מסגרת לילדים עם בעיות נפשיות.
<ישיאלם פקדה: התופעה הזאת - אנחנו שומעים דרך שתי הדוגמאות האלה - רווחת העיר המדוברת הזאת ובערים נוספות במרכז הארץ.
<ישיאלם פקדה: אני חושבת שמשרדי החינוך והבריאות והוועדה צריכים לתת את הדעת על הדבר.
<ישיאלם פקדה: תודה.
אברהם נגוסה: יש מישהו ממשרד הבריאות?
אברהם נגוסה: בבקשה, ליליה קימיאגרוב.
<ליליה קימיאגרוב: שלום, אני נציגת עמותת פורום הורים עולים.
<ליליה קימיאגרוב: אנחנו עשינו בהזמנה של משרד הקליטה ב-2006 מחקר ששמו: הסתגלות סוציו-תרבותית של משפחות עולים והשפעתה על תהליך נשירת המתבגרים מבתי ספר.
<ליליה קימיאגרוב: כחלק ממענה העמותה עשינו מיזם משותף מאוד חשוב עם משרד הקליטה, עם שרה כהן, משרד הרווחה, תוכנית משפחה תומכת.
<ליליה קימיאגרוב: אני מלווה של התוכנית, פועלת בשטח.
<ליליה קימיאגרוב: הנושאים המדוברים היום הם הנושאים המרכזיים שאנחנו עובדים אתם במשך כתשע שנים שהתוכנית קיימת בעשר ערים בארץ, ואנחנו עובדים עם התופעה המצערת, שהנשירה והמצוקה הובילו בני נוער לפתיחת תיקים ולעולם העבריינות.
<ליליה קימיאגרוב: בהסתמך על ניסיוננו העשיר ועל שיתוף הפעולה עם שירות המבחן לנוער ורשויות במוסדות שונים, לקחנו על עצמנו להיות החולייה המקשרת.
<ליליה קימיאגרוב: על-ידי כך אנחנו נותנים סיוע ועזרה להורים ולמתבגרים.
<ליליה קימיאגרוב: לאור הצלחת התוכנית אנחנו מחברים בין כל מיני גורמים, ועוזרים למשפחה לצאת מהמצב הזה, ולהוביל את הנערים ללימודים, לסיים את התיקים, לסגור בצורה מוצלחת.
<ליליה קימיאגרוב: אני חושבת שהתוכנית הזאת לא צריכה להיות רק חלק מהמדינה, כלומר תקצוב של חלק משרד הקליטה, אלא ילדים זה העתיד שלנו, זה העתיד של המדינה, ולכן חשוב שהתוכנית תהיה ממומנת באופן מלא מהמדינה.
<ליליה קימיאגרוב: אני רואה בשטח בקשה של קציני המבחן, להנחיל את התוכנית לא רק לעולי חבר העמים אלא גם לשאר הקבוצות של העולים, במיוחד לעולי אתיופיה.
אברהם נגוסה: חברת המתנ"סים, מישל בן שטרית, בבקשה.
<מישל בן שטרית: ראשית, החברה למתנ"סים פועלת בכמעט 160 רשויות.
<מישל בן שטרית: יש לנו לא מעט מקומות שאנחנו רואים התייחסות של או שלוחות או מיקוד עבודת עולים בתוך המתנ"סים.
<מישל בן שטרית: הדבר המרכזי שאנחנו ערים לו הוא הסיפור של הקהילה.
<מישל בן שטרית: זה עלה פה מאוד חזק לגבי החברה הקולטת - איך הקהילה מתייחסת לקבוצות העולים.
<מישל בן שטרית: שם, לדעתי, אנחנו נמצאים בחסר כלשהו.
<מישל בן שטרית: הרבה פעמים אנחנו ממוקדים בעבודה או בקצה הרצף – לפעמים לטפל, או לפני קצה הרצף - תהליך מניעה, או עבודה עם ההורים, שהם הגורם הישיר, ושוכחים שהעולים חיים בתוך קהילה, והיות שהם חיים בתוך קהילה, בלי עבודה ומחשבה על כל מה שקורה בקהילה, והתייחסות של הקהילה למרכיבים של האוכלוסיות השונות – יש מרכיב מאוד משמעותי, שמדברים על הזהות, הזהות של הקבוצה.
<מישל בן שטרית: אם אנחנו רוצים לחבר בין אוכלוסיות, אנחנו לא יכולים לעשות שילוב בצורה אוטומטית, ברגע שנחבר אנשים יחד באותו מקום.
<מישל בן שטרית: זה לא יקרה, עובדה.
<מישל בן שטרית: המציאות מוכיחה לאורך שנים שזה לא קורה.
<מישל בן שטרית: יש ניכור מאוד חזק בחברה הישראלית.
<מישל בן שטרית: כשאנחנו מדברים על בני נוער, הרבה פעמים אנחנו שמים בני נוער עולים עם בני נוער שהם ותיקים, והם לא באותו יחס של התנהגות, כלומר אם אני לא משקיע אנרגיה מאוד גדולה, מצד אחד, בזהות של אותה קבוצה, ואני מדבר לא רק על בתי הספר אלא בעיקר על פעילות אחר הצהריים – שם הילדים נמצאים באופן חופשי.
<מישל בן שטרית: אם אין להם פנאי שהוא משמעותי – אגב, אחד המחקרים האחרונים, שעדיין לא פורסם, מדבר על הקורלציה בין פנאי משמעותי לנשירה מבתי הספר.
<מישל בן שטרית: הוכח שם בצורה מאוד ברורה, שילדים שנמצאים בפנאי משמעותי אחר הצהריים, באופן מובהק זה מונע נשירה.
<מישל בן שטרית: אחד לאחד.
<מישל בן שטרית: תנועות הנוער, למשל, זו דוגמה מרכזית לפנאי משמעותי, אבל לא רק.
<מישל בן שטרית: לא רוב בני הנוער מגיעים לתנועות הנוער, לצערנו.
<מישל בן שטרית: יש הרבה מסגרות נוער בחברה הישראלית, שבני הנוער לא נמצאים שם.
<מישל בן שטרית: אני חושב שאנחנו חייבים לתת דגש לממד הזה, של הפעילות אחר הצהריים, מה קורה עם הילדים, איזה פנאי משמעותי יש להם, איזו נגישות אנחנו נותנים לאותו פנאי משמעותי, שהוא גם פנאי איכותי, איך אנחנו מחברים אחר כך בין בני הנוער השונים בקהילה שלנו.
<מישל בן שטרית: שם צריך לתת דגש מרכזי, מעבר לעבודה שנעשית עם כל קבוצה, עם כל אפיון, עם כל אוכלוסייה, עם ההורים וכו'.
<מישל בן שטרית: אני פחות מרגיש בחברה הישראלית שיש על זה דגש, והוועדה פה צריכה לתת לזה התייחסות.
אברהם נגוסה: כדי לעדכן אותך, דברים שנאמרו לפני שהגעת – בדרך כלל מה שנאמר היום בשיפור קליטת הנוער העולה, ולמנוע נשירה וגם הידרדרות ומצוקה, וכאן פה נציגי משרדי הממשלה והמגזר השלישי, העמותות, דובר פה בהסכמה שכולם רוצים לפעול, למגר את התופעה, בשילוב ידיים.
אברהם נגוסה: אני מדגיש את עניין שיתוף הפעולה והמיזם המשותף, זה הולך לכיוון משרד האוצר.
אברהם נגוסה: אני מדגיש את זה, כי את שייכת למפלגה של שר האוצר, ויש לנו פה נציגה שיכולה לעזור לנו.
אברהם נגוסה: לכן, שמעון, חשוב מאוד שתזרז את מכתבך, תציג לנו, והיא תעזור לנו לקדם יחד את העניין.
אברהם נגוסה: בקיצור, אין הכחשה - יש פה תופעה.
אברהם נגוסה: גם משרדי הממשלה, גם המגזר השלישי והעמותות, כולנו צריכים לשתף פעולה ולמגר את התופעה, כי אנחנו בונים חברה ולא שבט.
אברהם נגוסה: כך אמרת, שמעון, אם אני צודק.
טלי פלוסקוב: קודם כל, אדוני היושב-ראש, לא יצא לי לברך אותך בתפקיד.
טלי פלוסקוב: אני חושבת שלוועדה הזאת יש תפקיד מאוד חשוב, ובמיוחד בתקופה כל כך רגישה שכולנו חווים.
טלי פלוסקוב: שמעתי פה כמה דברים, שצריך לקחת בחשבון שניים מהם: אחד, אסור לנו לחסוך בשלב שאנחנו מטפלים בבני נוער, כי אם אנחנו היום נחסוך את השקל הזה, הוא בעוד שנתיים, שלוש, חמש, יהפוך לעשרות-אלפי שקלים.
טלי פלוסקוב: לכן אם נשקיע היום באותו ילד או בן הנוער, ונדאג לשעות אחרי בית הספר, לצורך העניין, כשאנחנו מדברים על שעות מערכת החינוך – נשים את זה בצד כרגע; כשאנחנו מדברים מה קורה אחרי בית הספר – שם אנחנו בבעיה.
טלי פלוסקוב: לכן אני בעד התוכניות.
טלי פלוסקוב: הייתי ראש עיר, וראיתי כמה תוכניות שמאוד צלחו.
טלי פלוסקוב: יחד עם זאת, אני מאוד מתחברת לנושא של השתתפות המדינה – אני מבינה שאני אומר וצריכה לשלם עבור מה שאני אומרת, אבל אני אומרת מה שאני מאמינה.
טלי פלוסקוב: לא ייתכן שרשות שאין לה יכולת כלכלית, לקחת על עצמה את התוכנית, תוותר על התוכנית.
טלי פלוסקוב: בדרך כלל הרשויות החלשות זה דווקא אלה שצריכות לטפל בבני הנוער, ושם יש הרבה עולים.
טלי פלוסקוב: לכן אני חושבת שהתנאי של השתתפות הרשות צריך לרדת פה בכלל מהפרק, כי הן דווקא אלה שלא מסוגלות להשתתף בסוג של מאצ'ינג לתוכניות הללו.
טלי פלוסקוב: אני בעד שהתוכניות הללו יפעלו ללא כל השתתפות הרשות.
טלי פלוסקוב: שתיים, כשאנחנו מדברים על המשפחה, על ההורים והשפעתם של ההורים על הילדים, שם צריך לשים דגש מאוד חזק.
טלי פלוסקוב: אנחנו יכולים לחנך את הילדים למה שאנחנו יודעים, אבל ברגע שהילד רואה בבית דברים אחרים, ברגע שהוא רואה שההורים שותים או שהם מרביצים, זה החינוך שהוא מקבל.
טלי פלוסקוב: הוא מבין שהמשפחה שלו זו דוגמה להמשך חייו.
טלי פלוסקוב: כאן אנחנו צריכים להשפיע, ולאתר את המשפחות האלה, שמכניסים לחינוך הילדים לא מה שאנחנו רוצים.
טלי פלוסקוב: אנחנו רוצים את טובת הילד ואת טובת החברה, כי שם אנחנו נקבל את עתיד המדינה שלנו.
טלי פלוסקוב: אנחנו מבינים היום שכל מה שאנחנו היום שותלים, יהיה העתיד שלנו בעוד עשר שנים.
טלי פלוסקוב: לכן צריך להגדיל את התוכניות גם לטובת המשפחה, ולראות איך אנחנו מגיעים למשפחה, כי דווקא המשפחות האלה לא כל כך משתפות פעולה, שזה גם נורא חשוב – איך אנחנו מגיעים למשפחות הללו, ומסבירים להורים שאנחנו לא נגדם; יש סוג של פחד – לוקחים את הילדים מהמשפחה, והפחד הזה הגיע גם מהמנטליות של המדינות שהם הגיעו מהם.
טלי פלוסקוב: מי שהגיע משם, מבין על מה אני מדברת.
טלי פלוסקוב: לכן אנחנו צריכים לשכנע אותם, לתת להם פלטפורמה להבין, שאנחנו לטובתם ולא נגדם.
טלי פלוסקוב: אנחנו כאן כדי לתת להם כלים נוספים להתמודד.
טלי פלוסקוב: הרי הרבה הורים רוצים באמת להתמודד עם זה, ולא יודעים איך.
טלי פלוסקוב: הם עומדים מול עובדה, כי אנחנו מדברים על בני נוער – זה הגיל המסובך והמורכב, ולכן אנחנו צריכים להיות לצדם, כדי ללמד אותם לחנך את הילדים.
טלי פלוסקוב: לכן בעיניי צריך לעבוד בשני קווים במקביל – אחד זה המשפחות, ההורים, והשני זה הילדים.
טלי פלוסקוב: אם נדע לתת את המענים האלה שם, וצריך לעשות את זה כמה שיותר מהר, כי כל שנה שאנחנו מאחרים, אנחנו מפסידים דור.
טלי פלוסקוב: לכן אם מישהו צריך למהר להגיש דוח - לא הבנתי; ראיתי את זה רק לאחרונה – למהר.
טלי פלוסקוב: אני לא חברה בוועדת הקליטה, אבל אהיה כאן לא פעם אחת, כי אני רואה חשיבות רבה.
טלי פלוסקוב: אני רואה המון משפחות, וראיתי בתור ראש עיר, וראיתי איפה הליקויים שלנו, איפה אנחנו שוגים, איפה אנחנו לא מגיעים.
טלי פלוסקוב: לכן, אדוני היושב-ראש, אני פה לצדך, וכל מה שנצטרך לעשות יחד, ככל שאוכל, אעזור ואתן יד.
אברהם נגוסה: מי שבא מהמגזר השלישי, אני מאוד מברך, ואני יודע את תרומת העמותות מהמגזר השלישי.
אברהם נגוסה: אני מאוד מברך על הפעילות שלכם, על העבודה החשובה מאוד שאתם עושים.
אברהם נגוסה: אני חושב שפה גם משרדי הממשלה, יש נכס חשוב, ולנצל אותו במובן החיובי למען קידום העולים, ולשלב ידיים.
אברהם נגוסה: אנחנו נקדם את הנושאים שעלו פה, וגם נעקוב אחרי זה.
אברהם נגוסה: אנחנו גם נקיים דיון נוסף בהקדם.
אברהם נגוסה: אני חושב שהיום בזה נסיים את הפגישה, אלא אם כן מישהו מרגיש מקופח, שלא דיבר.
<ורדה שרגאי: שלום, אני מייצגת פה את המינהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער.
<ורדה שרגאי: אני חושבת שמה שמאפיין את המינהל שלנו - אנחנו חלק ממשרד החינוך.
<ורדה שרגאי: החוזקות שלנו מתכתבות עם מה שאמרה חברתי ממכון ברוקדייל.
<ורדה שרגאי: יש אצלנו יחידה להנחלת שפה.
<ורדה שרגאי: העולים שמגיעים אלינו – קודם כל אנחנו מטפלים בנושא השפה שלהם, כי בלי ידיעת שפה אי-אפשר להמשיך הלאה.
<ורדה שרגאי: בנוסף, אנחנו אחראיים על כל כפרי הנוער.
<ורדה שרגאי: עצם זה שהילדים נמצאים אצלנו 24/7, אין להם פנאי.
<ורדה שרגאי: דיברו פה על מה קורה עם העולים בשעות הפנאי.
<ורדה שרגאי: אצלנו, הילדים, כל שעות הפנאי שלהם מלאות, ואז הם יכולים להתפתח בכל הכיוונים התפתחות אישית.
<ורדה שרגאי: הנושא של צוות.
<ורדה שרגאי: אין תרבות אחת של עולים דומה לשנייה.
<ורדה שרגאי: יש לנו צוות דוברי אמהרית ודוברי צרפתית ודוברי אנגלית, כך שלכל תרבות יש הצוות שלה.
<ורדה שרגאי: אני חושבת שזו החוזקה.
<ורדה שרגאי: דיברו פה על ההורים.
<ורדה שרגאי: אנחנו לא משאירים את ההורים מאחור.
<ורדה שרגאי: את כל התהליך אנחנו עושים יחד אתם.
<ורדה שרגאי: יש לנו אפס נשירה לגבי עולים שממש הגיעו לארץ.
<ורדה שרגאי: לגבי עולים ותיקים, מגיעים אלינו ילדים שמערכת החינוך לא יכלה לתת להם מענים – שם יש לנו נשירה, אבל נשירה קטנה.
<ורדה שרגאי: כאן המקום, השולחן הזה, אני קוראת, לתוך משרד החינוך, לתוך מערכת החינוך, וגם לעמותות למיניהן – אני חושבת שהבעיה היא באיתור ילדים שהמודל הזה של כפרי הנוער יכול לתת להם פתרון.
<ורדה שרגאי: אני חושבת שלא מכירים מספיק בחברה הישראלית את המערכת הזאת, ולצערי גם בתוך משרד החינוך, ואני אומרת פה משהו קשה, ומרשה לעצמי לומר את זה מתוך משרד החינוך – יש לנו שיתופי פעולה עם אגף שחר, אבל יש מחלקות שאני חושבת שצריך לחזק שם את שיתופי הפעולה כדי לאתר ילדים, שזו תהיה עבורם הזדמנות שנייה, ולא רק שלא ינשרו בסופו של דבר ממערכת החינוך, אלא יהיה להם ניוד חברתי גבוה.
אברהם נגוסה: ראינו זאת אתמול, ועשינו סיור בכפר הנוער הציוני וגם בבית אולפנה בהר נוף.
אברהם נגוסה: ראינו עבודה טובה, וראינו את העולים מכל הארצות.
אברהם נגוסה: זאת עבודה טובה.
<ורדה שרגאי: זאת הזדמנות להודות ליושב-ראש על הביקור, שהיה מאוד חשוב.
אברהם נגוסה: תודה רבה, הישיבה נעולה.
אברהם נגוסה: צהריים טובים לכל המשתתפים.
אברהם נגוסה: ועדה ראשונה.
אברהם נגוסה: זו הישיבה הראשונה של הוועדה.
אברהם נגוסה: הדיון בנושא ההיערכות לקליטת עולי צרפת ואוקראינה.
אברהם נגוסה: היוזמה לדיון – קיבלנו את זה יותר מהשטח - - - השטח, שגם בעניין ההיערכות לעלייה וגם בעניין תלונות בקליטה, פה, בארץ, ולכן חשבנו לעשות דיון ראשון בנושא הזה.
אברהם נגוסה: ואנחנו הזמנו גם גורמים רלבנטיים, הן בהיערכות לעלייה וגם בטיפול בקליטה, פה, בארץ.
אברהם נגוסה: ואני אבקש לשמוע את הגורמים, איך הם נערכים, וגם בעניין הטיפול בקליטתם פה, בארץ.
אברהם נגוסה: עקרונית, כל נציג יכול לדבר, להציג.
אברהם נגוסה: כמובן, גם התייחסות מצד חברי הכנסת.
אברהם נגוסה: אבל אני מבקש שכל אחד, כל מי שמדבר, יציג את עצמו, מאיזה גוף הוא בא, כדי שיהיה לנו ברור בפרוטוקול.
אברהם נגוסה: לפני שאנחנו מתחילים להציג, אני מעדיף שקודם כל נקבל את תמונת המצב ממר צח בן יהודה, ממרכז המחקר והמידע.
אברהם נגוסה: אני אשמח שתציג לנו ואז אנחנו - - -
<צח בן יהודה: תודה ליושב ראש הוועדה וברכות לישיבה הראשונה.
<צח בן יהודה: אני צח בן יהודה, רכז מחקר במרכז המחקר והמידע של הכנסת.
<צח בן יהודה: מרכז המחקר והמידע של הכנסת הכין לטובת תחילת עבודת הוועדה מסמך הסוקר סוגיות בתחומי העלייה והקליטה.
<צח בן יהודה: במסמך הזה, בין היתר, הוקדש גם פרק לסוגיית העלייה מצרפת ואוקראינה.
<צח בן יהודה: אני אתן מספר נתונים על העלייה מצרפת ואוקראינה.