GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<תמרה אדמין: אנחנו רואים עולים ממדינות ברית המועצות לשעבר, ממדינות דרום אמריקה, כמו ונצואלה, צ'ילה, ברזיל, יש מהונגריה, יש מספרד, יש משפחה מאתיופיה, זה מאוד מאוד מגוון ואני נמצאת בקשר רציף עם כל המשפחות.
<תמרה אדמין: מתן תמיכה רגשית באה לידי ביטוי גם לפרט, גם למשפחה, כשמוקד התמיכה הרגשית הוא עלייה ואני לא ארחיב פה שהגירה הוא משבר על לכל הדעות.
<תמרה אדמין: אני מניחה שכולם יודעים זאת גם בלי שארחיב.
<תמרה אדמין: העבודה היא גם בסיוע כלכלי, גם בגישור מול הקהילה וגם מיצוי זכויות וגם בהיבט הרגשי.
<תמרה אדמין: בסיוע הכלכלי אנחנו עוזרים דרך תקנון של העבודה הסוציאלית בתוך האגף וגם פנייה לקרנות, לעמותות, לגורמים שיכולים לתרום כסף על מנת לעזור לאותן משפחות שנמצאות במצב כלכלי שעלול להיות בעייתי בשנים הראשונות בארץ.
<תמרה אדמין: אנחנו גם פוגשים את המשפחות הקשות יותר.
<תמרה אדמין: אולי המשפחות שמטופלות אצלי הן לא בסדר גודל של כל כך הרבה משפחות, כמו שציינתם, אבל הן נמצאות ברצף בקיצון, במצב שלהם.
<תמרה אדמין: אני ארחיב לגבי הייעוץ והתיווך בקהילה.
<תמרה אדמין: אנחנו עובדים יחד עם משרד הקליטה, אני עובדת מול הביטוח הלאומי, מול משרד השיכון על שלוחותיו.
<תמרה אדמין: כל גורם בקהילה שיכול לתרום לעולים, אני עובדת באופן רציף איתם, גם בהיבט התרגום, גם בהיבט הכתיבה, פנייה, הפניה.
<תמרה אדמין: אנחנו בנוסף רואים אצל אותם עולים הרבה מקרי אלימות, אני מפנה אותם גם לגורמים הנכונים בתוך האגף, גם הגורמים מחוץ לאגף שיכולים לתרום, כמו עמותת 'אפשר'.
<תמרה אדמין: האנשים האלה לא יודעים לבד לאן לפנות, לאן ללכת ואיך להתמצא.
<תמרה אדמין: בנוסף אני משלבת אותם ברצף השירותים של אגף הרווחה, החל מהמעון דרך חוק הפעוטות בסיכון, יש סעיף של הגירה שדרכו אפשר לשלב פעוטות במעונות כדי לעזור לאמהות או להורים להישרדות הכלכלית לצאת לעבודה.
<תמרה אדמין: יש מועדוניות, על אחת מהן אני כבר ארחיב, שהיא מיועדת לעולים, ומועדוני מתבגרים.
<תמרה אדמין: אני ארחיב עכשיו על המועדונית שמיועדת לילדים של עולים, שזו מסגרת שאני מרכזת.
<תמרה אדמין: זו מסגרת חמה וטיפולית שמיועדת לכ-15 ילדים מכיתות א' עד ד' שעובדת יום יום, נותנת להם ארוחה חמה ומבושלת אחרי בית הספר כל יום.
<תמרה אדמין: יש חוגים, יש פעילויות, עבודה על מיומנויות חברתיות, כישורים חברתיים.
<תמרה אדמין: אנחנו עובדים איתם על ויסות עצמי, על ביטוי עצמי של רגשות, על דימוי עצמי, דברים שהם מאוד מאוד בעייתיים אצל הילדים האלה שהמשפחות שלהם לא תמיד עד הסוף פנויות למצב הרגשי שלהם.
יואל רזבוזוב: מי מממן את זה?
<בת חן פיליפ: משרד הרווחה.
<בת חן פיליפ: זה חלק ממועדוניות - - -
יואל רזבוזוב: ומי מגיע לשם, מה הקריטריונים?
<תמרה אדמין: הילדים של המשפחות העולות.
<בת חן פיליפ: ושהם בסיכון.
<בת חן פיליפ: חשוב להגיד שהם בסיכון.
יואל רזבוזוב: אז זה החינוך הבלתי פורמלי של העולים?
<תמרה אדמין: הילדים של המשפחות העולות שנמצאות בסיכון.
<תמרה אדמין: אלה שנמצאות תחת היחידה לעולים.
<דליה לין: זה רק המשפחות שמוכרות לרווחה.
<תמרה אדמין: אני גם נמצאת בקשר רציף עם ההורים של הילדים, המועדונית גם עוזרת לי לשמור על קשר ארוך טווח איתם.
<תמרה אדמין: אני ארחיב על כמה פעילויות שאנחנו עושים במסגרת המועדונית, אחת מהן היא בשיתוף של משרד הקליטה, שזה חוג של אלכסנדר צ'רקוב, שזה אמן, הוא עצמו עולה ומאוד רגיש לתחום, הוא עובד איתם על פי כל היבטי האמנות, פיסול, ציור, העצמה דרך הכלים האמנותיים.
<תמרה אדמין: זה עובד כבר כמה שנים בצורה מופלאה.
<תמרה אדמין: יש שם חוג פסיכו דרמה שגם עובד עם הילדים על הדימוי העצמי.
<תמרה אדמין: יש מטפל שעובד על הקשר הורה-ילד, כל פעם עם משפחה אחרת.
<תמרה אדמין: בנוסף, מה שייחודי למועדונית הזאת, יש לנו שש מועדוניות כאלה באגף, זה שאנחנו עובדים איתם הרבה על חגים.
<תמרה אדמין: אני מכניסה הרבה תכנים של חגים בשביל הזהות היהודית, הזהות הישראלית, פעילויות של הורים וילדים, על מנת לחדד את החגים בארץ ולשלב אותם כמה שיותר ויותר.
<תמרה אדמין: כשבתי הספר סגורים המועדונית עובדת משמונה עד אחת.
<אלכס שמידט: אנחנו נעבור לשרה.
<אלכס שמידט: אנחנו לקראת הסיכום ואז אנחנו נוכל לדבר כולנו.
<שרה רווה: אז אני רוצה להתייחס למסגרת קהילתית שדווקא במסגרת הזאת לעולה אין - - - שוב, זה קצת מזכיר את יחידת העולים, לא צריך להיות שנה מסוימת שעלית בה לארץ, אתה גם לא חייב להיות מוכר ברווחה, זו פעילות קהילתית ויש לנו את מועדון עולים לגיל הביניים שלנה מרכזת אותו ומלי מנהלת את המדור הזה.
<שרה רווה: המסגרת הזאת בעצם מהווה מקור להעצמה, מידע וזכויות, השתייכות, תמיכה, מקום שבו יכולים להגיע ולהרגיש שיש להם מעגל חברתי משלהם.
<שרה רווה: אנחנו שמנו כאן הרבה תמונות, שתחוו.
<שרה רווה: במקום שאני אדבר הרבה, שפשוט תראו מה אנחנו עושים בתוך המועדון.
<שרה רווה: אנחנו משתדלים לשלב גם פעילות תרבות שיותר מאפיינת את התרבות של העולים, שמעניינת אותם והם רוצים ואנחנו משמרים את המקום הזה, אבל בדיוק לאחרונה לנה סיפרה לי שיש דרישה ליהנות מתרבות ישראלית.
<שרה רווה: לאחרונה היה ערב שירים של אריק איינשטיין ויהורם גאון וירדנה ארזי והם מאוד מנסים להתחבר וללמוד ולהיות קשובים גם לעניין הזה ואנחנו רוצים להגביר את העניין הזה.
<שרה רווה: יש הרצאות בתחומים שונים, כל מיני תחומים ובעיקר גם היכרות עם עדות וכל מיני מרכיבים בתוך ארץ ישראל, בין אם זה יהודים ובין אם זה להכיר גם תרבויות אחרות.
<שרה רווה: אנחנו גם עורכים בתוך המועדון מסיבות, בדיוק בשבוע הבא אנחנו עורכים את מסיבת הסיום.
<שרה רווה: אנחנו המון יוצאים איתם, יש דרישה מאוד גדולה לצאת לטיולים ברחבי הארץ, גם סיורים בתוך העיר רמת גן כמובן, אבל גם להכיר את הארץ.
<שרה רווה: הם טיילו לאורך השנים מהצפון ועד לדרום, הם מאוד אוהבים את זה, זה מאוד חשוב להם.
<שרה רווה: החלק היותר רגשי שאנחנו מקיימים במועדון שלנו ובפעילות שלנו זה קבוצת תמיכה בסדנאות, בתחום של הורות, קבוצת סבתות שלנה הנחתה, הנחיית קבוצות, העצמת נשים.
<שרה רווה: כל מיני קבוצות שאנחנו לוקחים מתוך האוכלוסייה, מבינים מה הצרכים שלהם ואיתם אנחנו פועלים לתת מענים.
<שרה רווה: עוד מעט אני אתייחס לזה יותר לעומק.
<שרה רווה: הסדנה האחרונה שמסתיימת עכשיו זה העצמה באמצעות צילום.
<שרה רווה: העולים צילמו את עצמם ואת סביבתם ומתוך התמונות שהם צילמו יש ניתוח על הדימוי העצמי שלהם, על איך הם רואים את עצמם וכו' וכל הצילומים שלהם יוצגו במסיבה בשבוע הבא בתערוכה.
<שרה רווה: התמונות המובחרות מביניהם.
<שרה רווה: יש במקום גם ייעוצים מכל הסוגים, שהעולים זקוקים, משפטי, פסיכולוגי, כלכלי, זכויות, כל מה שצריך, הכול באמת בהתנדבות.
<שרה רווה: כן חשוב לי לציין את העקרונות על פיהם אנחנו פועלים.
<שרה רווה: חשוב לנו מאוד בתחום של עבודה קהילתית לפתח מנהיגות.
<שרה רווה: אנחנו עובדים עם מנהיגות של העולים עצמם, לנה עובדת עם קבוצת פעילים, יחד איתם אנחנו מאתרים צרכים וחושבים על מענים מתאימים לאותם צרכים.
<שרה רווה: הפעילים הללו, אנחנו כמובן מכשירים אותם והם עובדים איתנו משלב התכנון ועד שלב ההערכה של הפעילות עצמה.
<שרה רווה: העולים מגיעים, מאוד נהנים מהפעילות.
<שרה רווה: אני חושבת שזה המסר המרכזי, והתמונות הן ככה טוב מראה עיניים ממשמע אוזניים.
<אלכס שמידט: חשוב לנו באמת להגיד, דיברנו ביחד עם אגף הרווחה ועם גורמים נוספים ברשות כדי באמת להבין לאן פנינו, בעצם מה אנחנו רוצים עוד להשיג.
<אלכס שמידט: חשוב להבין, כולם רואים פה עכשיו את המצגת ואנחנו מצליחים לעשות הרבה דברים טובים וחשוב לנו להגיד במילים שלא יהיה רושם שלא חסר לנו.
<אלכס שמידט: חסר לנו הרבה ואנחנו רוצים לטפל בעוד תחומים ולהרחיב דברים.
<אלכס שמידט: אנחנו משתדלים לעשות כי באמת ראש העיר והנהלת העיר ומנכ"ל העירייה, שלא נמצא פה, אבל הוא היה גם חלק מהתחום, כמובן מנהלי אגפים, הם שמים לפנינו יעדים ואנחנו עושים עבודה הכי טובה שאנחנו יכולים.
<אלכס שמידט: כמובן אנחנו רוצים להמשיך אז אנחנו מאוד מאמינים בקידום נושא עידוד עלייה לעיר, ופה באמת תודה למשרד העלייה והקליטה, עכשיו קיבלנו פרויקטור, בן אדם שידאג להביא עולים לעיר.
<אלכס שמידט: זה משהו מאוד חדש ואני יודע שזה לא רגיל לקבל כזאת מתנה.
<אלכס שמידט: הרחבת היקף הפעילות לטובת תושבי העיר בגילאי 25 פלוס.
<אלכס שמידט: פה חשוב להגיד, אנחנו מבינים שהעולים שבאו בשנות ה-90 נכון להיום עוד מעט הם ייצאו לפנסיה, האנשים שהיו פה 20 שנה מעל זה בארץ יוצאים לפנסיה והאנשים צברו פה שפה, ניסיון, יש להם הון תרבותי עשיר שצריך לעשות איתו משהו ולכוון אותו בצורה הכי טובה.
<אלכס שמידט: זאת אומרת מי שהיו פה רופאים, מהנדסים, היי טק וגם תחומים אחרים, האנשים יכולים להיכנס גם למערכת החינוך הפורמלית, גם לבלתי פורמלית, ולעזור לנו גם בשילוב וגם הם ימצאו עכשיו זמן להשתלב, כי הם היו עסוקים הרבה מאוד בעבודה ובהישרדות ופה אנחנו יכולים לתת להם מענים וכמובן לזה אנחנו צריכים משאבים כדי לשלב אותם.
<אלכס שמידט: אנחנו מדברים על פיתוח תכניות נוספות לקידום נושא הרב תרבותיות וזהות ישראלית ושילוב מיטבי בחברה בקרב אוכלוסיית העולים.
<אלכס שמידט: על נושא זהות אנחנו בכלל לא דיברנו פה, אבל זה דבר שהוא אוניברסלי, אנחנו לא ניכנס לזה, אבל הילדים שלנו מבולבלים, המבוגרים מבולבלים, אנשים מבולבלים ולא יודעים מה הזהות שלהם ואנחנו צריכים להשקיע שם המון עם תנועות הנוער ועם כל הגופים האחרים ביחד.
<אלכס שמידט: המשך פיתוח ממשקי עבודה עם משרדי ממשלה ועמותות וארגונים.
<אלכס שמידט: כמובן את כל זה אי אפשר לעשות בלי המשך עבודה מערכתית, שאנחנו מנהלים בעיר.
<אלכס שמידט: העצמת ההון האנושי הקיים ברשות וכמובן הגברת מעורבות ההורים בתהליך החינוכי ובכל התהליכים בכלל, כי אנחנו מבינים שההורים מאוד חשובים לנו.
<אלכס שמידט: לפני שנעבור לחלק הבא, כי באמת הבאנו גם בהמשך כל מיני נושאים לדיון כרשות שרצינו להעלות.
<אלכס שמידט: מישהו רוצה להתייחס?
יואל רזבוזוב: בסיכום אני אתייחס.
<אלכס שמידט: עכשיו אני חושב אם מישהו רוצה להתייחס למה שהוא רואה, למודל, כי בהמשך אנחנו רוצים - - -
<דליה לין: אני חושבת שבנושאים לדיון הדברים יעלו.
<אלכס שמידט: קודם כל יש לכולם את הנושאים בקלסרים.
<אלכס שמידט: אנחנו גיבשנו כלים לכל מיני נושאים.
<אלכס שמידט: אחד מהנושאים הראשונים היינו רוצים להעלות ולבקש מהוועדה גם לקדם את הנושא זה הגדרת העיר רמת גן כעיר קולטת עלייה.
<אלכס שמידט: אנחנו גם בקשר עם המרכז לשלטון מקומי, עם רות דיין,שמקדמת את הנושא.
<אלכס שמידט: אנחנו יודעים שהנושא הזה כל הזמן נמצא בשיחה מי היא בכלל עיר קולטת עלייה.
<אלכס שמידט: אני יודע שכולם מביאים את הדוגמה של רמת השרון, שהיא קולטת עלייה ורמת גן לא.
<אלכס שמידט: ברמת גן באמת קרוב ל-12,000, אנחנו מדברים פה על אוכלוסייה ענקית שמגיעה.
<אלכס שמידט: אני יודע שמדברים עכשיו על סביב 14%, זאת אומרת מי שיהיה 14% בעיר הוא יהיה עיר קולטת עלייה, אנחנו גם רוצים - - -
יואל רזבוזוב: אלה דיבורים באוויר.
יואל רזבוזוב: אין לזה שום - - - אני מטפל בנושא של ערים קולטות עלייה.
יואל רזבוזוב: אנחנו קיימנו דיונים, אני בקשר עם משרד האוצר, עם שר האוצר, בנושא הזה, גם עם שר הפנים.
יואל רזבוזוב: היום אנחנו לא יודעים מבחינת המדיניות, תמיד יש את הדוגמה הקיצונית, רמת השרון ואני תמיד משווה את זה לנתניה, כי אני באתי לנתניה, בנתניה המצב הרבה יותר חמור מאשר כאן, 17,000 עולים רק מהעדה האתיופית ועוד 40,000 מברית המועצות לשעבר ועוד עולים מארצות שונות, והיא לא נכנסת לעיר קולטת עלייה.
<דליה לין: לא נכנסת?
<דליה לין: זה אבסורד.
יואל רזבוזוב: זה באמת אבסורד.
יואל רזבוזוב: ראש העיר מרים פיירברג פשוט משתגעת מזה.
יואל רזבוזוב: היום, לשנות את המודל, הרי מה זה עיר קולטת עלייה?
יואל רזבוזוב: על מבני ציבור, משרדים ממשלתיים מקבלים החזר ארנונה.
יואל רזבוזוב: ניסינו ושילבנו כמה נוסחאות, שיחקנו עם זה, הבעיה זה באמת אם עכשיו משנים את זה, יש עמדה אחת שבכלל לבטל את המושג הזה לגמרי ולעזור לערים שצריכות.
יואל רזבוזוב: היום יש לנו גל גדול של עלייה ויש הרבה עולים וכמו שאמרתי רק 700 ילדים שעלו לנתניה עכשיו, כיתות, צריך לבנות מבנים, צריך מורים, יש באמת לא מעט בעיות.
יואל רזבוזוב: אז זה עדיין בטיפול.
יואל רזבוזוב: אני לא רואה לזה סוף עכשיו וזה באמת הרבה דיבורים.
יואל רזבוזוב: זה עובר מהידיים של שר האוצר לשר הפנים ובחזרה, כי אף אחד לא באמת מוצא פתרון.
יואל רזבוזוב: אני חושב שכדאי לשנות את הנוסחה.
יואל רזבוזוב: גם הנוסחה הראשונה שהייתה, זה היה מעל 20% עולים, עדיין רמת גן לא שם.
יואל רזבוזוב: אז זה בנושא הזה.
יואל רזבוזוב: אני פשוט מעדכן שזה קצת תקוע.
<אלכס שמידט: שוב, אנחנו נשמח במידה שתדברו שאנחנו ניכנס לשם.
יואל רזבוזוב: אני לא אשכח אתכם.
<אלכס שמידט: כי העיר נותנת המון.
<אלכס שמידט: אנחנו נזכיר לך.
<אלכס שמידט: אנחנו מדברים גם על הכרת המושג ילדים עולים כדור שני דוברי רוסית.
<אלכס שמידט: אני רוצה להגיד פה מילה, באמת.
<אלכס שמידט: לפני יומיים אנחנו נפגשנו עם מאיה שריר, גם אלכס פרידברג נמצא איתנו פה, ודיברנו המון.
<אלכס שמידט: אנחנו רואים שדור שני לעולים דוברי רוסית, אני יודע שהם נולדו פה, 170,000, לתת תמיכה תקציבית לכולם זה בלתי אפשרי, אנחנו גם לא אומרים שצריך לתת לכולם, אנחנו מכירים מעל 3,000 ילדים אבל אנחנו נותנים לקרוב ל-1,500, כי אנחנו נותנים באמת לאותם שממש הכי הכי זקוקים ואנחנו לא שומעים שיש שיח בציבור שמדבר על דור שני.
<אלכס שמידט: אנחנו לא רואים תקציבים מיוחדים, לא בשירות הפסיכולוגי חינוכי, לא בייעוץ החינוכי - - -
יואל רזבוזוב: עוד פעם, בוא נגדיר דור שני.
<אלכס שמידט: דור שני אלה ילדים שנולדו להורים עולים, אבל ממשיכים בהתנהגות שמקשה עליהם להשתלב מבחינה חברתית או לימודית.
יואל רזבוזוב: אנחנו מדברים, בוא נגיד על הדור שלי - - -
<אלכס שמידט: משנות ה-90.
יואל רזבוזוב: משנות ה-90, אבל עוד פעם, החבר'ה שעלו בשנות ה-90 בגילי, שהם פלוס מינוס 30 עד 40, הילדים שלהם שנולדים בארץ, אין לנו פה - - - אנחנו מכירים את העניין שיש את הגנים הרוסיים ששולחים והילדים מגיעים לכיתה א' ולא יודעים את השפה.
יואל רזבוזוב: יש את העניין הזה וצריך באמת לראות איך מתקצבים את הנושא.
יואל רזבוזוב: מבחינת הבעיה, לפחות אני, יש לי שתי בנות קטנות, אני לא רואה בעיה שלהן בשילוב, או שצריך משהו מיוחד.
<אלכס שמידט: אז יש בעיות.
יואל רזבוזוב: אולי לעולים חדשים שעלו לפני כעשר שנים והילדים שלהם נולדו פה, אבל אלה שעלו בשנות ה-90, השאלה אם להם יש בעיות.
<אלכס שמידט: יש בעיות.
<אלכס שמידט: אני חושב שערן ואורלי, שהיא מפקחת גם על יועצות בבתי ספר ברמת גן, יכולים לפתוח ולהגיד עם מה אנחנו מתמודדים כאן.
יואל רזבוזוב: מבחינת תרבות אנחנו יודעים שהם סופגים תרבות בבית, תרבות שהיא קצת שונה והכול, אבל עוד פעם, איפה הבעיות ולמה צריך לתקצב את זה?
<ערן ירושלמי: אני מנהל בית ספר תיכון, בית ספר מקיף רמת גן.
<ערן ירושלמי: רק אני מצטרף לכל הדברים שנאמרו פה לגבי שיתוף הפעולה המלא שיש בעיר.
<ערן ירושלמי: עוטפים אצלנו את התלמידים ואת הצוות באמת בכל היבט אפשרי, אני לא סתם יושב פה עם - - - העבודה היא מאוד צמודה במהלך השנה.
<ערן ירושלמי: אני חושב שאתה מסתכל ואתה אומר, 'אני לא יכול להאמין', אני חושב שאתה מסתכל על אוכלוסייה קצת אחרת.
יואל רזבוזוב: אני רוצה להבין לאיזה אוכלוסייה אתם מתכוונים.
<ערן ירושלמי: האוכלוסייה של בית הספר, זה בית ספר קטן, של 300 תלמידים, היא אוכלוסייה מאוד מורכבת ומאוד מאתגרת מכל מיני היבטים.
<ערן ירושלמי: יש לנו בבית הספר כ-50 עולים ובני עולים.
<ערן ירושלמי: זאת אומרת האחוז בבית הספר הוא מאוד מאוד גבוה.
<ערן ירושלמי: כל מה שאלכס אמר מקודם בנושא של הזנה ונסיעות וכל העזרה הכלכלית, זה משהו שמאוד בא לידי ביטוי כאן, אבל אי אפשר להתעלם מהעובדה שהיום רכישת השכלה זה המפתח להצלחה בחיים.
<ערן ירושלמי: אני לא מדבר אך ורק על השכלה גבוהה, אני מדבר באופן כללי.
<ערן ירושלמי: ילד שמגיע לכיתה י' או י"א ולא יודע עדיין לקרוא.
יואל רזבוזוב: זה לא יכול להיות לילד שנולד בארץ?
<ערן ירושלמי: זה גם לבני עולים, משפחות שלא עושות תיווך ולא מסייעות ואלה כשלים שבעצם עוברים משנה לשנה.
<ערן ירושלמי: כשאני אומר לא יודע לקרוא, אני לא מתכוון שהוא לא יודע לקרוא ולפענח את הדברים, אלא בין קריאה ופענוח לבין קריאה, פענוח, הבנה והצלחה בבחינות יש פער מאוד מאוד גדול.
<ערן ירושלמי: כתוצאה מכך גם יש הרבה פעמים מצבים שלאחר כיתה י' תלמידים נושרים מבית הספר בשביל ללכת ולעבוד ולעזור בפרנסת הבית.
יואל רזבוזוב: אנחנו מדברים על משפחות רווחה.
<ערן ירושלמי: אני רק אומר שכחלק מזה שהלימודים בעצם הם איזה שהוא מכשול והשפה היא מכשול, אז הילדים מוצאים מפלט במקום אחר.
יואל רזבוזוב: זה נכון, אבל עוד פעם, השאלה, אני מנסה למקד על איזה קבוצה אנחנו מדברים, על אלה שנולדו בארץ?
יואל רזבוזוב: אני פעם ראיתי בכוכב נולד ילדה שהגיעה לגמר, היא נולדה בארץ ודיברה עם מבטא כבד כבד כבד.
יואל רזבוזוב: דווקא מנתניה, אני לא זוכר איך קראו לה, זו הייתה פעם ראשונה שראיתי את התופעה, מי שנולד בארץ ומדבר עם מבטא, אבל זה לא אומר שהיא לא יודעת לקרוא ולכתוב, אבל היא דיברה כי דיברו כך בבית.
<ערן ירושלמי: אז יש שתי קבוצות, אלה שנולדו בארץ ובני עולים.
<ערן ירושלמי: אלה שתי קבוצות שהתייחסת אליהן כרגע.
יואל רזבוזוב: בני עולים שנולדו בארץ.
<ערן ירושלמי: לא, אני מדבר על בני עולים ויש תלמידים שעלו בשנים האחרונות ו - - -
יואל רזבוזוב: לא, אלה עולים חדשים.
<ערן ירושלמי: אז אני התייחסתי לשתי קבוצות.
<אנה נתיב: אני אשמח להתייחס לשאלתך.
<אנה נתיב: אני אנה, אני פסיכולוגית מהשפ"ח, אני בעצם עובדת החל מהשנה עם יחידת העולים, שזו פונקציה חדשה פה בעיר.
<אנה נתיב: עד עכשיו לא היה פסיכולוג שעבד איתם.
<אנה נתיב: מהשנה ובתקווה הלאה זה יילך ויתפתח, כי יש לזה המון המון צורך.
<אנה נתיב: בכל מקרה אני רוצה להתייחס.
<אנה נתיב: מה שאתה מתאר זה גם מה שאני מכירה במעגל החברתי שלי, היות שגם אני עליתי בשנות ה-90, ובעצם אני מניחה שהילדים שלי ידברו עברית וישתלבו בצורה שוטפת.
<אנה נתיב: עם זאת יש אוכלוסייה מאוד גדולה של הורים שעלו בגיל שאנחנו עלינו, או בגיל יותר מבוגר, למשל בגיל 20 והילדים כבר נולדו פה, או 22 או 25, וההורים האלה לא יכולים לעזור לילדים שלהם בשום דבר לימודי.
<אנה נתיב: בעצם ברגע שיש איזה שהוא קושי הם גם לא מקבלים מהבית את התמיכה, גם לא מקבלים מהבית איזה שהוא נופך תרבותי נוסף שקשור לתרבות הישראלית, כי ההורים האלה לרוב גדלו שם, למשל עד גיל 20 ו-22, כבר נבנתה אישיות וזהות של רוסיה, של אוקראינה, של ברית המועצות והם משמרים אותה פה, לרוב עם קבוצת חברים, שהם גם עולים, עם קבוצה חברתית ותרבות שנשמרת.
<אנה נתיב: הילדים האלה, במידה שיש איזה שהוא קושי, הם מגיעים לשוליים היות שאין מי שירים אותם.
<אנה נתיב: הרבה פעמים ההורים האלה גם לא מעורבים בתהליך הלימודי, כי מה שלומדים פה זה לא מה שלמדו שם, כי מקצועות רבי מלל כמו תנ"ך וכמו ספרות זה משהו שלא יכול לדבר אליהם ברמה הכי בסיסית.
<אנה נתיב: הילדים האלה לא מקבלים לא את התמיכה מהבית ולא את התמיכה המותאמת להם בבית הספר הרבה פעמים, כי בסך הכול הם נולדו פה, אז אין שום תקציבים נוספים שאפשר לתת להם ואלה, אני חושבת, הילדים שאתה מדבר עליהם, נכון?
יואל רזבוזוב: אני מבין את הסוגיה, אני גם מכיר את ה - - - אני חושב שזה עדיין יותר בקצוות.
יואל רזבוזוב: היום אני למדתי להסתכל על הדברים כמערכת מלמעלה ולא דברים שאני מביא איזה שהם מטענים אמוציונאליים על מקרים כאלה ואחרים.
יואל רזבוזוב: אם אנחנו מדברים עכשיו על ילדים בקצוות, אז תמיד יש גם ילדים בפריפריה שלהורים שלהם אין יכולת לתת.
יואל רזבוזוב: אם אני מזהה את הקבוצה הזאת, למה אני אומר קצוות?
יואל רזבוזוב: כי בדרך כלל ההורים, גם כשהתחנכו עד גיל 20 בארץ המוצא, אנחנו מדברים על ברית המועצות לשעבר, הם באים עם ערכים של חינוך והם כן לוחצים ודוחפים את הילדים שלהם לחינוך וחינוך טוב יותר.
יואל רזבוזוב: תמיד יהיו הילדים שהם באמת נמצאים באיזה שהיא בעיה, או בבית ממש סגור, אני חושב שזה יותר קשור לאלה שנמצאים תחת אגף הרווחה.
יואל רזבוזוב: לקחת היום אוכלוסייה גדולה, והיום אנחנו מדברים על כמה מאות אלפי אנשים והילדים שלהם, וכמדינה פתאום לתת לזה יחס ותקצוב של שעות, גם צריך לזהות, הרוב לדעתי לא צריכים, אז זה באמת משהו שצריך - - -
<אנה נתיב: אני רוצה להגיד עוד משפט אחד.
<אנה נתיב: מה שהייתי רוצה להגיד זה קודם כל נכון, יש המון המון ערכים של למידה וחינוך ויש המון דחיפה מצד ההורים האלה, אבל הדחיפה הזאת לא מותאמת הרבה פעמים לילדים והיא לא מותאמת לתכנים הלימודיים וזה יוצר בעיקר קרע בין ההורים לילדים בגיל ההתבגרות ובעיקר יותר הליכה של הילדים האלה לכיוון השוליים ולאו דווקא עידוד של ערכים נכונים ולמידה.
<דליה לין: בואו נתקדם.
<נורה אמזלט: אני עובדת הרבה מאוד, כמו שערן אמר, עם תיכון המקיף.
<נורה אמזלט: אני רוצה להתייחס לשני דברים, מה שאנה אמרה לגבי הדחיפה.
<נורה אמזלט: לא פעם אנחנו רואים מצב שילד בהחלט מגיע לכיתה א' כשרמת הידע שלו במתמטיקה או בספרות רוסית, פושקין, טולסטוי, היא מאוד גבוהה כאשר הוא לא יודע את הא'-ב', שזה באמת לא תואם את המציאות.
<נורה אמזלט: לגבי הקצוות, בהחלט אנחנו רואים פה מצב של קצוות, כי חבר'ה בני עולים מגיעים או לקצה התחתון ביותר או לקצה העליון ביותר, שזה בדיוק מה שאתה אמרת.
<נורה אמזלט: אני מתארת לעצמי שאני, עם תואר שני, הבן שלי שנולד כאן בארץ, סביר להניח שהוא ימשיך בדרך שלי, יגיע לתואר שני וכו' והכול יהיה בסדר גמור.
<נורה אמזלט: אנחנו מדברים על משפחות שהגיעו לארץ, שם אחזו במעמד מסוים, הגיעו לארץ ולא הצליחו להגיע לאותו מעמד והם מרגישים איפה שהוא אכזבה ממה שקורה כאן בארץ.
<נורה אמזלט: הילדים שלהם שנולדו כאן הם בעצם הקצה השני, הם לא רואים שום מטרה בהשכלה, כי אם אני אפילו רוכש השכלה אני מגיע למצב של ההורים שלי, מה בדיוק ההשכלה עזרה להם?
<נורה אמזלט: וזה בדיוק מה שדיבר עליו ערן.
<נורה אמזלט: יכול להיות שזה עניין של תקציבים, יכול להיות שזה עניין של מודעות, שהחבר'ה האלה שנולדו בארץ וקוראים להם יוסי, רונן וליטל, הם בעצם, במנטליות שלהם, לא רוסים כבר אבל הם עדיין לא ישראליים.
<נורה אמזלט: ואלה בדיוק הקצוות שאנחנו זקוקים שם להרבה.
<בת חן פיליפ: אני רוצה לחדד דווקא מהמקום של רווחה.
<בת חן פיליפ: אני מסכימה עם מה שאמרת, אבל אני רוצה להגיד משהו שקשור ספציפית לעיר רמת גן.
<בת חן פיליפ: אני כבר הרבה שנים כאן והייתי עוד לפני שהמחלקה הספציפית שנמצאת כאן היום ועושה דברים נפלאים הוקמה בכלל.
<בת חן פיליפ: מה שקרה, שמצד אחד באמת אנחנו נורא רוצים שהעולים ישתלבו ויהיה להם טוב פה, יחד עם זה שבאמת ישמרו את התרבות שלהם, אתה בטח אחד מאלה שרוצים את זה, מצד שני ככל שילדים בשנים האחרונות נולדים פה כמובן שהפער או הבלבול של ההגירה הולך ופוחת.
<בת חן פיליפ: יש קבוצה ענקית ברמת גן, שאיפה שהוא, לא בכוונה, לא עלינו עליהם ממש בהתחלה וגילינו את זה, אלכס התחיל את העבודה שלו, אתה מרשה לי להגיד את זה?
<בת חן פיליפ: ממועדון נוער שהקמנו במיוחד לעולים וגילינו מאפיינים ספציפיים לאותה קבוצה.
<בת חן פיליפ: חלק מהם נולדו בעיר הזאת, נולדו בארץ, וחלק באו ממש בגיל צעיר ובאמת פיתחו פערים, שהבנות כאן דיברו עליהם, והם זקוקים לכל מיני מאפיינים מיוחדים וחיזוקים מיוחדים שהם לא רווחה.
<בת חן פיליפ: אנחנו עשינו את ההפרדה הזאת, ותמרה מדברת פה למשל על משפחות שבאמת מבחינה סוציו אקונומית מאוד נמוכים, אין הרבה מאוד כאלה, אבל יש כאלה והם מטופלים אצלנו ועדיין זקוקים לאותם מאפיינים.
<בת חן פיליפ: המחלקה הזאת היא מחלקה שנותנת בעיקר מענה לילדים ונוער, שזה פחות ילדים ויותר נוער, ברור שנותנים גם מענה למשפחות כהורים, לא כמשפחות נפרדות, זה אנחנו עושים אצלנו כשצריך, אבל אין ספק שאותו דור, אותה קבוצה מאוד מאוד גדולה שזיהו בבתי הספר פה, במיוחד בתי הספר הפחות - - -
<דליה לין: לא רק.
<דליה לין: יושבים כאלה גם בבליך ובאֹהל שם.
<בת חן פיליפ: לא רק, בכל בתי הספר, זיהו קבוצה גדולה של ילדים שהרגישו לא שייכים.
<בת חן פיליפ: חוסר השייכות הזאת, שנבע מחלק מהמאפיינים שאתם אמרתם פה, וחלק מאפיינים שאתה מכיר בטוח, זאת אומרת אתה יודע במה מדובר, בטח גם כמי שקצת התנסה בנושא של הגירה, כל הנושא של ההגירה - - - מה שקרה, בגלל שהם היו קבוצות ענקיות של אנשים שהגיעו בבת אחת, הם יצרו ביניהם קליקות והם התבשלו בתוך המיץ של עצמם, מה שנקרא, סליחה על הביטוי, ובשביל להוציא אותם מתוך המיץ הזה, הלא טוב, ולשפר, ומהלימון להפוך לימונדה, זה התהליך שעושים במחלקה הזאת בכל האופנים.
<בת חן פיליפ: כך שיש בהחלט מקום להשקיע באנשים האלה ואנחנו כבר רואים את ההבדל ומה קורה לחבר'ה האלה.
<בת חן פיליפ: בתקופה שאני הכרתי אותם בהתחלה - - - כבר מגיל כלום, גם בבית ספר יסודי יש עדיין כאלה שצריכים להשקיע בהם בכל מיני אופנים.
<בת חן פיליפ: לפחות מהמבט שלי.
<אורלי הראל: רק משפט.
<אורלי הראל: אני רוצה להפנות את הזרקור דווקא לא לילדים ולמשפחות שלהם אלא אלינו, אל הצוותים, צוותי החינוך, היועצות, המנהלים, המורים, המחנכים.
<אורלי הראל: אני מרגישה שמבחינתי המעטפת של יחידת העולים מאפשרת לנו להיות יותר מקצועיים כי גם אנחנו צריכים להחליף את ההארד דיסק וגם אנחנו צריכים לייצר ערוצי תקשורת יותר משמעותיים ואפקטיביים ורלוונטיים ונכונים עם משפחות העולים.
<אורלי הראל: זה בעיקר סיפור שהוא תקשורת ומבחינתי צריך להשקיע גם שם, ויחידת העולים, לא משנה מה הטווח שאנחנו מגדירים בתוך המושג הזה של ילדי עולים, אני חושבת שלנו יש את הצורך באמת להתמקצע ולקבל איזה שהם כלים וגם הכלה, כדי שאנחנו נוכל לעשות את העבודה טוב יותר עם המשפחות, כי זה בסוף מתחיל ונגמר באנשים ובתקשורת ביניהם.
<אלכס שמידט: אני רק רוצה להראות מה הכוונה כשאנחנו מדברים על דור שני.
<אלכס שמידט: 64% זה עולים שבאו עם השכלה גבוהה משנות ה-90, 34% זה נכון להיום.
<אלכס שמידט: נכון, אנחנו מקום שני בעולם עם השכלה גבוהה, אנחנו מאוד גאים בזה, כי אנחנו מבינים ש-64% זה בעצם - - - בארץ באותם שנים, בשנות ה-90, היו 24% עם השכלה גבוהה, אז אנחנו רואים את המספר הזה.
<אלכס שמידט: זאת אומרת אלה עולים שבאו משנות ה-90 עם השכלה גבוהה, כמעט כל שני הגיע עם השכלה גבוהה והיום אנחנו עם 34%.
<אלכס שמידט: 10% זה מה שהיה בברית המועצות לשעבר כשהעולים הגיעו לפה.
<אלכס שמידט: זאת אומרת ההשכלה הגבוהה הייתה קבוצה מאוד חזקה של העולים.
<אלכס שמידט: כשאנחנו מסתכלים על המספר 34%, רבותיי, היה 64%, אז אנחנו אומרים, אם נעשה פה הערכה הכי גסה, בדרך כלל לפי אמא מסתכלים האם תהיה לילד השכלה גבוהה, הרבה מאוד אמהות הגיעו אז ואנחנו אומרים שגם לכל ילד כזה צריכה להיות השכלה גבוהה.
<אלכס שמידט: יושב פה אלכס והוא יכול לתת את הנתון, אם אני לא טועה, 50% עולים ניגשים לבגרויות, אנחנו מדברים על עולים ובני עולים, ו-25% זכאים לבגרות.
<אלכס שמידט: כשאנחנו מדברים על כלל הישראלים זה 70%, 65% - - -
<דליה לין: פה ברמת גן?
<אלכס שמידט: לא ברמת גן, בכלל, כלל ארצי.
<אלכס שמידט: ברמת גן האחוז גבוה.
<אלכס שמידט: אבל אני אומר שעדיין כשאנחנו מסתכלים על דור שני 25% עושים בגרות כשאנחנו אומרים ש-64% הגיעו עם השכלה גבוהה.
<אלכס שמידט: אז גם האנשים האלה לא משתלבים.
<אלכס שמידט: זאת אומרת למה הם עדיין לא מביאים לנו הצלחה כל כך גדולה במבחנים ובכל הדברים?
<אלכס שמידט: אנחנו לא מדברים פה על קצוות, אנחנו מדברים על סך כל האוכלוסייה.
<דליה לין: זה מה שאני מרגישה, אני לא מרגישה שזה בקצוות.
<דליה לין: אני יושבת בישיבות האלה על ילדים בתיכונים הגדולים שלנו ואלה ילדים שכבר נולדו בארץ, גם כמנהלת תיכון אני זוכרת את הילדים האלה.
<דליה לין: יש להם איזה שהיא בעיה של בלבול מול הבית.
<דליה לין: מצד אחד דחיפה מאוד חזקה להשכלה, כי זו המנטליות, הם מאוד דוחפים להשכלה, מצד שני אין להם את הכלים, לא הכלכליים, איך לעזור להם כמו אב או אם שנולדו כאן בארץ.
<דליה לין: נוצר פה איזה שהוא פער והילדים האלה מרגישים שונים בתוך בתי הספר.
<דליה לין: אני לא מדברת כרגע על מבטא כן או לא, יש כאלה שעם מבטא, יש כאלה שבלי מבטא, אבל ברגע שאתה מזהה את הקושי ואתה ישר מגלה שהם עולים חדשים דור שני מיד אתה יכול להבין למה זה קורה.
<דליה לין: צריך אולי עוד לנתח את זה מחקרית ולהבין.
יואל רזבוזוב: השאלה, אם אפשר באמת מחקרית לעשות.
יואל רזבוזוב: נגיד אני מזמין מחקר מהמחלקת המידע של הכנסת, השאלה אם אפשר לבודד את האוכלוסייה הזאת, לפי מה?
יואל רזבוזוב: לפי מספרי תעודות זהות?
<אלכס שמידט: כן, אנחנו נכנסים לבתי ספר, אנחנו מבקשים מהצוות החינוכי - - -
יואל רזבוזוב: זה רשות מקומית, לכם יותר קל כי אתם מכירים את כל המשפחות.