GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דב ליפמן: כן, בבקשה.
<מנגסטו אדמסו: תודה רבה.
<מנגסטו אדמסו: אני עליתי ב-2006 לישראל.
<מנגסטו אדמסו: יש אנשים יותר מעשר שנים בכל מרכזי הקליטה, אנשים קשישים, אין להם מישהו שמטפל בהם, לא מקבלים כסף טוב - - -
דב ליפמן: אם אני לא טועה, זה רק 23 אנשים, נכון?
דב ליפמן: שהם למעלה מעשר שנים.
דב ליפמן: ממה שאתה הצגת.
<מנגסטו אדמסו: (מדבר באמהרית).
<זיוה מקונן-דגו: (מתרגמת): הוא קודם כל מודה לוועדה על ההתכנסות והוא אומר שיש חסם בנושא של היישובים, באים ואומרים לנו, 'אם אתם רוצים לקבל את המענק תרכשו ביישוב כזה וכזה, ואם לא תרכשו ביישובים האלה לא תקבלו בכלל מענק'.
<זיוה מקונן-דגו: יש יישובים באזור עדיפות א' ואזור עדיפות ב' שבעצם יש פער של 60,000 שקל בין אזור עדיפות א' ל-ב', כך שזה פוגע.
<זיוה מקונן-דגו: אבל האנשים שנוגעים בעניין יוצאים.
<מנגסטו אדמסו: אם הם לא שומעים אני אחזור על זה.
<זיוה מקונן-דגו: אדוני היושב ראש, מה שהוא אומר, האנשים שהיו אמורים לשמוע יוצאים ואני - - -
דב ליפמן: אני יודע, דיברנו על זה עכשיו.
<זיוה מקונן-דגו: (מתרגמת): או שאני אחכה עד שהם יחזרו ואז אני אחזור על הדברים.
דב ליפמן: אני חושב שכדאי להמשיך.
<מנגסטו אדמסו: בסדר.
<זיוה מקונן-דגו: (מתרגמת): עוד סוגיה, אם עברנו את השנתיים בשהות במרכז הקליטה, מהמענק מקצצים 7,000 עד 8,000 שקל על כל שנת שהות.
<זיוה מקונן-דגו: מה שהוא מציין זה שבתוך השנתיים של השהות במרכז הקליטה מצופה מאיתנו לעבור את תהליך הגיור וללמוד את אולפן עברית, כך שאנחנו לא עובדים כדי לחסוך את הכסף וההגבלה הזאת של השנתיים, זה לא בגלל שאנחנו לא רוצים לצאת, אז למה אנחנו נענשים ב-7,000-8,000 שקל אם זה לא תלוי בנו בכלל, היציאה ממרכז הקליטה?
<זיוה מקונן-דגו: (מתרגמת): הוא אומר דברים לא פשוטים והוא מבקש ממני לתרגם במפורש.
<זיוה מקונן-דגו: הוא אומר שמדינת ישראל עושה הכול כדי לטפל בנו, אבל ישנם פקידים במשרד הקליטה ובסוכנות היהודית שפוגעים בזכויות שלנו וזה על רקע המוצא שלנו, בגלל הראייה הגזענית שלהם, ואם צריך לעצור אותי אני מוכן ללכת לכלא, על ביזוי וכו', אבל זו החוויה שלי.
<זיוה מקונן-דגו: האנשים, הפקידים שמטפלים בתוך משרד הקליטה והסוכנות, פועלים בתפיסה גזענית פוגענית בקהילה.
דב ליפמן: משפט אחרון, כי אנחנו צריכים לסיים.
<זיוה מקונן-דגו: קשה לי לתרגם את זה.
<זיוה מקונן-דגו: ד"ר נגוסה, (מדברת באמהרית).
<זיוה מקונן-דגו: את זה קשה לי לתרגם.
דב ליפמן: זה אותו דבר?
<זיוה מקונן-דגו: לא, המשפט האחרון.
אברהם נגוסה: (מתרגם): מה שהוא אומר, האדם שקיבל את האחריות לטפל באנשים, בעולים, אם הוא מסתכל על זה מתוך כוונה טובה וחיובית כדי לעזור, הוא לא משלם על זה, על הכוונות הטובות, על הכוונות החיוביות, הוא לא משלם על זה, במקום זה הוא מפריד בין שחור ולבן, ומה שאנחנו מבקשים זה רק שיהיה טיפול בצורה שוויונית ובכוונות טובות, שזה לא עולה כסף.
דב ליפמן: הבנתי, תודה.
דב ליפמן: יהודה, שאלה, אני יודע שבני המנשה, שמגיעים מצפון הודו, התהליך זה רק שלושה חודשים - - -
<יהודה שרף: בני המנשה.
<יהודה שרף: אני אסביר, אדוני היושב ראש.
דב ליפמן: אני שואל למה הפער של שנה וחצי.
<יהודה שרף: זה לא שנה וחצי.
<יהודה שרף: העולים מאתיופיה עולים על פי החלטת ממשלה.
<יהודה שרף: החלטת הממשלה אמרה בפירוש מי עולה, איך עולה ודיברה על גיור.
<יהודה שרף: היא דיברה על גיור כדי שיוכלו להשתלב.
<יהודה שרף: מדינת ישראל היא מדינה יהודית, אני מתנצל, כדי שיוכלו להשתלב בחברה הישראלית שתקלוט אותם כמו שצריך.
<זיוה מקונן-דגו: חצי מיליון לא יהודים חיים במדינת ישראל.
דב ליפמן: זיוה, אנחנו לא נכנסים לזה עכשיו.
<יהודה שרף: זיוה, אני מוכן להיפגש איתך אחר כך ואני אתן לך תשובה על כל דבר.
<יהודה שרף: אני מעלה לארץ רק מי שהוא זכאי עלייה, נקודה.
<זיוה מקונן-דגו: נכון.
<זיוה מקונן-דגו: זה מה שצריך להיות.
<יהודה שרף: זכאי עלייה.
<יהודה שרף: אז תבדקי בבקשה את הנושא ואז תביני לבד.
<יהודה שרף: שלוש נקודות.
<יהודה שרף: בני מנשה עולים במסגרת אחרת לחלוטין, הם לא עולים חדשים, הם עוברים תהליך גיור של שלושה חודשים ואחרי זה, כשהם יהודים, הם משנים סטטוס מהאשרה שהם מגיעים ואז הם יכולים לקבל את זכויותיהם כעולים חדשים.
<יהודה שרף: כשהם מגיעים הם לא מקבלים סל קליטה כשהעולים מאתיופיה מקבלים ברגע נחיתתם סל קליטה.
דב ליפמן: אבל למה תהליך הגיור שלהם לוקח רק שלושה חודשים?
<יהודה שרף: כי הם עוברים הכנות מראש והרבה יותר קל להם לעבור את הבחינות.
דב ליפמן: בסדר, רק רציתי לדעת.
<מזינו מולה: (מדבר באמהרית).
<זיוה מקונן-דגו: הוא מבקש שד"ר אברהם נגוסה יתרגם את זה.
דב ליפמן: אוקיי.
דב ליפמן: בכמה משפטים, בבקשה.
אברהם נגוסה: (מתרגם): מה שהוא אמר, שמה שאנחנו מבקשים, לקנות ולצאת, לקבל את הזכויות ולצאת לדיור קבע.
אברהם נגוסה: אנחנו לא ביקשנו לקחת את התפקידים של עובדי משרד הקליטה או הסוכנות, אנחנו בסך הכול ביקשנו לקבל את הזכויות שלנו לקנות ולצאת.
אברהם נגוסה: מה שאנחנו רואים, שאין רחמנות, אפילו לקשיש בן 70 שנמצא, שהם רואים אותו במצוקה, אין רחמים.
דב ליפמן: אפשר לשאול אותו מתי הוא עלה, בן כמה הוא ואם הוא עובד ובמה?
אברהם נגוסה: הוא עלה ב-2008.
<מזינו מולה: רווק, אני עובד.
<מזינו מולה: ברוך ה', אני עובד.
<מזינו מולה: עבודה שחורה, הם לא רוצים, למה אנחנו עובדים עבודה שחורה?
אברהם נגוסה: (מתרגם): שלא נותנים לנו את הזכויות, לא נותנים לנו אפשרות לצאת, להיות עצמאיים ולגור ככה, אנחנו מרגישים שהם רוצים להחזיק אותנו במרכז קליטה כדי להאריך את תקופת העבודה שלהם, כי אנחנו מקור העבודה שלהם.
אברהם נגוסה: אם אנחנו נצא לא תהיה להם תעסוקה.
<מזינו מולה: וגם היה לנו ב-2003, לרווקים, הייתה משכנתא.
אברהם נגוסה: (מתרגם): עד 2003?
אברהם נגוסה: הוא שמע, אמרו לו, שהעולים הקודמים הרווקים ב-2003 קיבלו משכנתא ואיך סגרו את זה?
אברהם נגוסה: כלומר מענק.
אברהם נגוסה: ואז אחר כך סגרו את זה.
אברהם נגוסה: איך סגרו?
אברהם נגוסה: למה לא ממשיכים את זה?
אברהם נגוסה: (מתרגם): הוא אומר שאנחנו פה במדינת ישראל והממשלה, המדינה, היא אחראית לכל האזרחים, אז איך לא מסתכלים על הדברים האלה, כי ככל שאנחנו נשארים שם בגטאות, זו בעיה לחברה הישראלית ולמדינת ישראל, ולמה לא פותרים את הבעיה, למה הממשלה לא מתערבת למצוא פתרון להוציא אותנו.
אברהם נגוסה: בנוסף למצוקה שאנחנו נמצאים גם מעמיסים עלינו חובות של מים, חשמל, גז, שכירות.
אברהם נגוסה: הם מגדילים כל הזמן ומעלים את החובות עלינו.
אברהם נגוסה: לגבי הפתרון לקשישים, מה שנותנים, הדירות של עמידר, זה צריך להיות קרוב למשפחה שלהם, כי במשפחה הם אוכלים את האוכל המסורתי מאתיופיה וזה רק לקשישים, הילדים והקרובים יכולים לעזור להם.
אברהם נגוסה: אני סיימתי ותודה רבה.
דב ליפמן: רק מילה ואחרי זה סיכום.
<וונדה אקלה: מילה.
<וונדה אקלה: אדוני היושב ראש, לדעתי אחד מאשים את השני ולא פתרנו בזה את הבעיה.
<וונדה אקלה: בואו נשב ביחד, נמצא פתרון, כי מספר האנשים הוא קטן.
<חביב קצב: אני לא מבין מה זה לשבת ביחד, אני לא מבין מה המושג הזה.
<חביב קצב: מה המושג הזה?
<חביב קצב: אתה נמצא עשר שנים, שש שנים, שמונה שנים, בארץ, על מה אנחנו מדברים?
<חביב קצב: אחרי שנתיים בן אדם, שכבודו במקומו מונח, צריך לעזוב את מרכז הקליטה.
<חביב קצב: הוא מקבל את כל הטיפול, הוא מקבל את כל מה שצריך.
<קריאה: למה אתה מדבר ככה?
דב ליפמן: רגע אחד, יש לי שאלה.
דב ליפמן: השנתיים, האם זה על פי חוק, זה על פי נוהל?
<חביב קצב: זה על פי נוהל.
<חביב קצב: אתה שם לב, על פי הנתונים, אנחנו לא כל כך נוקשים בקביעה, אבל שמונה שנים, עשר שנים, תשע שנים.
<זיוה מקונן-דגו: תאמין לי, חביב, משרד הקליטה בכלל לא צריך לטפל ביוצאי אתיופיה מעל 15 שנה ואתם מטפלים 30 ו-40 שנה.
<וונדה אקלה: אני אמרתי, חביב, מה שאתה אמרת אני מקבל אותו, אבל הצד השני צריך להבין אותו.
<וונדה אקלה: אם אתה תנסה שהצד השני יבין אותך, אתה פתרת את הבעיה.
<וונדה אקלה: אם אתה הולך רק נגיד בדרך של 'זה ככה וככה צריך להיות' זה לא הולך.
<זיוה מקונן-דגו: וונדה, כשבן אדם אחד בלבד מנהל את כל הסיפור הזה זה בלתי אפשרי.
<וונדה אקלה: לדעתי אפשרי לעשות את הדברים האלה.
<וונדה אקלה: אני אומר, אתם עובדים קשה, אף אחד לא אומר שאתם לא עובדים, אתם עובדים, אבל אם אתם עובדים, בואו ננסה את העניין הזה כדי לפתור את הבעיה הזו.
דב ליפמן: אוקיי, הגענו לסיכום, אני רוצה להגיד כמה משפטים.
דב ליפמן: ראשית, שמעתי פה טענות לגבי גזענות וכו'.
דב ליפמן: יכול להיות שיש פקידים מסוימים ואנחנו צריכים לבדוק את כל הסיפור.
דב ליפמן: אני מרגיש שאני חייב להגיד עבור הפרוטוקול, שאני מלא גאווה שיש לנו מדינה שיצאנו להביא אתיופים מעמנו למדינת ישראל ואנחנו חייבים לפתור כל בעיה של גזענות, אבל להגיד שיש גזענות ברמה של הממסד, אני באופן אישי חייב להגיד שזה דבר שאני לא מקבל.
דב ליפמן: חייבים לעשות יותר, שכל אחד יקבל את הטיפול בכבוד וכו' ונעשה את זה.
דב ליפמן: זה דבר שחייבים להגיד.
דב ליפמן: אני גם רוצה להגיד שאנחנו מבינים שבכל המדינה, אנחנו מקבלים אי-מיילים מכל צעיר בכל מצב, 'אתם לא עוזרים לנו בכלל, מה אתם עושים עבורנו, מה קרה, לפני דור קיבלו דירה ועכשיו לא' וזו בעיה בכל המדינה, שאנחנו מנסים לטפל בה.
דב ליפמן: אבל ללא ספק אנחנו חייבים לעשות משהו כדי להגיע למטרה של כולנו, שהם ייצאו ממרכזי הקליטה וללא ספק, ממה ששמעתי, יכול להיות שהם לא מקבלים, אנחנו חייבים לבדוק.
דב ליפמן: מה שאנחנו נעשה זה ככה, אנחנו נשב ביחד, אני ויושב ראש הוועדה, גם עם חברי הכנסת שמעון סולומון ופנינה תמנו-שטה, נסכם ביחד, נשלח לכולכם את ההמלצות שלנו.
דב ליפמן: אני רואה שאולי יש מקום לשיפור בהכשרה.
דב ליפמן: אם אני שמעתי שאתם רוצים הכשרה בכמה מקצועות ולא מקבלים את זה, אולי יש מקום שאם אתם רוצים לקבל הכשרה במשהו ספציפי, שתקבלו את זה.
דב ליפמן: אנחנו חייבים לבדוק את זה.
דב ליפמן: אני גם רוצה לבדוק את הנושא של הבריאות.
דב ליפמן: במיוחד אם זו בעיה של כוח אדם, אנחנו צריכים לפתור את זה וכמובן גם נשב עם השרה.
דב ליפמן: כל הסיפור של המתווכים וסיפורים שנשמעים כמו משהו פלילי, אנחנו חייבים לבדוק אותם, וגם נלחץ על המשרד לביטחון פנים לגבי כל הנושא הזה.
דב ליפמן: אנחנו נשב וניקח את זה ברצינות, אנחנו כן רוצים להגיע למצב שיוצאים.
דב ליפמן: יכול שלא כולם תוך שנתיים, יכול להיות שזה יהיה באופן חריג שלוש או ארבע שנים, להגיע למצב שיש לנו את המספרים שאני רואה פה זה לא יכול להיות, אבל עם מטרה של השנתיים.
דב ליפמן: אני מאמין שאם נעשה את זה וגם כמובן אם זה דורש משהו מהאוצר אנחנו נשב, אני לא יכול להבטיח שום דבר, אבל נבדוק את הכול, ואני רוצה להודות לכם על הדיון וכמובן נשמור על קשר.
יואל רזבוזוב: אני אגיד שתי מילים, נפתח באופן רשמי.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אולי אני אציג אותך בהתחלה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: כשאתה נבחרת אני קצת התאכזבתי, כי ספורטאי זה לא מישהו שנחשב לרגיש, במיוחד לנושאים שלנו, וכשתשמע מה שקורה היום, אז יש לך נעליים גדולות והרבה ציפייה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: תשבור לנו את המיתוסים - - -
יואל רזבוזוב: יש לי מידה 45.
<ליזה ניקולאיצ'וק: ואני לא משנה את השם שלך, אני קוראת לך קוסטיה ואני מצפה שבגלל שאתה חייב להיות בן אדם עם רגישות לרב תרבותיות כזאת שקיימת אצלנו ויש עליך אחריות לא רק להיות פוליטיקאי שהרבה מדבר, אלא גם לשנות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה המקום.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו פחות בפוליטיקה, אנחנו המון בעשייה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז זה מרגש אותנו, כי יש פה כמה נציגות של התחום ברווחה ומשטרה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אמנם אני ביקשתי לדלל ולא להזמין הרבה אנשים, בגלל שהיה לי חשוב שתפגוש כאן את הנשים שהן אלה שמקבלות מענה ולא מקבלות מענה מסוג אחר ויש לנו ציפייה לעזרה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: הבת שלי כשהייתה קטנה הייתה זורקת בדיחה כזאת, 'זה בשביל יופי או משתמשים?' אני מאוד מקווה שהכנסת שלנו לא תהיה בשביל יופי, אלא משתמשים.
יואל רזבוזוב: תודה על הפתיחה.
יואל רזבוזוב: אנחנו נמצאים כאן בסיור, בישיבת ועדה, במסל"ן, מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית ואלימות, לבחינת הטיפול בעולים חדשים.
יואל רזבוזוב: אז כמו שאמרת, קודם כל חשוב לי להגיע לכל המקומות, להתרשם.
יואל רזבוזוב: ציינת שבעברי הייתי ספורטאי, הייתי חבר מועצת עיר, הכרתי בעיות ברמה מקומית, רשות מקומית, היום אני חבר כנסת, יושב ראש ועדה ואנחנו שנה בכנסת ומנסים להגיע לכמה שיותר מקומות, לראות, להשפיע ולשנות.
יואל רזבוזוב: אני חושב שדווקא בוועדה, יחד עם כל הצוות, יש לנו לא מעט הישגים כבר השנה ואנחנו שואפים לעוד.
יואל רזבוזוב: אנחנו תחרותיים ורוצים להצליח ורוצים לשנות, כמו שאמרת, ולא לשבת בשביל יופי.
יואל רזבוזוב: אני חושב שזה גם מה שמייצג את הכנסת של עכשיו, יש 48 חברי כנסת חדשים וכולם באמת באו לעבוד ורוצים להוכיח את עצמם.
יואל רזבוזוב: אז אנחנו שמחים שאנחנו פה.
יואל רזבוזוב: כמו שאני מבין המקום רגיש, אני רוצה לשמוע כמה שיותר ולראות איפה ואיך אנחנו יכולים לעזור לכם.
יואל רזבוזוב: בשביל זה באנו.
יואל רזבוזוב: אז בבקשה.
<קריאה: איזה ועדה אתה יושב?
יואל רזבוזוב: יושב ראש ועדת העלייה, קליטה ותפוצות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אתם תרצו לעשות סבב כדי לדעת מי כאן או שלא?
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני אגיד שהחלק של הסבב הוא רגיש, בגלל שיש כאן לא מעט נשים שהגיעו.
<דנה גורדון שושני: אני מציעה שלא נעשה סבב ומי שירצה לדבר יציג את עצמו גם לפרוטוקול.
<דנה גורדון שושני: ומי שלא רוצה להציג את עצמו לא צריך.
<ליזה ניקולאיצ'וק: ברוכים הבאים לבית מסל"ן, אנחנו מרכז סיוע, אחד מתשעה מרכזי סיוע שקיימים בארץ, אנחנו של כל הנגב.
<ליזה ניקולאיצ'וק: מרכז הסיוע שלנו הוא הכי גדול בפעילות וכבר כמה שנים ברצף אנחנו במקום ראשון בהיקף הפעילות של מניעה והסברה וכמות הפניות שאנחנו מקבלים והתערבות שאנחנו עושים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו מקבלים תמיכה ושיתופי פעולה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: מערכת היחסים שלנו עם הרווחה, אין לנו ביקורת עליהם וזה נדיר, כי זה לא קורה בכל מקום, זה שייך לנגב וגם לתמיכה ארצית מאוד רחבה בפעילות של מרכזי הסיוע.
<ליזה ניקולאיצ'וק: כשליש מהתקציב שלנו ברווחה, שני שליש זה גיוס כספים, קיבוץ נדבות וטוב לב של בני אדם.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני רוצה לציין רק משהו אחד.
<ליזה ניקולאיצ'וק: לספר על המקום הזה אפשר המון זמן, אני רוצה לנסות לתמצת את מה שאנחנו עושים ולהביא לכאן לדוגמה כמה דוגמאות שההתערבות שלנו זקוקה לעזרה ולפעמים העזרה מלמעלה היא עזרה שיכולה להזיז ובשביל זה הכוח שלכם, בגלל זה אני די מסכימה, לא כל כך אוהבת שמגיעים אורחים מלמעלה משם, יש לנו הרבה כעס עליכם, מה לעשות, אתם הרבה עושים חקיקה ולא הרבה מזיזים דברים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז אני אמרתי, תשברו את המיתוסים ותראו על מה אני מדברת.
<ליזה ניקולאיצ'וק: שיתופי הפעולה שלנו עם הרווחה הם אדירים, אבל התחושה שהעומס על אנשי הרווחה הוא בלתי נסבל.
<ליזה ניקולאיצ'וק: למטה יש לנו קבוצה של 25 אנשי הצוות הטיפולי של כל האזור של ירוחם.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו לא ביטלנו את יום העיון, אם תרצו אחר כך להכיר ולראיין או לראות, תסתכלו, אבל אלה אנשים שבפועל עושים את העבודה ואנחנו הרבה פעמים מרגישים שאין לנו אפילו חוצפה לפנות אליהם, כי על כל עובדת סוציאלית יש מיליון תיקים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו ממלאים איפה שהוא ואקום, ואקום שהוא לא צריך להיות, כי אם אנחנו לא נגייס מתנדבות מטורפות כמו שוש שיום ולילה עושה משהו שאף אחד כבר לא מצפה ממנה, ומלווה מקרים שבא לך לבכות כשתראה ותשמע, ונתעסק במניעת אלימות, חינוך והסברה, אולי מאיתנו יהיה יותר תועלת, אבל זה בית שקיים, הוא שייך לעמותה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו קיבלנו את הבית בתרומה מתורמים מחוץ לארץ, וזה גם כואב, אחת מהתרומות של הבית הזה, שרק גילינו את זה לא לפני הרבה שנים זו הייתה תרומה ממשפחה שהם גרו במרכז הארץ, כנראה הוא היה קרוב לכנסת, אם לא חבר כנסת, אין לנו אינפורמציה מדויקת, הרבה שנים לזוג הזה לא היו ילדים, הם עשו תהליך מסוים, הביאו לעולם הזה בת וכשהיא הייתה בת 12 היא נאנסה אונס קבוצתי במרכז הארץ ובגיל 13 הילדה הזאת התאבדה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: הילדה הזאת התאבדה כי הטיפול לא היה תואם את הצורך של נפגעת פגיעה מינית בהתאמה מדויקת של ההתייחסות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: המשפחה הזאת עזבה את הארץ לפני הרבה שנים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: האישה הזאת נוסעת למקומות בעולם, הם לא אנשים כל כך עשירים, אבל אין להם יותר ילדים, כל מה שהיא עושה זה אם היא מתלהבת ממקום היא תורמת.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז הנשמה והרוח שלה כאן, כי הבית הזה שייך גם לאישה הזאת, שהיא אחת מ-44,000 פניות בארץ.
<ליזה ניקולאיצ'וק: 12,000 פניות בשנה רק אנחנו במסל"ן מקבלים.
יואל רזבוזוב: ומה עושים בבית הזה?
<ליזה ניקולאיצ'וק: הבית הזה הוא הלב של ארגון שפועל בכל הנגב.
<ליזה ניקולאיצ'וק: יש לנו 250 מתנדבות, אתם תקבלו את כל החוברות במתנה בתיק עם כל ההסברים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני אעשה אתנחתא.
<ליזה ניקולאיצ'וק: תסלח לנו על האסוציאטיביות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: הנה מנהל אגף רווחה שמפנה יום אחד לכל הצוות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: הוא לא יודע שאני הולכת לעשות לו פדיחה, אבל הוא מפנה יום אחד שלם לצוות, שככה עמוס בטיפול ואין להם עובדת סוציאלית דוברת אמהרית עם רגישות לזה ודוברת תיגרית עם רגישות, ויש בזה צורך, נכון?
<ליזה ניקולאיצ'וק: כמה שנים אחותך בארץ?
<קריאה: 12.
<ליזה ניקולאיצ'וק: היא עדיין לא מבינה עברית כמו שצריך.
<ליזה ניקולאיצ'וק: למי שיש רצון לעזור לה, היא צריכה מישהי שרגישה לאישיות של האישה הזאת, שסבלה המון, שיודעת את המנטליות ואין מצב שיש רווחה באיזה שהוא מקום ואין עובדת סוציאלית רגישת תרבות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: כמה עובדות סוציאליות דוברות רוסית יש לך?
<אהרן חמו: אין לי אחת.
<ליזה ניקולאיצ'וק: באידיש אומרים גורנישט, נכון?
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז גורנישט זה מה שיש להם.
<ליזה ניקולאיצ'וק: איזה רגישות אתה רוצה?
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה שהצוות שלו מפנה יום שלם - - -
יואל רזבוזוב: באיזה תחום?
<ליזה ניקולאיצ'וק: רווחה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אהרן הוא בן אדם מדהים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: עוד פעם, אני לא מקבלת ממנו משכורת, מותר לי להגיד את זה, וכבר הספקת להכיר, אין לי שום בעיה להגיד דברים אחרים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה כל כך לא הוגן, צוות מצומצם שמטפל בכל כך הרבה מקרים, שחצי מהאוכלוסייה שם חולים, אין לו תקנים ואין לו כסף.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אתה יודע מה?
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה שב-26 שנים שמסל"ן קיים, פעם אחת לא הייתה תרומה של שקל אחד לפעילות של מרכז הסיוע, למרות 47 פניות מעולים כאן ועומס.
<ליזה ניקולאיצ'וק: העומס על העובדים הסוציאליים הוא כזה שאתה יודע מה?
<ליזה ניקולאיצ'וק: אתם לא רוצים לתרום למרכזי סיוע, ניחא, תוסיפו תקנים לרווחה, שזה יהיו תקנים רגישי תרבות, זה כבר הישג מאוד גדול, כי כל אחת מהם צריכה להיות מולטי טסקינג, אז יש לנו היום מתנה, יש מנהלת מקלט שהיא דוברת רוסית במקרה, אז היא מן הסתם צריכה להיות שם גם וגם וגם.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אבל אני חוזרת, אתי - - -
יואל רזבוזוב: אני רק רוצה לעשות איזה שהיא הבהרה, כי את אומרת הרבה - - -
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני אסביר את הכול, מבטיחה.
יואל רזבוזוב: לא, התפקיד של הכנסת זה בית מחוקקים, זה אך ורק לחוקק חוקים.
יואל רזבוזוב: כיוון שהכנסת מחוקקת חוקים, זה מה שהכנסת אמורה לעשות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אתם גם מחלקים את הכסף.
יואל רזבוזוב: אנחנו לא מחלקים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: בחקיקה.
יואל רזבוזוב: ישנם משרדים ממשלתיים, הממשלה, שזה הגוף הביצועי, שכביכול הוא מקבל תקציב והוא מבצע.
יואל רזבוזוב: הנקודה הזו חשובה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני יודעת, אבל הציפייה - - - אני התחלתי בזה, לא - --
יואל רזבוזוב: לא, כמו שאמרתי, מה שאנחנו נוכל נפנה לרווחה, אנחנו מכירים, אנחנו מנסים לעזור, עזרנו לגופים, הצלחנו להעביר כספים, אבל כשאת תוקפת ואומרת 'אתם' ו'אתם לא עושים' אז - - -
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה התפקיד שלי והתפקיד שלך להתגונן, מה לעשות.
יואל רזבוזוב: התפקיד שלי הוא לא להתגונן, התפקיד שלי לבוא, להשפיע, לשנות ובשביל זה אני כאן והגעתי לכאן.
יואל רזבוזוב: לא משנה, אני מקבל ביקורת, אנחנו שנה בכנסת ואנחנו מנסים ובאמת בשביל זה אני יושב כאן היום, לא בשביל - - -
<ליזה ניקולאיצ'וק: וזה מאוד מרגש אותי.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני חוזרת.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אל תפחד, אני - - -
יואל רזבוזוב: לא, אני לא מפחד.
<ליזה ניקולאיצ'וק: ברגע שאנחנו נעקוב אחריך ואתה תעשה איזה שהוא משהו טוב, תקבל מאיתנו - - - הגוף הראשון, אבל עד היום יש לנו תחושה שיש הרבה דברים שהכנסת, יש לה כוח, 12 שנה אני עובדת בוועדות כנסת, אני יודעת שיש לכם כוח לשנות ויש לכם כוח להשפיע וברגע שאתם מרימים טלפונים לבירוקרטיה מסוימת דברים זזים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז לא להקטין את היכולת ואם אני כועסת, יש לזה סיבה.
יואל רזבוזוב: לא מקטינים.
יואל רזבוזוב: תפקידנו זה לבקר וכמו שאמרת, ואני גם אגיד את זה בסוף ואני אומר את זה עכשיו, אנחנו כוועדה נותנים לכם את הפלטפורמה להשתמש, כל פנייה, אפילו שזה משהו פרטני עבור בן אדם אחד, אנחנו עוזרים, אנחנו מתקשרים.
יואל רזבוזוב: אני אישית מרים טלפונים, אנחנו כל הצוות עושים.
יואל רזבוזוב: אנחנו עושים את זה, בסדר?
<ליזה ניקולאיצ'וק: בסדר גמור.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה כדי שיהיה לך המון קרדיט לעשות דברים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני מדברת כאן בכאב, לפני שאני מספרת על המקום יותר מפורט, אתה תבין שהכאב הזה קיים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: עוד פעם, זו לא בעיה של שיתופי פעולה, דווקא במקרה שלנו הרווחה מתגייסת ואתי, שהיא תציג את עצמה אחר כך, היא תדבר כמו שהחלטנו, היא מתגייסת יום ולילה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: רבקה תבל, שהיא מפקחת שלנו, ליאת מחליפה אותה, היא רק רואה את הטלפון שלי, אפילו בחופש, יש מקרה, הם מתגייסים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: מקלט, אנחנו צריכים לגייס אותם בלילה, למרות שהנשים מהדרום צריכים לעבור למקלט, זה עובד.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה לא עובד ברמה למעלה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: משהו נורא בחשיבה חסר ואני עוברת לספר על המקום הזה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: הוא הוקם לפני 26 שנה, על ידי קבוצת מתנדבות שמשוגעות, כמו שושקה, מיליון שנה לא מתייאשות ועושות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אומרים לה 'שוש, אין סיכוי', ושוש אומרת 'אבל אני לא יכולה לעזוב את הילדה, כי אם אני אעזוב אותה ממי היא תקבל את האהבה?' וכל מיני דברים כאלה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז בעצם בדברים שלנו אז, כשהקימו את המקום, זה היה לתת מענה אלטרנטיבי לנפגעות תקיפה מינית ואלימות שפחדו לבוא ולהתלונן במערכת, כי המערכת, כמו כל החברה, הייתה שיפוטית מדי כלפי הנפגעות שלנו.
<ליזה ניקולאיצ'וק: גם הדיבור ברווחה, אני 18 שנה במרכז הזה, הייתי מתנדבת, במקרה אני הגעתי לכאן, כפסיכולוגית טיפלתי במקרים שאף מקום לא נתן מענה למטופלים שלי, שהם היו כולם ילדים עולים דוברי רוסית נפגעי תקיפה מינית, חוץ מהמקום הזה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: הם חיבקו, אימצו אותי, לימדו אותי שפה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: שוש הייתה בוועד כשהחליטו לתת לי את הזכות לנהל את המקום ולעשות כאן רפורמה ורה אורגניזציה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה לא היה כל כך מובן מאליו, נכון?
<ליזה ניקולאיצ'וק: עולה חדשה, בלי שפה, אמנם פסיכולוגית, אבל זה לא המקום שהיה כל כך אוהב אנשי מקצוע, הייתה להם טראומה מהמערכת.
<ליזה ניקולאיצ'וק: תגידי אם אני אומרת לא נכון וזה שהם העזו ונתנו לעולה חדשה שעד היום, מצטערת, לא היה לי זמן ללמוד באולפן, אני כותבת באותיות רוסיות טקסט עברי, אבל אני מנהלת מרכז - - -
<קריאה: אני רוצה להגיד לך שאת מדברת נהדר לעומת - - -
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז הם לימדו אותי הכול ושלחו אותי אחר כך להדרכה לכל אנשי המקצוע בתחום ובתוספת לתואר שני שלי באוניברסיטת סנט פטרבורג, אני נחשבת היום כמומחית בתחום של פגיעה מינית בזכות המקום הזה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: כמה מקומות כאלה בארץ אתה רואה?
<ליזה ניקולאיצ'וק: לא שאין עולים חדשים שאין להם את האיכויות ואת הזכויות ואת היכולות, אלא שלא נותנים להם כל כך הרבה הזדמנויות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה לא חשוב מאיזה מקום הם הגיעו, אם הגיעו כמוני מעיר הבירה של אוקראינה, או מאתיופיה או ממרוקו, זה משהו בעייתי בחברה, בהתייחסות, שמצפים ולא מוכנים להשקיע.
<ליזה ניקולאיצ'וק: ברגע שהשקיעו אני מחזירה להם את זה ב-24/7 בנשמה, ובחודשים שאין לנו משכורת והבת שלי, שהיא פסיכולוגית בפסיכיאטריה, קצת בכיוון אחר, היא אומרת לי, 'את יודעת, אמא, כבר שכחת שאת פסיכולוגית, תעזבי את המקום, תפתחי קליניקה ואל תשבי בלי משכורת', אני אומרת לה שאני מאגואיזם כאן, כי מישהו צריך לדאוג לילדים שלנו ולנכדים שלנו, שהם יהיו בחברה אחרת.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז אני חוצפנית וכועסת - - -
יואל רזבוזוב: תספרי לנו על המקום.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני מסתכלת על השעון, אני יודעת כמה זמן, מבטיחה לך.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז בגלל זה אולי לא כל כך נוח בכנסת כשאני מגיעה לוועדות, נכון, אבל אני מביאה לכם את המראה של המציאות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה לא פשוט לראות, אבל אני מאוד מאוד מקווה שמהתרשמות שלך אתה תתחבר ותבין, כי יש לנו אותם שורשים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני בטוחה שכשאתה עלית אתה גם חווית את זה ואתה יודע מה זה להיות עולה חדש.
<ליזה ניקולאיצ'וק: למטה בהדרכה היום אמרתי איזה שהוא משפט, שלא סתם כל עולה חדש מאתיופיה מספר שהיה לו שם שטח ושבט והרבה כסף, לא סתם כל עולה חדש ממרוקו מספר שהוא הגיע מהארמון ולא סתם כל עולה חדש מרוסיה מספר שהוא היה שם מנהל.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זה לא בגלל שכולנו כאלה שקרנים, זה בגלל שהעולים החדשים נורא רוצים שהוותיקים יאהבו אותם ושיקבלו אותם.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז בואו נעצום את העיניים לשקר הזה וניתן להם אהבה ולא יהיה להם צורך לשקר.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אז הבית הזה הוא היום נותן מענה בשמונה שפות, 24 שעות, קו חירום לנפגעות ונפגעים שמרגישים בודדים, מתקשרים ומבקשים עזרה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: יש לנו פרויקט סיוע שאנחנו, אנשי הצוות, נפגשים עם הנפגעות - - -
יואל רזבוזוב: מה זה קו?
<ליזה ניקולאיצ'וק: קו טלפון.
יואל רזבוזוב: יש פה מספר מסוים שאנשים יודעים, בדרום?
<ליזה ניקולאיצ'וק: ארצי.
<ליזה ניקולאיצ'וק: יש קו מקומי - --
יואל רזבוזוב: יש את ער"ן, נכון?
<ליזה ניקולאיצ'וק: לא, זה משהו אחר.
יואל רזבוזוב: לכם יש קו משלכם?
<ליזה ניקולאיצ'וק: בוא נעשה ככה, אני אספר ואם אתה לא תבין משהו אחר כך תשאל, כולל תרגום לכמה שפות.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני מסבירה לך ככה כדי שתבין.
<ליזה ניקולאיצ'וק: קו חירום, יש שני טלפונים ארציים לנשים נפגעות, 1202, לגברים נפגעים זה 1203, זה רק לנפגעות תקיפה מינית.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו מטפלים גם בנשים שעברו פגיעה מינית בתוך המשפחה בין בני זוג.
<ליזה ניקולאיצ'וק: הרי ברור שגבר אלים הוא לא כזה עדין במיטה בערב, קיים גם החלק הזה, ואנחנו לא מטפלים טיפול פסיכולוגי בנפגעות אלימות, אבל אנחנו מלווים אותן בליווי משפטי.
<ליזה ניקולאיצ'וק: יש לנו את מיכל כאן, בין ותיקי המסל"ן, שהיא וקבוצת מתנדבות שלה, עורכי דין ומתנדבות כמו שוש ואחרים, מלוות נפגעות למשטרה, לבתי חולים לבדיקה, לפרקליטות, מפנים למקלטים, משלוש בערב עד שמונה בבוקר, אם גורמים ממשלתיים לא יכולים, בתיאום איתם אנחנו מפנים נפגעות אלימות מפה ל-14 מקלטים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: המקלט שלנו נותן מענה מהמרכז וצפונה, לכאן מביאים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: הסיוע שלנו נותן מענה לכ-12,000 פניות בשנה, מאות מקרים של אירועים ולא מעט מקרים שהליווי הוא מתמשך.
<ליזה ניקולאיצ'וק: הוא לא רק שיחה ולא רק לבוא לקבוצת תמיכה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אלה סיפורים שהעזתי להזמין לכם, בגלל זה היה חשוב לי, ודיברתי על זה עם דנה, לא להביא הרבה אנשים, למרות שנורא חשוב לנו שאנשים יתחברו למקום הזה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: החלק השני של העבודה של מסל"ן, בנוסף לקו הטלפון הוא שיחות כאן, קבוצות, ליוויים פיזיים לקשר לרווחה ובית חולים ומשטרה ולפרקליטות וכן הלאה, שאנחנו עושים.
<ליזה ניקולאיצ'וק: החלק השני והמאוד משמעותי זה מחלקת חינוך, מניעה והסברה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: זו מחלקה שמעבירה בשנה כ-5,000 סדנאות, מגיל 3 עד 120.
<ליזה ניקולאיצ'וק: ילדים קטנים על סודיות ואיך לספר ואיך לא ליפול קורבן וכל מיני דברים כאלה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: לבני נוער וקבוצות מתנדבים, קוראים לזה שגרירים צעירים נגד אלימות, שעוברים כאן תהליכים מדהימים ומתגייסים להיות שגרירים שלנו בקהילה.
<ליזה ניקולאיצ'וק: אני לא מרחיבה לכם, כי יש לכם את כל החוברות, תקבלו מאיתנו את כל החומר, כי זה המון.
<ליזה ניקולאיצ'וק: ב-5,000 סדנאות זה לא מספיק, כי את העזרה שלכם אני צריכה בלפתוח לנו את הדלתות בחינוך.