GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יואל רזבוזוב: ועכשיו אנחנו ניתן את רשות הדיבור לבוגרי 'מסע'.
יואל רזבוזוב: תציגו את עצמכם, אני אתן את רשות השידור לכל אחד, דקה, דקה וחצי, תציגו, ספרו על החוויה של 'מסע'.
יואל רזבוזוב: הראשונה היא רחל ג'טר, בבקשה.
<רחל ג'טר: (אומרת דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי) שלום, אני במקור מניו ג'רזי, באתי לכאן לפני עשרה חודשים במסגרת תכנית בשם "תכנית השינוי החברתי יהל", שזו תכנית שירות ולימוד, שבמהלכה חייתי ועבדתי עם קהילה אתיופית בגדרה.
<רחל ג'טר: גרנו בקהילה שלהם, עבדנו בבתים, הלכנו לבתי הספר שלהם.
<רחל ג'טר: עבדתי בעמותה שנקראת "Friends by Nature", שם עסקתי בשיווק וכתיבת מגוון בקשות למענק.
<רחל ג'טר: החיים בתוך הקהילה, איפשרו לנו להתעמק באנשים סביבנו ולא להיות בתל אביב או בירושלים, מה שאפשר לי לראות צד אחר ממה שרואה האמריקאי הטיפוסי, שמגיע לכאן ל- 10 חודשים.
<רחל ג'טר: אני באמת נאלצתי להשתמש בעברית שלי.
<רחל ג'טר: לא הייתי בתוך בועה אמריקאי, התעסקתי עם הרבה נושאים שונים שלא קשורים כלל לערים הגדולות.
<רחל ג'טר: תכנית הלימוד שלי היתה בעיקר נסיעות בכל רחבי הארץ, כשהנושא העיקרי הוא צדק חברתי.
<רחל ג'טר: היינו בצפון והיינו מספר ימים עם משפחה דרוזית ולאחר מכן ירדנו לדרום וחיינו בקרב הבדואים.
<רחל ג'טר: הסתובבנו ברחבי ירושלים ותל-אביב, שם עסקנו בדברים בתחום החקלאות והמים ולמדנו על כל ההבטים של מדינת ישראל, לא רק אלה הקשורים לסכסוך, שזה שלדעתי מה שהאנשים חושבים על ישראל, בכל מה שקשור לנושא הצדק החברתי.
<רחל ג'טר: במכללה, רציתי לגשת למסלול הצדק החברתי אבל בסוף הלכתי למסלול אפריקה.
<רחל ג'טר: סיימתי את הלימודים עם תואר כפול, בעסקים ובסוציולוגיה.
<רחל ג'טר: בתום לימודי במכללה, מוניתי, מוניתי למנהל הזמני של החוג ליהדות דיקנסון, במכללה קטנה למדעים חופשיים בפנסילבניה.
<רחל ג'טר: בנוסף, עבדתי בוועד היהודי האמריקאי של מנהטן, שם גם נחשפתי לעולם היהודי.
<רחל ג'טר: עסקתי בגיוס צעירים לפרוייקטים "תגלית" ו"מסע" והובלתי את "הילל", העוסק בארגונים יהודיים שונים, גם שם וגם בישראל.
<רחל ג'טר: עם כל זאת, ההעסקה שלי בדיקנסון הסתיימה לאחר שנה, מאחר ואי אפשר למנות מישהו בן 22 לעמדת ניהול, האחראי על בני 22 אחרים.
<רחל ג'טר: במקור, התכנון שלי היה להמשיך את לימודי התואר השני לאחר פרוייקט "מסע", אבל החלטתי שאני הולכת לעשות משהו במשך שנה, לפני שאני חוזרת לספסל הלימודים.
<רחל ג'טר: כך שעשיתי איזשהו שילוב בין האינטרסים שלי לבין התשוקות שלי לעולם המתפתח ואת השילוב הזה הבאתי לכאן.
<רחל ג'טר: כך הגעתי לתכנית יהל לשינוי חברתי, ביחד עם הקהילה האתיופית.
<רחל ג'טר: לאחר מספר חודשים של שהייה כאן, "השלכתי מהחלון" את התכנית שלי להמשך הלימודים, דחיתי אותה בשנה והחלטתי להישאר, בעיקר הודות לתכנית הלימוד שלי כאן
<רחל ג'טר: וגם האפשרות לראות את ישראל לא רק דרך אותה בועה אמריקאית.
<רחל ג'טר: אני מאוד נרגשת, נסערת, כועסת וקולנית, בהרבה נושאים הנוגעים למה שקורא כאן.
<רחל ג'טר: מן התרגשות, שכמוה לא הייתי מצליחה למצוא בארה"ב.
<רחל ג'טר: נכון לעכשיו, החלטתי להישאר והרגשתי שאגרום עוול לעצמי, אם אפסיק את תחושת ההתרגשות הזאת, שאותה אני לא מקבלת בבית.
<רחל ג'טר: אני לא חושבת שבבית היו לי את התחושות האלה, הכל שם מאוד צפוי ושגרתי, מצפים ממך ללכת לבית הספר, לעבוד ולהמשיך בלימודים לתואר שני.
<רחל ג'טר: נוחות וקלות הם לא "הקטע" שלי, כאן זה קשה, זה מתיש וכל יום מאתגר אותך מחדש, מה שאני מאוד אוהבת.
<רחל ג'טר: אני מרגישה שמאז שהגעתי לכאן עם התכנית "מסע", גדלתי בהרבה.
<רחל ג'טר: לפני כמה שנים הייתי כאן במסגרת התכנית "תגלית", שזה היה הרבה טיולים, אושר, קשת בענן וחדי קרן, דבר שהוא ההפך מהתכנית "מסע", כאן אתה זוכה לשהות כאן הרבה יותר זמן ובאמת זוכה לפגוש הרבה אנשים.
<רחל ג'טר: כל מה שעבר עליי בתקופה הזאת כאן, גרם לי לרצות להישאר ונכון לעכשיו, זו גם התכנית שלי.
יואל רזבוזוב: אוקיי, תודה.
יואל רזבוזוב: אנחנו נעבור הלאה, לאריאל ליבלינר.
<אריאל ליבלינר: (אומר דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי) שלום, אני מסאן פאולו ברזיל ובאתי הנה במסגרת תכנית שנקראת "מסלול חופשי".
<אריאל ליבלינר: זוהי תכנית שבעצם מאפשרת לך לבחור, מתוך מגוון רחב של אפשרויות, היכן וכיצד אתה רוצה להתנדב.
<אריאל ליבלינר: אני מתגורר בתל-אביב ומשתכן במעונות הסטודנטים של אוניברסיטת תל-אביב.
<אריאל ליבלינר: בחרתי לעצמי שתי עבודות התנדבות.
<אריאל ליבלינר: אחת מהן היא לעבוד עם ילדים בעלי מוגבלויות ואני עוזר להם קצת בספורט, בין אם זה רכיבה על אופניים, כדורגל, פינג פונג ועוד.
<אריאל ליבלינר: עבודת ההתנדבות השנייה שלי היא בנווה צדק, שם אני מלמד ילדים את ה"קפוארה", הם גם רצו ללמוד פורטוגזית אז אני מלמד אותם גם את זה.
<אריאל ליבלינר: אני חושב שזה הולך טוב מאוד, אבל החלק הטוב ביותר הוא, שיוצא לי להכיר מקרוב את החברה הישראלית, התל-אביבית, אני גם הולך לאולפן כדי לשפר את העברית שלי.
<אריאל ליבלינר: אני כמובן חושב, שמאחר ומלמדים אותנו באולפן את הדקדוק העברי, זה מאוד שיפר לי את השפה וזה עוזר לי בחיי היום יום לשוחח עם אנשים, בעיקר בעבודה.
<אריאל ליבלינר: כעת עלי להשלים את חמשת החודשים של התכנית בתל-אביב, לאחר מכן אעבור לאולפן בקיבוץ כדי ללמוד את חיי הקיבוץ ולהמשיך ולשפר את העברית, כי התכנית שלי היא לעשות עלייה בשנה הבאה, החלטה שקיבלת לאחר שהייה של חודש בישראל.
<אריאל ליבלינר: אני גם מתכוון להתגייס לצבא, ולאחר מכן ללמוד באוניברסיטה.
יואל רזבוזוב: קטרינה שפטנקו.
<קטרינה ספטנקו: (אומרת דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי) שלום , אני רופאה והגעתי לישראל מחרקוב אוקראינה לפני למעלה מ- 10 חודשים.
<קטרינה ספטנקו: לפני התכנית מסע, הייתי בישראל רק פעם אחת וזה היה בתכנית תגלית בשנה 2011.
<קטרינה ספטנקו: לאחר תכנית תגלית, הבנתי שאני רוצה לחיות בישראל ואני רוצה לעבוד כאן כרופאה, אז החלטתי שהתכנית הזאת מתאימה לי ולהשכלה שלי.
<קטרינה ספטנקו: אני יכולה לומר, שתוכנית זו יכולה לעזור לי להבין את דרך החיים בארץ הזאת, על כל היבטיה.
<קטרינה ספטנקו: התכנית שלי היא תכנית אקדמית, אשר מכינה רופאים ממדינות אחרות כגון: אוקראינה, רוסיה, אוזבקיסטן וכן הלאה, לגשת לבחינה לקבלת הרישיון הרפואי הישראלי, בשיתוף פעולה עם בית החולים רמב"ם.
<קטרינה ספטנקו: כשהגענו, לקחו אותנו להרבה טיולים, הרצאות, סדנאות ביהדות והמון פעילות קבוצתית.
<קטרינה ספטנקו: נסענו בכל רחבי הארץ וראינו את כל היופי שבה.
<קטרינה ספטנקו: לימדו אותנו הרבה על ציונות ועל היסטוריית העם היהודי וארץ ישראל.
<קטרינה ספטנקו: למדתי על ההיסטוריה, התרבות, המסורות של האנשים שחיים כאן, ביקרתי במוזיאונים, תערוכות, קונצרטים, ואירועים ססגוניים שהתקיימו לכבוד החגים הלאומיים.
<קטרינה ספטנקו: נהוג לומר, שאנשים תמיד שואפים למשהו ומציבים לעצמם מטרות חדשות.
<קטרינה ספטנקו: נדמה שרק אתמול הצטרפתי לתכנית "מסע" לרופאים וזה כבר נגמר.
<קטרינה ספטנקו: הייתי צריכה לעבוד מאוד קשה במהלך התכנית, היו הרבה דמעות והרבה עצבים, אבל כדי לשפר את הידע שלך אתה צריך לעבוד.
<קטרינה ספטנקו: מהשעה 8 בבוקר ועד חצות, לאורך כל חמשת החודשים, כדי לקבל את האישור לעסוק ברפואה בישראל.
<קטרינה ספטנקו: כולם יודעים שישראל היא מקום עם רמת רפואה מאוד גבוהה המוכרת בכל העולם.
<קטרינה ספטנקו: אני מאוד אשמח אם אעמוד במבחן הזה, מאחר ואני אוהבת את המקצוע שלי והחלום שלי הוא להקדיש לזה את הכל.
<קטרינה ספטנקו: היום אני יכולה לומר, שאני רוצה לחיות ולעבוד כאן.
<קטרינה ספטנקו: לא רק בגלל שיש לי מכרים שגרים כאן.
<קטרינה ספטנקו: אני מבינה שזו המדינה שלי, ואני חושבת שההחלטה שלי נכונה.
<קטרינה ספטנקו: תודה רבה.
יואל רזבוזוב: תודה לך, אנחנו זקוקים לרופאים.
יואל רזבוזוב: אנחנו ממשיכים הלאה, ג'רמי קונור, שלום.
<ג'רמי קונור: (אומר דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי) שלום.
<ג'רמי קונור: במקור אני מדרום מזרח מסצ'וסטס, כאשר את כל חיי שם העברתי בשתי ערים שונות.
<ג'רמי קונור: הגעתי לכאן במסגרת תכנית בשם "Real Life ישראל", שבסיסה בירושלים.
<ג'רמי קונור: כאן, מיקמו אותנו בדירות והציעו לנו עבודות התמחות במקומות שונים בתוך העיר ומחוצה לה.
<ג'רמי קונור: ההתמחות שלי הייתה במבשלת בירה, "בירה שפירא – הבירה של ירושלים".
<ג'רמי קונור: המסלול שבחרתי הוא מעט שונה ממה שרוב האנשים עושים.
<ג'רמי קונור: אני לא בוגר מכללה, למדתי בוורמונט, בבית ספר בשם "Norwich University", שהוא בית ספר אזרחי המשמש בעיקר כ"צנרת" לקראת קצונה בצבא ארה"ב.
<ג'רמי קונור: זו בעצם היתה המטרה שלי, אבל בעקבות פציעה בברך בסוף שנת הלימודים הראשונה שלי, איבדתי שם את המלגה ונותרתי עם הרבה חובות כספיים לבית הספר.
<ג'רמי קונור: עזבתי את הלימודים והתחלתי לעבוד, למדתי באופן עצמאי, בין אם דרך ספרי לימוד ובאמצעות שיעורים מקוונים.
<ג'רמי קונור: בקיץ, כשהייתי בן 21 או 22, החלטתי להצטרף לתכנית תגלית.
<ג'רמי קונור: האנשים היחידים במשפחתי שביקרו בישראל בעבר, הם הסבא והסבתא שלי שכל הזמן דיברו על זה כשהייתי יותר קטן, מה שנתן לי את הרצון יותר ויותר לעשות כמותם.
<ג'רמי קונור: כאשר ראיתי שיש כבר סדר בכל הדברים שלי, אמרתי שכעת זה הזמן לנסוע ולראות את ישראל.
<ג'רמי קונור: סבי אמר לי: "כשאתה יורד מהמטוס על אדמת ישראל, אתה לא תוכל להבין וזה גם יראה לך בלתי הגיוני, אבל אתה תרגיש כאילו שאתה חוזר הביתה".
<ג'רמי קונור: זה בהחלט מה שקרה, מהרגע שדרכתי על אדמת ישראל.
<ג'רמי קונור: מלבד הזמן שהייתי עם המשפחה שלי או בבית הכנסת, בחיים שלי מעולם לא הייתי במקום או בחדר, שבו מספר היהודים גדול יותר ממספר הלא יהודים ועבורי זה דבר מאוד גדול.
<ג'רמי קונור: כשסיימתי את התכנית שלי ב"תגלית", מקבוצת סחלב שאליה השתייכתי, נתנו לנו למלא טפסים ואמרו לנו: "מי שמעוניין לחזור בשלב מסויים כמתמחה או כל דבר אחר, פשוט שירשום את כתובת הדואר האלקטרוני, כדי שנחזור אליו באיזשהו שלב.
<ג'רמי קונור: לא חשבתי על זה יותר, חזרתי לארה"ב והמשכתי בחיי.
<ג'רמי קונור: בחודש יולי האחרון, בעת שישבתי מול המחשב על מנת לבחור לעצמי את הכתות במטרה לחזור לתכנית לימודים מלאה בסתיו, הטלפון שלי צלצל ומהעבר השני היה מישהו מסחלב שהיה בניו-יורק, אשר הזכיר לי ששנתיים לפני כן אמרתי שאני רוצה לחזור והוא שאל אותי באם אני עדיין מעוניין.
<ג'רמי קונור: חשבתי לעצמי, אם לא אעשה זאת עכשיו, אני הולך להשתקע במקום ולהתחיל בלימודים במשרה מלאה, דבר שלא יקרה אם אעשה זאת עכשיו.
<ג'רמי קונור: אהבתי את ישראל בפעם הראשונה שהייתי בה, הרגשתי איזשהו חיבור, לכן החלטי לחזור.
<ג'רמי קונור: עזבתי את הכל, הורדתי עצמי מההרשמה לכיתות, התחלתי משרה שנייה, כדי שאוכל לחזור לכאן.
<ג'רמי קונור: אני נמצא בישראל מינואר, אבל, אני חוזר לארה"ב ביום שני ולא עושה עלייה כמו החברים שלי.
<ג'רמי קונור: כשהגעתי לכאן, הבנתי שתמיד אחזור לישראל.
<ג'רמי קונור: אני כבר מתכנן לנסות לחזור כמוביל קבוצת תגלית, אבל יש לי בארה"ב מחוייבויות שעלי למלא ולכן העלייה לא מתאימה לי כעת, לפחות לעתיד הנראה לעין.
<ג'רמי קונור: אולי באחד הימים בשלב יותר מאוחר, אעשה זאת.
<ג'רמי קונור: יש לי כאן משפחה, שבהחלט רוצה שאעשה זאת, אבל נכון לרגע זה, זה לא קורה.
<ג'רמי קונור: הנסיון שלי עם תכנית מסע היה מדהים.
<ג'רמי קונור: טיילנו בכל הארץ, מרמת הגולן דרך בקעת הירדן, במחווה לכנרת, לכל אורכה בילנו באחד הקיבוצים בנגב ובסוף בילינו סוף שבוע באילת.
<ג'רמי קונור: באמת יצא לי לראות את ישראל באופן שתגלית לא נותנת לך.
<ג'רמי קונור: בשנה השנייה שלי בתיכון, לקחו אותנו לשמונה ימים ביוון, שם אתה יושב באוטובוס תיירים, שמסיע אותך סביב כדי לראות את כל הדברים החשובים באמת ולאחר מכן מחזיר אותך הביתה.
<ג'רמי קונור: אין לך אפשרות לחוות את הדברים.
<ג'רמי קונור: התגוררתי בדירה ברחוב חבצלת, בלב ירושלים והייתי מבלה עם חבר'ה ישראלים בברים, עושה קניות בשוק שאני מאוד אוהב ואני הולך להתגעגע אליו מאוד.
<ג'רמי קונור: רק לראות את כל הדברים המגניבים האלה על החברה הישראלית, שאותם אתה לא יכול לראות בתכניות אחרות קצרות יותר.
<ג'רמי קונור: התגוררתי לבד בדירה, נפגשתי עם שכניי הישראלים, החבר'ה בשוק צעקו עליי כי אני לא מדבר עברית מספיק טוב ועוד כל מיני דברים משעשעים שבאמת יחסרו לי.
<ג'רמי קונור: עד כמה שאני מתגעגע למשפחה שלי בבית, אני כמעט מתחרט על שעלי לעזוב, כי אני מאוד אוהב להיות כאן.
יואל רזבוזוב: תודה, ג'רמי.
יואל רזבוזוב: חברים, אנחנו באמת ראינו כאן
יואל רזבוזוב: דוגמה של חברה שמתכוונים לעלות וחבר'ה שיוצאים מכאן שגרירים שאוהבים את המדינה, מחוברים למדינה.
יואל רזבוזוב: אני חושב שזו באמת הדוגמה הקלאסית.
<לסלי מונטמיור: (אומרת דברים בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי) אני מעט שונה מכולם כאן, אני חושבת שאני היחידה כאן שהוטבלה.
<לסלי מונטמיור: אני באה ממשפחה של מומרים, שהתיישבה במקסיקו ואני נולדתי על גבול מקסיקו וארצות הברית, כאשר תשע שנים חייתי במקסיקו, תשע בארה"ב ובאחד עשר השנים האחרונות אני חיה בצרפת, שם גם חזרתי ליהדות ואני מאוד קשורה לקהילה היהודית בצרפת.
<לסלי מונטמיור: ההיסטוריה המשפחתית שלי מעולם לא הוסתרה ממני, הסבים והסבתות שלי מכל הצדדים, היו יהודים ספרדים, אבל זה איכשהו הלך לאיבוד בפינה זו של מקסיקו, כאשר האינקויזיציה הגיעה גם למקסיקו כשזו היתה "ספרד החדשה" וכל היהודים שם נאלצו "לרדת למחתרת".
<לסלי מונטמיור: אני גדלתי עם ההיסטוריה הזו של משפחתי, אולם מעולם לא באמת ידעתי יותר מזה.
<לסלי מונטמיור: יש לי בני משפחה אחרים שגם הם חזרו ליהדות, כאשר אחי הצעיר היה הראשון שעשה את הצעד הזה בניו-יורק.
<לסלי מונטמיור: על מנת להביע את תמיכתי, בגיל 20 בצרפת, החלטתי לקרוא על היהדות והכל אז נראה לי הגיוני, כולל הדברים שלא הסכמתי עליהם.
<לסלי מונטמיור: הזמן שבו הרגשתי כמו בבית בישראל, היה לאורך כל תהליך החזרה ליהדות, שנמשך מספר שנים.
<לסלי מונטמיור: אני לא יודעת אם אתם יודעים, על הקשיים הקיימים על מנת "להיכנס למועדון".
<לסלי מונטמיור: יותר קל כאשר אתה כבר נמצא בתוך זה, גם אם אתה אוכל חזיר.
<לסלי מונטמיור: <קריאה:> (נאמרת בשפה האנגלית, להלן התרגום החופשי) מדוע היית צריכה לחזור ליהדות?
<לסלי מונטמיור: אמך יהודיה, סבתך ואם סבתך יהודיות אף הן וזה מספיק, אין לך צורך "לחזור" ליהדות, עבורי את כבר יהודיה.
<לסלי מונטמיור: אני אכן מרגישה כך בליבי, אבל זה היה חשוב לי גם כדי ללמוד יותר לעומק.
<לסלי מונטמיור: לכל אורך התהליך, הרגשתי זיקה לישראל והרבנים שלי היו ציונים בתכלית.
<לסלי מונטמיור: הפעם הראשונה שהגעתי לכאן, היתה באפריל השנה, שלושה חודשים לאחר הטבילה שלי במקווה.
<לסלי מונטמיור: אבל, ההרגשה שבאמת הייתי בבית היתה כשנכנסתי למוזיאון בית התפוצות בתל-אביב, שם יש לכם בסיס נתונים עם כל ההיסטוריה המשפחתית שלנו, כאשר כל 8,000 אבות אבותיי היו רשומים שם.
<לסלי מונטמיור: אני לא חושבת שאני אפילו יכולה למצוא את המילים לכך, ההשפעה הרבה במונחים של, כאן יש את כל מה ששמעתי כילדה, פתאום הכל נמצא כאן במדינה הקטנה הזאת, הרחוקה למדי ממקסיקו, כמו שציפיתם לכך.
<לסלי מונטמיור: החלטתי לחפש ולמצוא איזושהי דרך כדי לחזור לישראל ולהישאר פה עוד מספר חודשים לפחות, אבל אני גם צריכה להתקדם בתואר שלי, יש לי תואר שני במדיניות ציבורית ומשפט בינלאומי.
<לסלי מונטמיור: חיפשתי ב"גוגל" את הערך, "התמחות ממשלתית בישראל", התוצאה שקיבלתי היתה תכנית המסע שלי "עמיתי ממשלת ישראל".
<לסלי מונטמיור: על מת להיכנס לתכנית מסע זו, אתה צריך תואר שני או לפחות תואר ראשון, בתופסת של שנתיים נסיון בעבודה.
<לסלי מונטמיור: בדיוק סיימתי את לימודי התואר השני שלי, כך שהתוכנית לא היתה יכולה להיות מתאימה יותר.
<לסלי מונטמיור: השהייה כאן היא למשך 10 חודשים, כאשר בחודש וחצי הראשונים אתה לומד באולפן באופן אינטנסיבי.
<לסלי מונטמיור: בשאר החודשים, אתה עובד ארבעה ימים בשבוע באחד המשרדים הממשלתיים.
<לסלי מונטמיור: המקום שלי היה משרד התיירות, ממש כאן קרוב, במחלקת השיווק.
<לסלי מונטמיור: אני חייבת להתנצל, אגב, על כך שהעברית שלי לא השתפרה כמעט, מאחר וככל הנראה הם היו נואשים לדוברי ספרדית וצרפתית, כך שלא יצא לי לתרגל את העברית.
<לסלי מונטמיור: ביום החמישי של השבוע, היו לנו סמינרים, שממש לא היו מצופים בדבש, כאשר הכל עסק בכל הקשור לחברה הישראלית.
<לסלי מונטמיור: היו לנו אורחים, כמו דב ליפמן, איילת שקד, עינת וילף ועוד כמה חברי כנסת שבאו לבקר.
<לסלי מונטמיור: אני חושבת שזו הפעם השמינית שלי כאן, לא שאני מרגישה משועממת.
<לסלי מונטמיור: נסענו לגדה המערבית, שם שוחחנו עם הפלסטינים.
<לסלי מונטמיור: חלקם רצו מדינה משלהם, חלקם רצו מדינה אבל לא עכשיו ופלסטיני אחד שאמר: "אנחנו רוצים את ישראל בחזרה, כי איתה יש לנו זכויות טובות יותר".
<לסלי מונטמיור: דיברנו גם עם ישראלים, עם אותה גישה בדיוק, שהם המתנחלים, שמענו את כל הדעות הרווחות תחת השמש בישראל.
<לסלי מונטמיור: דיברנו על הפילוג הדתי בישראל, זכויות ההומוסקסואלים, דיברנו עם פליטים.
<לסלי מונטמיור: לא לקחנו אפילו יום אחד של חופשה, עד שעזבנו בסיומה של התכנית.
<לסלי מונטמיור: זה היה מאוד אינטנסיבי עם הרבה מעורבות בישראליות.
<לסלי מונטמיור: עבורי זה היה מושלם.
<לסלי מונטמיור: מלכתחילה חשבתי לעשות עלייה, אבל, זו היתה תכנית שממש עזרה לי לצלול לתוך זה ולראות קצת מתחת לפני השטח, הטוב והרע של ישראל, כדי לראות אם אני באמת יכולה לעמוד בזה.
<לסלי מונטמיור: לפני כחודש הגשתי את הבקשה שלי לעשות עלייה ולפני שבועיים עברתי מירושלים לרמת גן.
<לסלי מונטמיור: לא הייתי מסוגלת להגיע לנקודה הזאת אלמלא תכנית מסע.
<לסלי מונטמיור: מציעים לך תכנית כה גדולה וגם סיוע כספי לאלה הרוצים להגיע, במיוחד לאלה המגיעים מאירופה שלדעתי המצב הכלכלי שלהם קצת יותר קשה.
יואל רזבוזוב: אנחנו ממשיכים הלאה בסדר היום, הבטחתי לגב' נעמי בן עמי, ראש 'נתיב' ואחרי כך ניתן לדב.
<נעמי בן עמי: בוקר טוב.
<נעמי בן עמי: כבוד היושב ראש, האמת היא שקשה כבר להגיד משהו, אחרי ששומעים את הדברים האלה אז לכל הנתונים אין כבר שום משמעות.
<נעמי בן עמי: אני אהיה קצרה, אני רוצה בכל זאת להודות, אני מניחה שאני לא יכולה להודות למי שהגה את התכנית, אבל אני רוצה להודות למי שעומד בראשה כרגע, על שיתוף הפעולה ועל ההבנה העמוקה שיש לנו.
<נעמי בן עמי: אני חושבת שיש לנו תכנית נפלאה, דיברו פה על 'תגלית' ובאמת אני לא רוצה להגיד אף מילה רעה, 'תגלית' היא תכנית בפני עצמה, אבל אי אפשר להשוות ביניהן.
<נעמי בן עמי: לירן אמרה, בצדק, היא דיברה על גורמי דחיפה.
<נעמי בן עמי: גורמי דחיפה זה משהו שהוא פחות או יותר אובייקטיבי.
<נעמי בן עמי: אנחנו לא כל כך יכולים להשפיע עליהם וגם לא תמיד אנחנו רואים שזה משפיע, אנחנו עברנו כבר משברים כלכליים, אנחנו עברנו גם מלחמות ומהפכות באי אילו מקומות, אני מדברת כמובן רק על האזור שאני אחראית עליו.
<נעמי בן עמי: אנחנו יכולים להשפיע על גורמי משיכה ושם אנחנו מנסים להתרכז וזה מה שהביא אותנו גם לפיתוח של אותן התכניות המיוחדות שאנחנו השתתפנו בהן, שהן בשפה הרוסית לאותה אוכלוסיית יעד שלנו, משום שאנחנו הבנו שזה מה שבעצם ימשוך את אוכלוסיית היעד.
<נעמי בן עמי: אני מסכימה איתכם לחלוטין שיש כל הזמן לחשוב על דברים חדשים.
<נעמי בן עמי: מצד אחד על פיתוח תכניות, ואנחנו הגענו למסקנה בזמן האחרון שאנחנו רוצים להתרכז גם בתכניות האקדמיות ולא רק בתכניות לתואר שני ויישומיות, ואני לא אחזור עליהן, כי את דיברת עליהן, אנחנו מנסים להתרכז עכשיו גם בתכניות האקדמיות ואנחנו גם מנסים לשווק את התכניות האלה על ידי סיורים, שאצלנו נקראים בינת העתיד והאקדמיה, על מנת לפנות לאותה אוכלוסייה רלוונטית.
<נעמי בן עמי: אנחנו השנה מתחילים שנה שנייה בטכניון של תכנית אקדמית שהיא מאוד מאוד ייחודית ובאמת מאוד אליטיסטית וטובה, והשנה, אני מקווה שהכול יהיה בסדר, אנחנו גם נפתח את התכנית האקדמית באוניברסיטה העברית, שהיא באמת גם כן מאוד מאוד טובה וייחודית ואני בטוחה שהיא תצליח.
<נעמי בן עמי: יש לי רק קצת תיקונים לגבי המספרים.
<נעמי בן עמי: המספרים שלנו, לפחות בקרב אוכלוסיית היעד שלנו הם הרבה יותר אופטימיים ממשרד הקליטה, סליחה, בלי לפגוע.
<נעמי בן עמי: בממוצע אנחנו עומדים על 70%-75% עלייה, ובקרב הרופאים, אני לא רוצה לטעות, 80% עד 85% עלייה.
<נעמי בן עמי: זאת אומרת סך הכול היו לנו בתכנית כ-135 רופאים ו-90 מהם עלו והשנה אנחנו נפתח את התכנית ב-50 רופאים.
<נעמי בן עמי: אני בטוחה שאנחנו נצליח בדיוק כמו שהייתה הצלחה בתכנית הזאת.
<נעמי בן עמי: אנחנו נשמח להמשיך ולשתף איתכם פעולה בכל דבר ואנחנו גם נשמח לפתח ולהתפתח בכל דבר שאפשר, על מנת להגדיל את המספרים ולנסות להביא יותר ויותר צעירים כמו אלה שאנחנו רואים אותם כאן, כי זה עתידנו.
יואל רזבוזוב: תודה לנעמי בן עמי, ראש 'נתיב'.
יואל רזבוזוב: אני באמת שמח על שיתוף הפעולה.
יואל רזבוזוב: לא תמיד יש שיתופי פעולה טובים ונכונים, אנחנו מקיימים כאן הרבה דיונים וכשיש שיתופי פעולה טובים אז אנחנו ישר רואים תוצאות.
יואל רזבוזוב: מבחינת המקצועות הנדרשים בשוק יש להם גם איזה שהיא השתתפות עצמית?
יואל רזבוזוב: נגיד לפרויקט של הרופאים, הם משלמים?
יואל רזבוזוב: אני חושב שזה צריך להיות 100% סבסוד, כי יש דרישה, אז אם זו דרישה של רופאים אז משרד הבריאות אולי צריך להיכנס.
<נעמי בן עמי: אנחנו נשמח לדבר על זה, אנחנו נשמח אם אתם תעזרו לנו מול משרד הבריאות בהמשכיות אחר כך, כי שם הבעיות.
יואל רזבוזוב: נכון, עם התקנים.
יואל רזבוזוב: אנחנו כבר דיברנו, אנחנו נעלה את העניין הזה עוד פעם ואנחנו צריכים לטפל בזה.
<לירן אבישר: העלות למשתתף היא מאוד נמוכה באזורים האלה.
יואל רזבוזוב: צריך לתת 100%, אני חושב.
<לירן אבישר: היא קרובה לחינם.
יואל רזבוזוב: כי יש דרישה למהנדסים וכבר פנו אליי מחברת חשמל, שהעלייה משנות ה-90, המהנדסים יוצאים לפנסיה.
<לירן אבישר: אנחנו, אגב, נשמח לדעת על אזורים שמסתמנים לך כאזורים של עדיפות לאומית ושל תחומים שהמשק היה רוצה שנפתח בהם תכניות.
יואל רזבוזוב: אז אנחנו נעשה זאת.
יואל רזבוזוב: ואנחנו עוברים הלאה לד"ר דב מימון, עמית בכיר במכון למדיניות העם היהודי, שיציג את ממצאי המחקר שערך המכון.
<דב מימון: אנחנו עורכים מחקר מקיף.
<דב מימון: אני רוצה לשתף אתכם בשתי תובנות.
<דב מימון: אחת, קודם כל קונספטואלית, אני רוצה שנבין את התמונה בכללותה, והדבר השני הוא קונקרטי.
<דב מימון: להבין את התמונה בכללותה, איפה נמצא 'מסע' בכל ארגז הכלים שלנו בעניין חיזוק הזהות בחוץ לארץ ואת העניין של עלייה והעניין של מניעת התבוללות, מניעת ההתרחקות בין יהדות התפוצות ליהדות ישראל.
<דב מימון: אני אתחיל בסיפור הכי פשוט שאפשר.
<דב מימון: להיות יהודי בישראל או ישראלי, זה להיוולד יהודי, לעשות ברית מילה, לעשות בר מצווה וללכת לצבא.
<דב מימון: כשאתה הולך לצבא אתה בעצם לא רק מקבל והפכת להיות תושב, אתה הופך להיות מגבש את המציאות, השייכות שלך, בגלל שאתה נתת, אתה מתערב ואתה לוקח אחריות, אתה בעצם הופך להיות אזרח.
<דב מימון: לא רק תושב, אלא אזרח, כדי לקחת את הקטגוריות של סטיבן כהן.
<דב מימון: אז זה תהליך בישראל וזה ברור שזה השלב, לא רק אתה מקבל, אתה נותן, אתה הופך להיות חלק מהמהלך וזה הסיפור שלך, אתה מנכס את סיפור האזרחות וההשתייכות שלך לעם היהודי ולישראל.
<דב מימון: בחוץ לארץ, באמריקה, להיות יהודי זה להיוולד יהודי, לעשות ברית מילה, בנים, בר מצווה, בת מצווה, ויש הצלחה מדהימה שנקראת 'תגלית'.
<דב מימון: זה ממש rite of passage, פולחן מעבר.
<דב מימון: יש אלה שהיו בפנים ואלה שלא היו בפנים.
<דב מימון: אלה שהיו בפנים הופכים להיות חלק מהסיפור היהודי.
<דב מימון: להיות יהודי היום זה לא מובן מאליו, זה לא זהות ברירת מחדל כמו בישראל, בן אדם צריך למלא את זה בתוכן.
<דב מימון: אם לא ממלאים את זה בתוכן יש לאנשים אפשרויות לבחור זהויות אחרות.
<דב מימון: אבל מה?
<דב מימון: 'תגלית' זה קבלה בחינם, אתה לא שילמת על זה כלום ולכן התהליך שאנחנו רואים את 'מסע' משתלב באיזה שהוא תהליך גדול מאוד, של להיות יהודי בחוץ לארץ, ואצלם אתה יכול לאכול כשר, לא לאכול כשר, לשמור שבת, לא לשמור שבת, להתחתן עם יהודי או לא יהודי, אבל אם אתה שוכח איזה שהוא שיח אחר שנקרא 'תיקון עולם', קשה לנו קצת את זה בארץ, אבל לעשות Jewish service, שאתה נותן משהו, כשאתה נותן משהו אתה הופך להיות יהודי.
<דב מימון: זאת אומרת אפשר לנסח מחדש את הזהות היהודית, כי להיות יהודי זה לא מספיק למשוך את האנשים.
<דב מימון: בית הכנסת לא מעניין את רוב האנשים, להיות חבר בארגונים זה לא כל כך מושך, יש משהו אחר שעובד, זה לתת משהו מזמנך, לתת מזמנך זה אומר לתת שישה חודשים או שנה ו'מסע' הוא חלק מהסיפור.
<דב מימון: אתה יכול ללמד אנגלית בשדרות או בקמבודיה, זה יכול להיות תכניות לא רק של 'מסע' בישראל וזה הרבה יותר קשה לממן כמובן, אבל יש עניין של לקחת ישראלים ויהודים מחו"ל ומשתפים אותם ביחד, יודעים שהאנשים עם אותו ראש, קורה להם תהליך פנימי של שינוי זהות ובמיוחד אם אתה נותן אתה הופך להיות יהודי.
<דב מימון: אם אנחנו נעביר את זה באופן נורמטיבי, ונראה לי שזה האתגר הגדול שאנחנו רוצים להגיע אליו, להפוך את זה למשהו נורמטיבי, שכל יהודי בעולם, או לפחות 50% בתוך 10 שנים או 15 שנים יעברו איזה שהיא חוויה ארוכה של זהות יהודית, או בישראל, או אפילו אם לא בישראל, אבל משהו ארוך, עם ישראלים ויהודים מחו"ל ביחד חווים איזה שהיא חוויה, ושמענו את התיאורים מה קורה בחוויה הזאת, ואז הוא ישתייך לעם היהודי באופן רצוני ומבחירה ועם תוכן.
<דב מימון: עכשיו אני רוצה להגיד שני דברים על העניין של 'מסע' קונקרטי, ממש מה שקורה.
<דב מימון: צריך קצת לעזור בסוף התכניות בהשמה.
<דב מימון: כתבתי את תכנית העלייה מצרפת, אז אני קצת מכיר את התחום, יש לנו אפשרות לשלש ולהכפיל בצרפת, צריך להוריד את המחיר.
<דב מימון: לסוכנות אין כסף, לכן צריך לבוא אולי לשנות את המעמד כמו רוסיה.
<דב מימון: אם נשנה את המעמד, כמו רוסיה, כמו שקרה ב'תגלית', עברנו מ-80 משתתפים בשנה שעברה ל-700 ובשנה הבאה ל-1,500 ו-2,000 בצרפת בגלל ששינו את המעמד ואת צורת המימון.
<דב מימון: אם נעשה אותו דבר עם 'מסע' אנחנו נכפיל ויש לנו חלון הזדמנויות.
<דב מימון: גורמי הדחיפה ברורים, אנטישמיות וכלכלה, אנחנו יכולים להתערב שם, צריך גם לעזור בזמנים ולתת את המלגות, למשל ל-500 חבר'ה שמחכים לאישור עם המלגות, כי ההורים יכולים לשלוח את הילדים לאמריקה, במקום לבוא לארץ, בגלל שהם מחכים לאישורים של המלגות ולא מקבלים אותם.
<דב מימון: דיברתי על השמה.
<דב מימון: החוויה המקצועית זה נורא חשוב, צריך לעמוד עם בעלי העסקים ועם חברות ההיי טק והרופאים ושירותים נצרכים כדי לעבוד על זה ולעשות פשוט - - - כמו שיש אנשים שנוסעים לאמריקה, הקיץ נרשמו 1,000 יהודים צעירים יהודים מצרפת שעוברים לקנדה, למונטריאול, ולא בגלל שהם לא ציונים, אלא בגלל, כמו שאתה בטח מכיר, אין הכרה בתארים ויש בעיה, אבל גם בגלל שהם מקבלים חוזה.
<דב מימון: אנשים הולכים לחפש את האנשים שם.
יואל רזבוזוב: עוד מעט עובר חוק מבחינת חלק מהמקצועות הרפואיים, הוא מגיע לוועדה, או לוועדה שלנו- - -
<דב מימון: יש הקמת ועדה להסרת חסמים שהוקמה ב-21 ביוני - - -
יואל רזבוזוב: לא, יש חוק שהוגש.
<דב מימון: יופי, שינוי חוקתי.
<דב מימון: שינוי חוקתי שהזכרנו קודם, אני חושב שהוא ממש חשוב, אישור עבודה, כי אנשים שאין להם מספיק כסף, גם את ה-17,500 ועוד כסף כיס, ולא לעבוד במשך כל התקופה הזאת, זה קשה מאוד להרבה מאוד הורים, בצרפת בטח, במצב הכלכלי העכשווי, ואז נוסעים לעשות סטאז' ולעבוד באמריקה ואנחנו מפסידים אותם, בגלל, כמו שאמרה לירן, עניין של פיתוח קריירה הוא המרכז.
יואל רזבוזוב: תעביר לי נתונים, אם זה באמת חקיקה, אז אנחנו נגיש הצעת חוק כזאת.
<דב מימון: מצוין, תודה רבה.
יואל רזבוזוב: תודה רבה לדב מימון.
יואל רזבוזוב: אנחנו עוברים לפרופ' סטיבן כהן, מההיברו יוניון קולג', שיציג בפנינו את המחקר בדבר היעילות של פרויקט 'מסע'.
<סטיבן כהן: שלום.
<סטיבן כהן: כבר שמענו המון על הברכות של 'מסע' בישראל, רציתי לדבר על הקללות של עולם בלי 'מסע' ובלי ישראל.
<סטיבן כהן: זאת אומרת הקונטקסט.
<סטיבן כהן: בואו ניקח שתי מגמות, אחת זה המגמה של הגישות של יהודי ארצות הברית כלפי ישראל ושנית זה העניין של נישואי תערובת.
<סטיבן כהן: לגבי הגישות כלפי ישראל, כמה אנשים בארצות הברית לפני שנה, אפשר לאפיין ככה, שלא אכפת להם מישראל ורוצים פחות תמיכה של ארצות הברית כלפי ישראל?
<סטיבן כהן: בגיל שלי, אני בן 64, זה רק היה 4%, מתחת, גיל 30, זה 20%.
<סטיבן כהן: זאת אומרת יש יותר ויותר התנגדות כלפי ישראל ואי אכפתיות בקרב הצעירים.
<סטיבן כהן: שנית, יש עניין של נישואי תערובת.
<סטיבן כהן: גם זה קשור לעניין של הקשר עם ישראל.