GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<בני פישר: אתה לוקח את העבודה פנימה, ואתה חי סביב השעון, ואלה האנשים שלנו בכפרי הנוער.
<בני פישר: היום הזה, שהפורום הציבורי דחף אותו קדימה, וזו ההזדמנות שלי לומר תודה לפורום הציבורי – לאבי, לשמואל ולעוד אנשים טובים שמאמינים בכפרים – גם אמרת – יש מי שחושב, קצת החצר האחורית וההתמודדויות והקשיים ומי שלא עושה לא טועה, אבל הגיע הזמן לשים את המפעל הציוני הזה בפרונט, ולומר: חברים, זה הדבר שמגיע לו פרס ישראל, המפעל הגדול הזה של כפרי הנוער, ו-וודאי שלעולים, שהם חלק בלתי-נפרד.
<בני פישר: הם נמצאים עכשיו בתוך הכפרים, חלקם חוזרים לנהל.
<בני פישר: נראה אותם כאן.
<בני פישר: אני מאוד מתרגש ומודה לכם.
<בני פישר: יש לנו עבודה רבה.
<בני פישר: היום הזה הוא יום של חג.
<בני פישר: אני עוזב עכשיו ועדה שקשורה לנושא של שכר המדריכים והמיצוב הפרסונלי, שהוא לא כל כך ברור.
<בני פישר: אנחנו מודעים למבנים הפיזיים, וגם בזה הפורום עוסק.
<בני פישר: יש הרבה עבודה.
<בני פישר: באנו לעבוד.
<בני פישר: האנשים שכאן, השיער הלבן שלהם נובע מעבודה.
<בני פישר: אבל תמיד יש מה להשתפר.
<בני פישר: אני ממש מודה לכל האנשים ולך שמעון, שאתה דוחף.
יואל רזבוזוב: תודה לבני פישר.
יואל רזבוזוב: בהחלט יש לך הרבה עבודה.
יואל רזבוזוב: כמו שאמרתי, אנחנו מוכנים לעזור.
יואל רזבוזוב: הצוות המקצועי, כאחד שגדל בפנימייה, זה החיים שלו, 24 שעות עם הילדים.
יואל רזבוזוב: הוא מכיר כל בעיה, וצריך לטפל.
יואל רזבוזוב: זו עבודה קשה, וצריך שגם תהיה מתוגמלת היטב.
יואל רזבוזוב: נשמח לסייע.
אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, תודה על הדיון המיוחד הזה.
אברהם מיכאלי: מגיע לכפרי הנוער, שנקדיש להם, ותודה לשמעון שיזם את הנושא.
אברהם מיכאלי: כפרי הנוער היום השתנו ביחס ל-30-20 שנה.
אברהם מיכאלי: אני זוכר שבעלייה של שנות ה-70 בהתחלה, כפרי הנוער נראו אחרת, המבנה היה אחר.
אברהם מיכאלי: היום אפשר לבקר אצלם ולראות שהאוכלוסייה מוגדרת וספציפית.
אברהם מיכאלי: בכפרי הנוער שאנחנו מדברים כרגע – הזכרנו פה את שמותיהם – אני את בן יקיר הכרתי ואפילו היתה לנו ישיבה מיוחדת מטעם ועדת העלייה והקליטה שם.
אברהם מיכאלי: הכרנו שם גם את הצוות הנפלא וגם את הבוגרים שהזכרתי – האלוף פרקש, שישב אתנו בישיבה, הוא בוגר גאה.
אברהם מיכאלי: שמחתי שכפרי הנוער הוציאו מהם לא רק את האלוף פרקש אלא הרבה כמוהו, וחבר'ה שמישהו אחר יכול היה להסתכל עליהם כאיזה ילד עולה חדש שהגיע לארץ, הגיע מרומניה, אחר הגיע מרוסיה, אחר הגיע מאתיופיה.
אברהם מיכאלי: הסיכויים של הצעירים האלה, דרך כפרי הנוער, אפשר לראות שיש להם עתיד, ברוך השם, כל אחד לפי רצונו.
אברהם מיכאלי: לא רק זה.
אברהם מיכאלי: לנו התברר הקשר המיוחד הזה של הבוגרים לכפרי הנוער – בוגרים שחוזרים לכפר, והם בקשר מתמיד.
אברהם מיכאלי: אצל בני ביקרנו לצערנו אחרי האסון של שריפת הכרמל.
אברהם מיכאלי: גם שם ראינו ייחודיות של בני במגוון של קבוצות עולים.
אברהם מיכאלי: לא אשכח את הקבוצה מברזיל שהראית לנו שם, שהם חבר'ה מגובשים בצורה מיוחדת.
שמעון סולומון: אני הייתי ביום השריפה, וראיתי בוגרים שהרגישו מחויבים, ובאו באותו יום של השריפה.
אברהם מיכאלי: בני סיפר לנו אז באותו יום, שבאו אצלו לעזור להצלת הכפר לימינו הבוגרים שהתגייסו לראשונים.
אברהם מיכאלי: האווירה הזאת היא ייחודית.
אברהם מיכאלי: גם אני גדלתי בפנימייה, אבל שם לא נקראו כפרי הנוער.
אברהם מיכאלי: גדלנו בפנימיות שהן גם אקסקלוסיביות נקראו, במובן הזה שכל אחד רצה להיכנס לשם ולא קיבלו אותם.
אברהם מיכאלי: אין ספק שהבעיות שנוצרו, כנראה, במשך הרבה שנים, וחלק מזה, אני לא מאשים כרגע את הסוכנות היהודית, למשל, כגורם שגרם לזה, אבל כנראה, הזמן עשה את שלו והכספים הידלדלו, והבעיות שראינו בכפרי הנוער הן בעיות מאוד חמורות.
אברהם מיכאלי: זה כולל התעלמות של מדינת ישראל מכפרי הנוער.
אברהם מיכאלי: כל ניסיון של המדינה להתחמק מתקצוב של כפרי הנוער, לדעתי זה היה פשע.
אברהם מיכאלי: אנחנו עלינו על בעיות רווחה שם, על בעיות של ביטחון פנים בתוך כפרי הנוער, כאילו זו מדינה אחרת, שאנחנו רואים שמנהלי הכפר התמודדו עם זה, ודבר גרר דבר.
אברהם מיכאלי: רווחה גורר בעיות אישיות של תלמידים.
אברהם מיכאלי: אנחנו יודעים הרי מאיפה התלמידים האלה מגיעים.
אברהם מיכאלי: לצערנו, לא כולם מגיעים ממשפחות הכי מסודרות.
אברהם מיכאלי: אותו דבר בעיות של ביטחון פנים שגילינו בכפר – למשל, שאלנו את קצין המשטרה של האזור, איך הוא בקשר עם בית הספר, כי הילדים האלה יוצאים החוצה, ובצורה כזו או אחרת, שלא יסתבכו חלילה.
אברהם מיכאלי: אבל הדבר הכי בולט היה התחזוקה.
אברהם מיכאלי: אני מזכיר לחיוב את הקבוצה, שהם קוראים לעצמם קבוצת הכפר הירוק, החבר'ה של בני לוין.
אברהם מיכאלי: אני אישית הכרתי את בני לוין.
אברהם מיכאלי: הוא לקח את הכפר.
אברהם מיכאלי: צריך להוקיר.
אברהם מיכאלי: היוזמה הזאת של אנשי עסקים, שמוכנים להיכנס ולהשקיע מהונם לטובת החינוך, צריך להעריץ ולהוקיר את האנשים האלה על כך.
אברהם מיכאלי: בעקבות העשייה של בני אני עדיין לא אומר שצריך לפטור את המדינה.
אברהם מיכאלי: לחייב את המדינה.
אברהם מיכאלי: אני הבנתי שהחלוקה היתה בזמנו 50%-50% בין מדינת ישראל לסוכנות היהודית.
אברהם מיכאלי: הסוכנות היהודית כמעט יוצאת מכל התקצוב שלהם, ומפריטים לטובת אנשי עסקים את הכפרים האלה.
אברהם מיכאלי: עדיין אני לא חושב שמדינת ישראל צריכה להיות שאננה ולעמוד בצד ולהסתכל: הנה, אנשי עסקים באו והם שמים את הכסף.
אברהם מיכאלי: אנשי עסקים, זה טוב מאוד שהם באים לעזור, אבל עדיין אני רוצה שהמדינה תהיה אחראית בכל שלבי חינוך הילד, וכמובן, גם בליווי תקציבי משרדים שונים שנוגעים לאותו כפר, כי הכפר בעצם, מצד אחד, פותרת למדינה הרבה בעיות, כי אם הילדים האלה לא היו בכפר, לצערנו, אולי היו מסתובבים במקומות אחרים, וזה לא היה לטובת הילדים, אבל מצד שני, גם לא להניח שזה בסדר והם מסתדרים שם ולא צריכים לעזור להם.
אברהם מיכאלי: לכן כל משרד ומשרד שקשור אליכם לכפרים – בני לקח את התפקיד הזה של הבוס הגדול.
אברהם מיכאלי: בני, אני מקווה שלא יגידו לך משרד החינוך: מה אתה צריך מאתנו, אם יש לך הגבירים הגדולים שיבואו לשים כסף?
אברהם מיכאלי: זה לא צריך להיות כך.
אברהם מיכאלי: תפקיד הוועדה לדעתי, לעקוב, והממשלה, שהדברים האלה יבוצעו בצורה הכי טובה שאתה יכול כמנהל ותיק של כפר נוער כזה, ומי שהיום ינהל את המינהל ההתיישבותי, צריך להיות פה עם דרישות מאתנו, איך נוכל לסייע לך בקטע של הגברת תקצובי ממשלה.
יואל רזבוזוב: אני חושב ששווה דיון כל הפרויקטים של הסוכנות, שהם נאלצים לצאת, ומשאירים את זה.
יואל רזבוזוב: זה פרויקט אחרי פרויקט.
<דנה זקס: לא יוצאים משום כפר.
יואל רזבוזוב: לא יוצאים משום כפר, אבל אני לא מדבר רק על החינוך ההתיישבותי; יש לא מעט – התחלנו עם מינהל חינוך והמשכנו.
יואל רזבוזוב: אנחנו בעד הסוכנות.
<דנה זקס: זו אמירה לא נכונה, כי כנראה, הסוכנות הולכת לתת עכשיו עזרה לעוד ששה כפרים, מעבר לכפרים שלה.
יואל רזבוזוב: יש לנו חדשות טובות.
יואל רזבוזוב: הכול נרשם לפרוטוקול.
אברהם מיכאלי: ללכת עם ולהרגיש בלי – איך אומרים את זה?
יואל רזבוזוב: הכול לפרוטוקול.
אברהם מיכאלי: אני רוצה לציין לשבח את ישעיהו שיושב אתנו פה, שמלווה את הילדים שבאים.
יואל רזבוזוב: כן, רציתי לציין אותו.
נסים זאב: חבר הכנסת מיכאלי דיבר בהרחבה, ולא השאיר לי הרבה מה לומר.
נסים זאב: אדוני היושב-ראש, קודם כל, זה מבורך שיש ישיבות ודיונים במקביל.
נסים זאב: אני בדיוק באתי מוועדת החוץ והביטחון בנושא מקביל.
נסים זאב: אני רוצה לומר מה ההתרשמות שלי.
נסים זאב: יש פוטנציאל, יש מוטיבציה.
נסים זאב: אני חושב שהצעירים הללו לא מספיק מנוצלים.
נסים זאב: יש מין משהו שפתאום עובר מין חסימה כזאת.
נסים זאב: כאילו אנחנו לא כמו כולם.
נסים זאב: יש מין נסיגה כזאת.
נסים זאב: אנחנו צריכים לבדוק את עצמנו, לעשות חשבון נפש.
נסים זאב: הדוגמה הכי פשוטה, איך יכול להיות שכמעט 90 אחוז מהמתגייסים לצה"ל מאותם הצעירים, ו-50 אחוז מהם בסופו של דבר נפלטים.
נסים זאב: או הם לא נקלטים כי הם מרגישים שהם לא רצויים, אולי מבחינה חברתית.
נסים זאב: זה בנושא של הצבא, כי יש לי הנתונים.
נסים זאב: גם בנושא החברה, הכלכלה, החינוך, התרבות – בכל הנושאים האלה אני חושב שהליווי הוא לא רק כשנמצאים במקום הטבעי שלהם, כשהם באים, והחממה שלהם, שמרגישים שייכות; מה קורה כשהם יוצאים החוצה?
נסים זאב: איך הם ממשיכים להתמודד עם החיים?
נסים זאב: זה מבחן של מדינת ישראל, אם אנחנו נותנים להם את כל הכלים, את המקסימום, כדי שהם יוכלו להשתלב בחברה כמו כולם.
יואל רזבוזוב: אני מקווה שבוועדת חוץ וביטחון ייקחו ברצינות את הנתונים האלה – 90 אחוז שמתגייסים, 50 אחוז נפלטים.
יואל רזבוזוב: סביר להניח שיש בעיה.
יואל רזבוזוב: אנחנו נעקוב אחרי ההמלצות של ועדת חוץ וביטחון.
יואל רזבוזוב: ניתן עכשיו לשטח לדבר.
יואל רזבוזוב: אירה קונסטרינסקי, בוגרת נעל"ה.
יואל רזבוזוב: ישעיהו יושב פה – מזמן לא ראינו אותך.
יואל רזבוזוב: היא מנהלת פנימיית כפר גלים.
<אירה קונסטרינסקי: צהריים טובים לכולם.
<אירה קונסטרינסקי: קודם כל, אני מאוד מתרגשת, וחושבת שהיום הזה הוא מאוד חשוב.
<אירה קונסטרינסקי: מחכה לנו עוד יום שלם.
<אירה קונסטרינסקי: אני בוגרת נעל"ה, השנה אני חוגגת עשרים שנה בארץ.
<אירה קונסטרינסקי: הגעתי בתוכנית נעל"ה ג' בזכות החבר'ה שיושבים פה.
<אירה קונסטרינסקי: יש לי גם פרספקטיבה של גם להיות חניכה בפנימייה, גם להיות בכל התפקידים האחרים – גם בתוך החינוך הפורמלי כמדריכה בפנימייה וגם בחינוך הבלתי-פורמלי כעובדת, מחנכת כיתות אתגר בתוך בית הספר, שהוא בית ספר של החינוך ההתיישבותי.
<אירה קונסטרינסקי: זו השנה הששית כמנהלת הפנימייה וכמגייסת לקולטת לשנה הבאה קבוצת נעל"ה אצלי בכפר.
<אירה קונסטרינסקי: בפרספקטיבה שלי אני יכולה לומר שבהחלט השינוי האדיר שכפרי נוער עוברים בתקופה הזאת, זה רק להתרחב ורק להתגאות בעשייה.
<אירה קונסטרינסקי: אם אני מסתכלת עשרים שנה אחורה, גם מבחינת הקליטה של בני נוער בתוכניות נעל"ה ללא הורים, אבל גם בני נוער עולים וישראליים, אנחנו כל הזמן לומדים וכל הזמן מתקדמים ומתפתחים.
<אירה קונסטרינסקי: אני גם מזמינה אנשים שלא ביקרו הרבה זמן ולא יודעים, לבקר ולהגיע לכפרי נוער.
<אירה קונסטרינסקי: גם מבחינה פיזית וגם מבחינת התכנים וההתפתחויות שקורות, זה ממש לא מה שהיה לא לפני עשר ועשרים שנה.
<אירה קונסטרינסקי: ועדיין יש לנו התמודדות לא פשוטה.
<אירה קונסטרינסקי: ברוב כפרי הנוער, כמו כפר גלים, ויש הרבה כאלו, אנחנו בעצם קולטים עולים או בני עולים או ילידי הארץ מכיתה ז' עד כיתה י"ב.
<אירה קונסטרינסקי: אנחנו מדברים על שיא גיל ההתבגרות.
<אירה קונסטרינסקי: בעצם מתגבשת זהות של ילד, גם שנולד במדינת ישראל.
<אירה קונסטרינסקי: תחשבו על הקושי בגיבוש זהות כשמדובר בנער עולה, אם זה נער שהוא עולה יוצא ברית המועצות, שכולם נמצאים, והם אזרחי מדינת ישראל, אבל השאלה, יהודי, ישראלי, רוסי – מי אני?
<אירה קונסטרינסקי: בשנה שעברה זכיתי ויצאתי עם חניכי הפנימייה שלי למסע שורשים לאתיופיה.
<אירה קונסטרינסקי: אותם 12 בני נוער שליווינו אותם במסע, פתאום שאלות זהות שגם שואלים אותם שם: בתוך הסדר הזה, מי אני?
<אירה קונסטרינסקי: אני יוצא אתיופיה?
<אירה קונסטרינסקי: אני יליד הארץ?
<אירה קונסטרינסקי: אני יהודי?
<אירה קונסטרינסקי: אני ישראלי?
<אירה קונסטרינסקי: אני חושבת שכפר נוער מאפשר קודם כל להתלבט בשאלות האלה, כי ברגע שמישהו, בטח עולה, מקבל את הבמה הזאת, ומישהו מאפשר לו לשאול את השאלות האלה בקול רם ולא להתבייש ולא להישאר עם זה בבית, קורה שם משהו.
<אירה קונסטרינסקי: גיבוש הזהות הזה, והזהות הזו שמתגבשת עם הזמן, פתאום מאפשרת לך לשים הרבה יותר סימני קריאה במקומות שהיו בהם סימני שאלה.
<אירה קונסטרינסקי: אני לא יודעת מאיפה הנתונים על 50 אחוז פרישה מצה"ל.
<אירה קונסטרינסקי: אני יודעת שכפרי נוער דואגים לכך שגיוס הוא 90 פלוס אחוז לצה"ל.
<אירה קונסטרינסקי: אני יודעת שיש קושי בהתמודדות ואני גם יודעת שאנחנו מטפלים בתוכניות של ליווי בוגרים, אבל אני חושבת שהמקום הזה שכפר נוער מאפשר לך לגבש את הזהות שלך, לדעת איפה השורשים שלך, לא לשכוח; אני יודעת טוב מאוד היכן השורשים שלי.
<אירה קונסטרינסקי: יחד עם זאת, הזהות הישראלית שלי היום, שמגובשת מאוד חזק בזכות כפר הנוער, בזכות המקום הזה, דרך הצבא, דרך הלימודים האקדמאיים, זה משהו מאפשר, ובעיניי, מאוד קשה לעשות את זה מחוץ לכפר נוער.
<אירה קונסטרינסקי: אני רוצה לסיים.
<אירה קונסטרינסקי: כשאנחנו קולטים בני נוער עולים, ואני פותחת פה סוגריים ואומרת שהתמודדות היום של כפרי נוער היא מאוד קשה דווקא עם דור וחצי ודור שני בארץ.
<אירה קונסטרינסקי: אנחנו פחות מדברים על זה.
<אירה קונסטרינסקי: אנחנו ממש רואים בהם צברים וישראליים, ולא כך העניין.
<אירה קונסטרינסקי: הילדים מתמודדים עם כך שהם גדלים בתוך הבית עד גיל 5, לא מגיעים לגני ילדים, לא משולבים בחברה הישראלית, ואז מתמודדים עם בעיות שוב ושוב, למרות שהם ילידי הארץ.
<אירה קונסטרינסקי: מה שגם קורה בכפרי נוער, אני פוגשת ילדים בני 12 שבאים ונקלטים.
<אירה קונסטרינסקי: אני מראיינת כל ילד שמגיע אליי לכפר הנוער, ואני מאמינה שזה קורה בכל כפרי הנוער, ואני שואלת אותו: מה החלום שלך, כשתהיה גדול?
<אירה קונסטרינסקי: ולילדים האלה אין חלום, וזה עצוב מאוד, כי זה לא ילדים שנולדו בלי חלום.
<אירה קונסטרינסקי: יש לי ילדה בת 5 בבית, שכשאני שואלת אותה מה היא רוצה להיות, היא יכולה להיות כל דבר – רקדנית, טייסת.
<אירה קונסטרינסקי: משהו במעבר הזה, בכניסה שלהם לתוך המסגרות הפורמליות, שלא תמיד מבינים מה זה ילד עולה, לא תמיד מבינים מה זה משפחה עולה, משהו קורה בדרך.
<אירה קונסטרינסקי: אנחנו מקבלים אותם בגיל 12, ילדים שאין להם חלום.
<אירה קונסטרינסקי: כפר הנוער והאנשים המדהימים שבני דיבר עליהם עוזרים לילדים האלה מחדש לבנות את החלום.
<אירה קונסטרינסקי: מבחינתנו, השמיים הם לא הגבול.
<אירה קונסטרינסקי: ולהגיע להיות בוגרים, ולהגיע לשנת שירות, ולהגיע למכינות קדם צבאיות, לקצונה בצבא.
<אירה קונסטרינסקי: ולא סתם אמרת שהרבה מאוד, גם יוצאי אתיופיה וגם בקהילה של יוצאי ברית המועצות, מי שהצליח מאוד יצאו ממקום של כפר נוער תומך, אוהב, מאמין.
<אירה קונסטרינסקי: זה תפקידנו – להחזיר את הצעירים האלה למקום של חלום.
<אירה קונסטרינסקי: מגיע להם לחלום ומגיע להם להגיע הכי גבוה.
<אירה קונסטרינסקי: הם הדור הבא של מדינת ישראל.
<אירה קונסטרינסקי: אני חושבת שאנחנו עושים את זה בגבורה ובנאמנות גדולה.
<אירה קונסטרינסקי: זאת שליחות, בני, והצוות הזה, האנשים שנוגעים באנשים – איך אמר הרב שלמה קרליבך – ילד צריך מבוגר אחד שיאמין בו.
<אירה קונסטרינסקי: זה הכול.
<אירה קונסטרינסקי: אם יהיה שם במפגש אתו מבוגר אחד שיאמין בו, יש סיכוי שהילד הזה יצליח גבוה.
<אירה קונסטרינסקי: ואלו האנשים שפוגשים ילדים בכפרי נוער.
יואל רזבוזוב: אני חושב שריגשת פה את כולם.
יואל רזבוזוב: באמת הילדים האלה צריכים חלום, ואם אתם נותנים להם את החלום הזה, כל הכבוד על העשייה.
יואל רזבוזוב: באמת מרגש.
יואל רזבוזוב: עובדיה צ'אנקואל, חניך כפר הנוער הדתי, בבקשה.
<עובדיה צ'אנקואל: בוקר טוב.
<עובדיה צ'אנקואל: אני עכשיו לומד בכפר חסידים, עולה הודו, קהילת בני מנשה.
<עובדיה צ'אנקואל: עכשיו אני גר בעפולה.
<עובדיה צ'אנקואל: מה שרציתי לומר בקשר לכפר שלי – אוהב, תומך.
<עובדיה צ'אנקואל: בשבוע שעבר היתה לנו חלוקת תעודות.
<עובדיה צ'אנקואל: היה שם טקס.
<עובדיה צ'אנקואל: בטקס היתה גם חלוקת מלגות לבוגרים.
<עובדיה צ'אנקואל: הכפר שלי ממשיך אתך גם אחרי שאתה מסיים.
<עובדיה צ'אנקואל: הוא נותן לך ערכים, נותן לך את הכלים, להמשיך את החיים.
יואל רזבוזוב: מה התוכניות שלך עכשיו?
<עובדיה צ'אנקואל: להמשיך ללמוד, להגיע למקומות גבוהים.
<עובדיה צ'אנקואל: לכן יש לי את כל העזרה שאני צריך בכפר שלי.
<עובדיה צ'אנקואל: חוץ מבית ספר ופנימייה זה גם הבית שלי.
יואל רזבוזוב: בואו נשמע את ליסה לוינה, תלמידת נעל"ה בכיתה י"ב, חוות הנוער הציוני.
יואל רזבוזוב: נשמע את החוויות שלך.
<ליסה לוינה: שלום לכולם.
<ליסה לוינה: באתי לארץ לפני 3.5 שנים.
<ליסה לוינה: אני בכיתה י"ב, בפנימייה.
<ליסה לוינה: היה לי מאוד קשה לפני שבאתי לפה לעזוב את הבית שלי.
<ליסה לוינה: תמיד הייתי קשורה להורים, ולעזוב אותם אפילו לזמן קצר, היה לי מאוד קשה.
<ליסה לוינה: היה לי פחד, שלא אתרגל לפה ושלא אצליח להישאר, אבל בכיתה ט' הכרתי חברים חדשים, שהיו פה אתי בתנאים זהים, ולא היה לי קשה בכלל.
<ליסה לוינה: הרגשתי כמו במחנה קיץ, מאוד אהבתי את זה, והחלטתי שזה לא טעות שבאתי לפה, ואני לא מצטערת על זה.
<ליסה לוינה: עכשיו זו השנה הרביעית שלי פה.
<ליסה לוינה: אני שייכת לעתודה האקדמאית, כדי להיות רופאה ואז להתגייס לצבא, כי אני מרגישה שאני רוצה לתרום למדינת ישראל, ואני רוצה להישאר פה.
<ליסה לוינה: יש לי תוכניות גדולות.
יואל רזבוזוב: קודם כל, יופי של שפה.
יואל רזבוזוב: איפה ההורים?
<ליסה לוינה: ההורים שלי עדיין באוקראינה.
<ליסה לוינה: אני חושבת שהם יבואו אליי אולי אחרי שאסיים צבא.
אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, יש לי מחויבות אחת לכפר הנוער הציוני, ואני רוצה לממש אותה.
אברהם מיכאלי: יושב פה מנהל ותיק-ותיק – הבטיח לי בית כנסת.
אברהם מיכאלי: אני חושב שאנחנו כוועדת כנסת, זה פרויקט חשוב שניתן להם, כי הוא רוצה בית כנסת לילדים.
<פנחס כהן: נכון.
<פנחס כהן: למרות שאנחנו לא מוגדרים ככפר דתי – אנחנו כפר נוער יהודי.
אברהם מיכאלי: מחויבות שלי.
אברהם מיכאלי: שר האוצר שחיפש כסף – בטח ימצא כסף בשביל בית כנסת.
יואל רזבוזוב: נבדוק את הסוגייה.
יואל רזבוזוב: אם חבר הכנסת מיכאלי הבטיח, אנחנו צריכים לעמוד בזה עכשיו.
יואל רזבוזוב: ...
יואל רזבוזוב: הגברת מילה ספיבק, מנהלת כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.
<מילה ספיבק: שלום.
<מילה ספיבק: אני גם עולה חדשה.
<מילה ספיבק: אני עליתי לפני 24 שנים.
<מילה ספיבק: עבדתי כמורה, כרכזת, כסגנית מנהל, ועכשיו שבע שנים אני מנהלת בית הספר יוענה ז'בוטינסקי בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.
<מילה ספיבק: אני רוצה לדבר על ילדים עולים, על פנימייה ועל הילדים שבאים כל יום לכפרי נוער.
<מילה ספיבק: בכפר נוער לומדים לא רק תלמידי פנימייה; באים גם ילדים מאזורים מרוחקים, וכל פעם אני שואלת: למה?
<מילה ספיבק: אני תמיד שואלת את הילדים שנרשמים אצלנו, ואחרי שאנחנו מסיימים: למה יוענה?
<מילה ספיבק: המקום שלנו ממוקם בבאר יעקב.
<מילה ספיבק: למה ילד שגר בגן יבנה או באשדוד צריך לבוא כל בוקר אליי?
<מילה ספיבק: למה?
<מילה ספיבק: הסיבה, שכפר הנוער ובית הספר האזורי זה לא אותו דבר.
<מילה ספיבק: בכל זאת בכפר הנוער אנחנו נותנים יחס אחר לילדים, יחס של הבית, יחס לאנשים – אני בינתיים מדברת רק על עולים חדשים – הילדים האלה הם מקובלים.
<מילה ספיבק: אנחנו אוהבים אותם.
<מילה ספיבק: אצלנו הם יכולים לקבל את היחס, את הלימודים, את הבית, והכי חשוב, הילדים האלה מקובלים אצלנו.
<מילה ספיבק: רבותיי, ילד בורח מהעיר שהוא גר בה אלינו, כי הוא לא מקובל.
<מילה ספיבק: ילד שלא מקובל, רע לו, ואם לילד רע, אחר כך הוא מחפש ברחובות את קבוצות הפשע והעבריינים.
<מילה ספיבק: אני חושבת שאנחנו בכפרי הנוער עושים הכול כדי לאסוף את כל הילדים.
<מילה ספיבק: אנחנו מכינים לחיים.
<מילה ספיבק: אנחנו אוספים את הילדים, ואצלנו הילדים האלה מקבלים הכול - גם חינוך, גם זהות, גם תעודת בגרות.
<מילה ספיבק: נותנים להם כלים לעתיד.
<מילה ספיבק: זה מאוד חשוב.
<מילה ספיבק: אצלי בבית הספר יש 950 תלמידים.
<מילה ספיבק: מתוכם 200 תלמידי פנימייה, ו-750 תלמידים באים כל בוקר מכל רחבי הארץ.
<מילה ספיבק: יש תלמידים שיותר משעה וחצי נוסעים רק כיוון אחד כדי ללמוד אצלנו.
<מילה ספיבק: בגלל שאצלנו ילד מקבל הכול.
<מילה ספיבק: קודם כל הוא מקובל.
<מילה ספיבק: הוא מקבל מאתנו את האהבה.
<מילה ספיבק: אנחנו מחבקים את הילד.
<מילה ספיבק: אף אחד לא יגיד לו בגלל ארץ המוצא שלו שהוא רוסי או שהוא אתיופי או שהוא רומני.
<מילה ספיבק: אף אחד.
<מילה ספיבק: כי כולם עולים או בני עולים.
<מילה ספיבק: יש לי בקשה לוועדת הכנסת.
<מילה ספיבק: אולי הגיע הזמן להכיר בבתי הספר של כפרי הנוער כבתי ספר על-אזוריים.
<מילה ספיבק: אני לא צריכה, ומנהלים לא צריכים להילחם עם כל הרשויות על כל תלמיד ותלמיד, כי אם ילד רוצה ללמוד אצלי, למה אני צריכה להילחם מול עיריית אשדוד או מול עיריית רמלה, ולבקש את האישורים?
<מילה ספיבק: זו הבחירה של ההורים ושל הילד.
<מילה ספיבק: אני חושבת שהגיע הזמן שבתי הספר וכפרי הנוער יקבלו כבר את האישור של בתי ספר על-אזוריים.
יואל רזבוזוב: צריך לבדוק את הסוגייה.
יואל רזבוזוב: הייתי חבר מועצת העיר בנתניה, ואני יודע שהיו לא מעט בעיות עם זה, שילדים רוצים ללמוד בהרצליה והעירייה התנגדה.
יואל רזבוזוב: זו סוגייה רגישה, כי יש פה הרבה שאלות.
<מילה ספיבק: נכון, ובכל זאת זה כפרי נוער.
<מילה ספיבק: חוץ מזה אני רוצה לומר שאנחנו לא נותנים תמיכה רק לתלמידים אלא נותנים גם תמיכה להורים.
<מילה ספיבק: לפעמים באים ילדים, ודרכם אנחנו עוזרים, מכל הבחינות; לפעמים בחגים אנחנו מעבירים להם משלוחי מנות, שיהיה להם מה לאכול.
<מילה ספיבק: תודה רבה.
יואל רזבוזוב: חשוב מאוד, לערב את ההורים.
יואל רזבוזוב: פיני כהן, מנהל חוות הנוער הציוני בירושלים.
<פנחס כהן: אנחנו כפר נוער יהודי, לאו דווקא דתי.
<פנחס כהן: לפני חמש שנים חגגנו 60 שנה לחווה.
<פנחס כהן: ראיינו הרבה מאוד בוגרי חווה.
<פנחס כהן: הדבר שהכי התבלט, וזה גם שם הספר שהוצאנו ב-60 שנה לחווה, זה שהם ציינו את החווה כבית ראשון במולדת.
<פנחס כהן: כל אותם ילדים זכרו את המקום הזה כבית הראשון שהיה להם במולדת, בישראל, וכל הגעגועים שלהם באו אל ההתחלה הזאת.
<פנחס כהן: לכן אנחנו, כמו יתר כפרי הנוער, והחווה מתעסקת בראש ובראשונה בעולים חדשים; כמעט כל התלמידים שלנו הם עולים חדשים, בין מחבר העמים, עולים חדשים נעל"ה, בין עליית הנוער מצרפת, שגם שם יש לנו למעלה מ-85 תלמידים.
<פנחס כהן: לכל אותם תלמידים אנחנו משמשים כעין חממה שקולטת אותם בארץ.
<פנחס כהן: אני תמיד אומר בהומור: אנחנו מדינה שאוהבת עלייה, ושונאת את העולים.
<פנחס כהן: אז אנחנו אוהבים את העולים.
<פנחס כהן: אוהבים את העלייה.
<פנחס כהן: והילדים שבאים אלינו מקבלים את העברית בצורה שונה מאולפן עירוני ממוצע, כי באולפן עירוני לוקחים ילדים מרחבי העיר, במקרה הטוב שלוקחים אותם, כי אני יכול לדבר על עשרות רבות ילדים היום שלומדים בבתי ספר, כשלא למדו אולפן ולא לומדים אולפן.
קריאה: אולפן עירוני יש רק בירושלים.
<פנחס כהן: ואולפן עירוני כמו בירושלים מנתק את הילד, ולומד רק עברית; אין שום התייחסות לשום מקצוע אחר.
<פנחס כהן: אם אצלנו מגיע ילד נעל"ה או מגיע ילד עולה, הוא מקבל את כל שעות האולפן שלו, והרבה שעות אולפן, בשלוש הקבצות שונות, כשבמקביל הוא מקבל בשפה שלו מקצועות בסיס בשנה הראשונה כמו מתמטיקה, אנגלית וכך הלאה, והוא מתחיל ללמוד בעברית רק בשנה השנייה, כך שהוא יכול להיכנס אחרי אולפן לעברית, ולא למצוא את עצמו כמו ילד שגומר אולפן עירוני בירושלים, מגיע לכיתה – הוא היה בינוני במתמטיקה, הוא הפך להיות בו-זמנית חלש במתמטיקה.
<פנחס כהן: בכפר נוער המערכת בנויה לקלוט את העולה.
<פנחס כהן: אנחנו, למשל, היות שאנחנו מטפלים הרבה ביוצאי חבר העמים, הדגש היהודי אצלנו הוא מאוד משמעותי, כי הילדים צריכים להכיר את העם שלהם, לטייל במדינה שלהם כדי ליצור את אותה הזדהות שנוצרת במשך הזמן; כדי להיות חלק מהעם.
<פנחס כהן: בשנה שעברה פתחנו בפרויקט עם משרד ראש הממשלה של כיתת גיור ראשונה שהוכרה במוסד שאינו דתי.
<פנחס כהן: בקיץ האחרון כ-15 ילדים שלנו הם יהודים לכל דבר, חלקם כבר אחרי ברית מילה, ומשרתים בצה"ל.
<פנחס כהן: הם גויסו כיהודים – הכול, כמובן, וולנטרי, לפי בחירתם שלהם.
<פנחס כהן: איש לא כופה ואיש לא אונס.
<פנחס כהן: הבית הראשון הזה במולדת, החווה במקרה הזה, היא מודל שתוכלו למצוא בהרבה מקומות בארץ ובהרבה כפרים.
<פנחס כהן: כפרי הנוער גמישים.
<פנחס כהן: הם מתאימים את עצמם לצרכים המשתנים של החברה הישראלית.
<פנחס כהן: אם יש היום עלייה ממקום פלוני, כפרי הנוער מסוגלים להגמיש את עצמם, לשנות את דפוסי העבודה, להתאים את דפוסי העבודה לקהילה ולילדים החדשים שאמורים להגיע, ולכן הם זרוע ממשית שיכולה להיות למשרד החינוך בישראל.
יואל רזבוזוב: ישעיהו יחיאלי, ראש מינהלת נעל"ה.
<ישעיהו יחיאלי: בוקר טוב.
<ישעיהו יחיאלי: כבוד היושב-ראש, אני צריך לומר משהו בשבח האכסניה, אחרי שהערת לי שמזמן לא הייתי, שהוועדה הזאת, אפרופו בית, היא בית של נעל"ה, בעתות שמחה ובעתות צרה.
<ישעיהו יחיאלי: אנחנו תמיד מוצאים כאן אוזן קשבת ושיתוף פעולה מלא מצד היושב-ראש הנוכחי וכל קודמיו.
<ישעיהו יחיאלי: הערה שנייה אני רוצה לומר לחבר הכנסת סולומון.
<ישעיהו יחיאלי: הכי טוב בבית, אבל יש מצב של ללכת לפנימייה לכתחילה.
<ישעיהו יחיאלי: אפילו לא לכתחילה שבדיעבד, בני.
<ישעיהו יחיאלי: אני עצמי עליתי מתל-אביב לירושלים בגיל 15, והלכתי לפנימייה.
<ישעיהו יחיאלי: אותו דבר ילדיי ואותו דבר נכדיי.
<ישעיהו יחיאלי: במשפחה שלי אנחנו שלושה דורות בחינוך הפנימייתי.
<ישעיהו יחיאלי: לא היה חסר לנו שום דבר בבית.
<ישעיהו יחיאלי: יש כוח עצום לחינוך פנימייתי בגיל ההתבגרות בקרב קבוצת השבים, שנותן זהות, מוגנות, והרבה מאוד דברים שנחסכים ממי שחי בבית, ומ-14:00, 15:00 או 16:00 אחר הצהריים צריך לדאוג לעצמו כל יום למה הוא עושה הערב, והשאלה לאן הערב, שהיתה מאוד פופולרית כשהיינו ילדים, הופכת עם השנים לשאלה מאוד קריטית, כאשר מערכת החינוך עברה בחלקה לחמישה ימי לימוד בשבוע, ואז סוף השבוע הופך להיות דבר ארוך, ואת התוצאות של הדבר הזה אנחנו רואים חוזר לתוך בתי הספר בדיונים שמתקיימים היום בבתי הספר בירושלים בנושא אלימות, למשל, בתוך כתלי בתי הספר.
שמעון סולומון: אז אני מבין ממך שיש קריאה עכשיו: לכו ללמוד בכפרי הנוער בהמוניכם?
<ישעיהו יחיאלי: אל"ף, כשמדברים על כפרי הנוער, בוא נדייק, גם בני דייק אותנו בעניין הזה, אנחנו מדברים על כפרי נוער ופנימיות.
שמעון סולומון: לכן אמרתי.
<ישעיהו יחיאלי: אם פעם היו שלוש פנימיות צבאיות והיום יש שתיים, צריך לשאול למה זה קרה, שפנימייה צבאית שלמה נסגרה.
<ישעיהו יחיאלי: זה מוסד שהצמיח את המטה הכללי.
שמעון סולומון: אתה יודע שאנחנו לא מדברים על זה.
שמעון סולומון: חבל שאתה מחזיר, כי אנחנו יודעים על מה אנחנו מדברים.
שמעון סולומון: אם זה כפרי נוער כמו באנגליה, כשהתחילו, שזה כל האליטה של המלוכה, הרי משם התחילו – זה משהו אחר; אנחנו מדברים על כפרי נוער שנמצאים בארץ.
שמעון סולומון: המסר שלנו כאן צריך להיות, שמקומך הטבעי כילד, אם יש לך כל התנאים, את כל האפשרויות בבית, אבל כפרי נוער – הנה, אני לידך, מגיל 12 בכפרי נוער, ואני גאה בכך, אבל המסר הוא לא לנתק מהמשפחה.
<ישעיהו יחיאלי: חלילה.
<ישעיהו יחיאלי: היציאה לפנימייה לא מנתקת מהמשפחה, והרבה פעמים אפילו בנעל"ה, למרות המרחק, היא מחזקת את החוליות בתוך המשפחה, ודווקא המרחק תורם לזה, אבל לא התכנסנו לשם כך אלא לעניין העולים.
אברהם מיכאלי: זה ויכוח ישן וטוב – לא של אלה שמחפשים פנימייה כמוצא אין ברירה.
אברהם מיכאלי: אתה מהדור השמרן עדיין, זה טוב.
<ישעיהו יחיאלי: מנקודת מבט תוכנית נעל"ה, בלי החינוך הפנימייתי וכפרי הנוער, פשוט תוכנית נעל"ה לא היתה מתאפשרת.
<ישעיהו יחיאלי: לכן גם היום, כשאנחנו באים להצדיע לחינוך הפנימייתי, צריך לומר ש-16 אלף ילדי וילדות נעל"ה נקלטו בארץ בחינוך הפנימייתי כולו, לרבות כפרי הנוער, והיום אנחנו במקום של לומר תודה על זה.
<ישעיהו יחיאלי: צריך לומר שהחינוך הפנימייתי מתמודד עם בעיה כלכלית קשה עקב העובדה שהתשלום שהמדינה מעבירה לילד הוא בסל לא מעודכן, שקוראים לו סל לאור.
<ישעיהו יחיאלי: באותה פנימייה יכולים להיות שני ילדים, שהמדינה מתקצבת אותם בצורה שונה – אחד נקרא ילד משרד החינוך, ואחד נקרא ילד משרד הרווחה.
<ישעיהו יחיאלי: אלה אותם ילדים, ברבים מהמקרים, ואין שום סיבה שהמדינה תתקצב בשני סטנדרטים.
<ישעיהו יחיאלי: אני מדבר בוודאי על ילדים עולים, ובוודאי על ילדים עולים בלי הורים.
יואל רזבוזוב: איך ילד עולה בלי הורים- - -
<ישעיהו יחיאלי: ילד נעל"ה מתוקצב כמו ילד ישראלי ב-85 אחוז לאור פלוס סל שירותים מסוימים, כאשר על ידו ילד רווחה מתוקצב פי שניים, בני?
<ישעיהו יחיאלי: וכבר מבקר המדינה כתב שני דוחות בעניין הזה.
שמעון סולומון: זה גם ההגדרה של שיקומי, חינוכי וטיפולי.
שמעון סולומון: יש לזה משמעויות אחרות מבחינת האבחונים של הילדים.
שמעון סולומון: זה משהו אחר לגמרי.