GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ישעיהו יחיאלי: זה נכון, אבל אם ניקח, למשל, את התנועה הקיבוצית, שלא נמצאת כאן סביב השולחן, שהיתה גם חלק נכבד בחינוך הפנימייתי, וקלטה חברות נוער, וקלטה 50 אחוז מילדי נעל"ה – היא נמחקה, כי התקצוב הזה לא מכסה את ההוצאות.
<ישעיהו יחיאלי: פשוט נמחקה.
<ישעיהו יחיאלי: למרות הבעיה הזאת אנחנו מוצאים בכפרי הנוער ובפנימיות התמסרות אדירה לילדי נעל"ה.
<ישעיהו יחיאלי: מה שפיני הזכיר פה, בית ראשון במולדת, זה בדיוק הכותרת, בדיוק השם.
<ישעיהו יחיאלי: על כך ביום הזה צריך להודות לכל המחנכים והמחנכות, שחלקם הפכו את נעל"ה לאורח החיים שלהם.
<ישעיהו יחיאלי: אנשים שעושים את זה שנים.
<ישעיהו יחיאלי: מתחילים מחזור, מסיימים מחזור, לאורך המון זמן.
<ישעיהו יחיאלי: אירה, שיושבת לצדי, מייצגת פנימייה שהרבה שנים לא היו שם ילדי נעל"ה, כי התוכנית הצטמצמה מהיעדים שהיו לה פעם, ועכשיו הם חוזרים, ואתה רואה את הרעב, את ההשתוקקות, את ההתלהבות, את המוכנות לצאת מכל גדר אפשרית כדי להצליח בדבר הזה.
<ישעיהו יחיאלי: כמו אירה יש שתי בוגרות נעל"ה נוספות שמשמשות מנהלות פנימיות – אחת בוגרת החווה, נמצאת בכפר סילבר, ואחת בוגרת נעל"ה במבואות עירון – בנות שלפני עשרים שנה באו ילדות בנות 15 לבד, תוך עשרים שנה הן מנהלות אותנו.
<ישעיהו יחיאלי: ממש להצדיע לנו.
<ישעיהו יחיאלי: עוד דבר שראוי לציין בקשר לכפרי הנוער זה הדאגה לבוגרים.
<ישעיהו יחיאלי: יש לנו מספר כפרי נוער שיש שם בית בוגר – אצל בני, לשעבר, היה דבר כזה.
<ישעיהו יחיאלי: ראיתם את זה בעיניים.
<ישעיהו יחיאלי: הסיפור לא נגמר כשהילד מגיע לכיתה י"ב; אצל ילד עולה, הוא רק מתחיל.
<ישעיהו יחיאלי: מתחיל סיפור חדש של יציאה לסביבה לא מוגנת, לצורך להתמודד עם אתגרים, שכל אחד שיש לו עורף משפחתי, נמצא במצב הרבה יותר טוב.
<ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר משהו בשם הישראלים, אני מתכוון ילידי הארץ, שעוסקים בקליטת עלייה.
<ישעיהו יחיאלי: העלייה מעלה אותנו.
<ישעיהו יחיאלי: גם אנחנו נהיים אנשים אחרים בגלל ההתעסקות שלנו בקליטת עלייה.
<ישעיהו יחיאלי: על זה אנחנו באים להודות, בכך שעוד תרומה של העלייה לחברה הישראלית, בכך שהיא הופכת אותה לסולידרית יותר, לדואגת יותר, לאכפתית יותר, מתוך המגע היום-יומי עם ילדים עולים וילדי נעל"ה בכללם.
יואל רזבוזוב: תודה לישעיהו, ראש מינהלת נעל"ה.
יואל רזבוזוב: בני חדד, בבקשה.
<בנימין חדד: צהריים טובים.
<בנימין חדד: חשבתי לפתוח בלומר שיש פה שלושה חניכים מהכפר: אבי, שהמשפחה שלו עלתה מאתיופיה, חנה, שהמשפחה שלה עלתה מרוסיה, ועובדיה, שדיבר לפני כן, שהמשפחה שלו עלתה מהודו.
<בנימין חדד: יש להם עבר שונה.
<בנימין חדד: את העבר הזה צריך לזכור ולשמר, ולעזור להם להיות גאים בו.
<בנימין חדד: יש להם עתיד משותף, שאותו צריך לבנות.
<בנימין חדד: זה אולי בהסתכלות-על, על הסיפור של כפרי הנוער – לתת לילדים את היכולת להיות גאים במקום שממנו הם באו, ולשמור על הייחודיות שלהם, אבל לבנות עתיד משותף, כי זה העתיד של החברה הישראלית.
<בנימין חדד: פיני השתמש בביטוי: בית ראשון במולדת, שהוא מאוד קרוב לילדי נעל"ה ולמשפחות של עולים טריים.
<בנימין חדד: דיברו לפני כן על בני עולים.
<בנימין חדד: יש גם עולים שעבורם הכפר צריך להיות בית שני, כי הבית שלהם קיים בארץ כבר.
<בנימין חדד: יחד עם זה, צריך לתת לו השלמות.
<בנימין חדד: אני מדבר הרבה בכפר עם הילדים על הבית השני שלהם, כדי לזכור שיש להם בית ראשון.
<בנימין חדד: הוא הבית שלהם, ולא מנתקים אותם מהבית שלהם.
<בנימין חדד: יש להם בית שני, שהוא הכפר, וילד שיש לו שני בתים יכול להסתמך על הבית הגרעיני שלו בחלק מהדברים, ועל הבית השני, המשלים שלו, בשאר הדברים.
<בנימין חדד: משה איבגי, השחקן, בוגר כפר הנוער שלנו, פגש פעם את חניכי הכפר.
<בנימין חדד: הוא אמר להם: בתור ילד עולה ממגדל העמק הרגשתי פעם שווה בין שווים בכפר הנוער הדתי.
<בנימין חדד: אגב, בן מחזור שלו, דניאל בן-סימון, אירח אותנו פה בכנסת לפני שנתיים באירוע מרשים.
<בנימין חדד: אני חושב שהחוט ששוזר את כל הסיפור הזה, והעובדה שכפרי הנוער הוקמו מתוך תפישה של בית, משפחה וקהילה.
<בנימין חדד: לכן הם שונים מכל מערכת חינוך אחרת.
<בנימין חדד: כפר הנוער הדתי כדוגמה הוא גם עבור ילדים שברחו מגרמניה בשנת 36', מגרמניה הנאצית, ולא היתה להם משפחה ולא היה להם בית בארץ, ואנשי הקיבוץ הדתי הקימו את כפר הנוער הדתי כדי לתת להם את הבית בארץ.
<בנימין חדד: ברגע שמקום חושב ומתנהג כמו בית, כמו משפחה, כשמגישים את האוכל בחדר האוכל, אתה מגיש אותו כמו לילד שלך, וכשאתה עושה לילד כיבוי אורות, אתה עושה אותו כמו לילד שלך, ואתה משכים אותו בבוקר, אתה גם יכול לכעוס עליו כמו על הילד שלך.
<בנימין חדד: זה גם בסדר.
<בנימין חדד: אתה עושה תהליך חינוכי שבא מנקודת מוצא של בית, משפחה וקהילה, ולא מנקודת מוצא של מקום שתפקידו בסוף היום לספק רק למידה, ציונים, שהם גם חשובים, אבל הם לא הדבר היחיד.
<בנימין חדד: אני חושב שזה מה ששוזר את כל כפרי הנוער בארץ.
<בנימין חדד: זה שוזר את היום-יום ואת ה-24 שעות ביממה שלנו, ואת ה-365 יום בשנה, כי כפר נוער לא נסגר אף פעם; הוא פתוח בחופשים, הוא פתוח בשבתות, וגם בשבתות חופשיות סו קולד, יש ילדים בכפר.
<בנימין חדד: זו העשייה שכולנו גאים בה, גאים להשתייך אליה, ומודים לקב"ה, למזלנו – כל אחד על-פי אמונתו – על זה שזיכה אותנו לעסוק בזה.
<בנימין חדד: תודה.
יואל רזבוזוב: תודה לבני.
יואל רזבוזוב: כותרת, שמכפר הנוער שלכם יכול לצאת גם בורר...
<בנימין חדד: עוד משפט אחד, ברשותך.
<בנימין חדד: הרב קבדה שנמצא פה, הוא בוגר הכפר, חניך כפר הנוער לשעבר.
<בנימין חדד: הוא רב של כפר הנוער הדתי.
<בנימין חדד: זו גם אמירה – בוגרים שלנו ממשיכים להוביל את הכפר מתוכנו.
<בנימין חדד: הם הדמויות שמובילות אותנו ביום-יום שלנו.
יואל רזבוזוב: אני רוצה לתת לאבי, בבקשה.
<אברהם צ'קול: צהריים טובים.
<אברהם צ'קול: אני עליתי בשנת 2009.
<אברהם צ'קול: אחרי ששנה הייתי במרכז קליטה, הלכתי לפנימייה.
<אברהם צ'קול: מה שקיבלתי בפנימייה, שכולם מדברים שם עברית.
<אברהם צ'קול: כשעברתי לפנימייה, ישר קלטתי הרבה דברים – שפה, גם עם הצוות.
<אברהם צ'קול: למשל, עם ההורים הייתי מדבר אתם באמהרית.
<אברהם צ'קול: אבל שם כולם מדברים עברית – יותר קולטים, יותר לומדים, יותר מתקדמים יחד.
יואל רזבוזוב: במרכזי קליטה כן צריך לתת את המידע הזה, למשוך את הילדים לכפרים, כי במרכז קליטה אתה חי בנישה שלך, ואתה יוצא לכפר, וזה שונה, האינטגרציה יותר טובה.
יואל רזבוזוב: חשוב לפרסם את זה כמו שצריך.
יואל רזבוזוב: הגברת מיכל שטרן, מנהלת רמת הדסה, הסוכנות.
<מיכל שטרן: בוקר טוב.
<מיכל שטרן: אחרי חבריי המדהימים קשה לי להוסיף, אבל בכל זאת, יש לי סיפור משפחתי.
<מיכל שטרן: התחלתם במשפחות עולים, אז אני דור 13 מצד אמי.
<מיכל שטרן: אבל כל פעם כשמדברים על עלייה, אני אומרת: כולנו חווינו את משבר העלייה.
<מיכל שטרן: סבא שלי עלה מרוסיה ב-1910.
<מיכל שטרן: ציוני גדול.
<מיכל שטרן: עלה למושב מרחביה.
<מיכל שטרן: נפטר בגיל מאוד צעיר כתוצאה מהרצון שלו ומהפערים הגדולים בין להיות חקלאי במושב מרחביה לבין להיות איש ספר, כפי שהוא הגיע.
<מיכל שטרן: הוא לא שרד, מה שנקרא, את הקושי.
<מיכל שטרן: לימים אמא שלי, שנולדה כבר במושב מרחביה, עבדה בשליחות ההתיישבות של אז בבן שמן כמדריכה חינוכית.
<מיכל שטרן: אחותי, שכבר נולדה במושב בית לחם הגלילית למשפחה מבוססת, עם שורשים עמוקים, למדה בכפר גלים, והיא בוגרת כפר גלים.
<מיכל שטרן: תכף אספר מה כפר גלים בחלום היה הדבר המיוחד אז לתלמידי כפר גלים.
<מיכל שטרן: כשאני סיימתי את הצבא, שנה עבדתי בכדורי, ואחרי שסיימתי את הלימודים, השתלבתי ברמת הדסה, בבית הספר, כמורה, ומאז 33 שנה אני עובדת, והיום מנהלת את הכפר.
<מיכל שטרן: הכפר שייך לסוכנות היהודית, ואני רואה פה משהו של סיפור שזור בין כל הגופים שעוסקים למען עלייה וקליטה והיטמעות ושזירת המרקם האנושי המאוד מגוון שלנו כחברה ישראלית, שעובר בין ההתיישבות העובדת, בין כפרי הנוער, בתיווך גופים כל כך גדולים שעוזרים.
<מיכל שטרן: כנראה, בזמנו יותר הסוכנות היהודית ועליית הנוער; היום גם הפילנתרופיה נכנסת לתוך הסיפור הזה, ואנחנו נהנים מאוד מהפילנתרופיה והתמיכה בראשותו של אבי נאור, שנכנס לכפר לפני 12 שנה, והפך את הכפר למקום אחר.
<מיכל שטרן: אני רוצה לציין שני הבדלים שעושים היום את הכפר למשהו, מלבד זה שהתקדמנו, ואנחנו כבר לא מכינה, ויש בית ספר תיכון, ופותחים מכללה, ובהחלט פורצים למקומות שלא ידענו מעולם.
<מיכל שטרן: אני גם לא מקבלת את הנתונים שנאמרו פה בעניין גיוס ומשתחררים מהצבא.
<מיכל שטרן: 85 אחוז מהילדים, ששליש מהם יוצאי חבר העמים, שליש למשפחות מאתיופיה, מסיימים את הצבא ועושים שירות נפלא.
<מיכל שטרן: לכפר צריך שיהיה חזון, והחזון הזה היה בכפר גלים.
<מיכל שטרן: היה ברור שעוזרים לילדים לבנות חלום, וכולם נטוו באיזשהו אופן לגרעין התיישבותי.
<מיכל שטרן: אז זה היה החלום.
<מיכל שטרן: בנו את רמת רחל, ומי שרצה, הלך, ומי שלא רצה, לא הלך, אבל היה חלום שסביבו כל החברה הזאת פעלה ועסקה והיתה חדורת אידיאלים ושליחות.
<מיכל שטרן: נדמה לי שהיום אנחנו לא בתוך חלום קולקטיבי.
<מיכל שטרן: פעם אחת צריך להגדיר חלומות קולקטיביים כאלה, ולהגיד: יש אפשרות לצאת גם למסלול כזה, מסלול אחר, שאנחנו מעודדים לקהילות כאלה ואחרות, כדי שילדים יוכלו לצמוח ולראות יחד אתנו את העתיד, ולבחור.
<מיכל שטרן: ירצו – יבחרו; לא ירצו – לא יבחרו.
<מיכל שטרן: כפר נוער זה לא הסיפור של עובדי הכפרים הנפלאים.
<מיכל שטרן: בדרך- - - , שנמצא אתי, וכריסטינה, שוודאי עוד מעט תדבר, אמר לי: את יודעת מה ההבדל בין המורה שלי הקודמת למורה שלי היום?
<מיכל שטרן: זה הברק בעיניים, זה שלא מוותרים עלינו.
<מיכל שטרן: אז את זה כולכם אמרתם – הברק בעיניים, ושלא מוותרים עליהם, וחבורה של אנשים חדורי שליחות ומחויבות.
<מיכל שטרן: אבל אני אומרת שהסיפור של כפרי הנוער הוא לא רק של העובדים בכפרי הנוער אלא של החברה הישראלית כולה.
<מיכל שטרן: ואני את החברים שלי בטבעון ובסביבה ההתיישבותית הקרובה, אני קוראת להם יום-יום, ואני אומרת להם: חברים, זה הסיפור של כולנו.
<מיכל שטרן: ואני יכולה לומר שעל 140 העובדים בכפר יש עוד 100 מתנדבים מהסביבה, שבונים מפעלים אנושיים, נכנסים במעורבות לכפר, יום-יומית, וזה מעבר לגיוס כל התרומות והתמיכות, גם מאבי נאור, גם מהסוכנות היהודית, גם מהרוח הישראלית – כל מי שנכנס ותורם לכפר, ותאמינו לי, זה לא מספיק.
<מיכל שטרן: בתוך זה אנחנו יושבים בגאווה רבה.
<מיכל שטרן: תודה.
יואל רזבוזוב: תודה למיכל שטרן, מנהלת רמת הדסה.
יואל רזבוזוב: עכשיו נשמע מכריסטינה, חניכת רמת הדסה.
<כריסטינה אשורוב: צהריים טובים.
<כריסטינה אשורוב: עליתי לארץ ב-2001.
<כריסטינה אשורוב: היינו שבעה אנשים, עלינו לארץ, ממולדובה.
<כריסטינה אשורוב: הדבר הכי קשה שהיה כשעלינו ארצה, זה השפה.
<כריסטינה אשורוב: לא היתה לנו השפה המשותפת כדי להסתגל בין כל האנשים.
<כריסטינה אשורוב: אחרי כמה שנים נכנסתי לפנימייה, ושם עזרו לי להשתקם ולהיות שווה בין כל הילדים, כי כולם שם - לא מתייחסים למישהו שהגיע, וישר מנדים אותו לצד, ואומרים: היא עולה, היא לא יודעת את השפה, אז לא כדאי להתחבר אליה.
<כריסטינה אשורוב: הפוך – מנסים כמה שיותר להתחבר ולעזור.
יואל רזבוזוב: באיזו כיתה את?
<כריסטינה אשורוב: אני עכשיו בכיתה י"א.
יואל רזבוזוב: מה התוכניות?
<כריסטינה אשורוב: נפתחה אצלנו מגמת CNC בפנימייה, ועכשיו אני לומדת שנה שנייה.
<כריסטינה אשורוב: יפתחו גם י"ג-י"ד שנה הבאה, אז אני מצטרפת לזה, ועם זה אמשיך גם בצבא.
יואל רזבוזוב: חינוך טכנולוגי צריכים לעודד.
יואל רזבוזוב: אלי זרחין, בבקשה.
<אלי זרחין: אדוני היושב-ראש, כשאנחנו מדברים על עולה שגר, נגיד, ברמלה, והוא רוצה ללמוד עברית, אין לו ברמלה אפשרות כזאת.
<אלי זרחין: יש אולפן רק למבוגרים; אין אולפן לילדים, עירוני, ואין עברית באף חטיבת ביניים.
<אלי זרחין: אז ילד עולה שגר ברמלה, הולך ליאנוש ז'בוטינסקי, רבע שעה נסיעה, כי זה בית הספר היחיד באזור שיש שם אולפן עברית ברמות א', ג' ועוד.
<אלי זרחין: ילד שגר ברמלה, שגדל במשפחת עולים, ורוצה ללמוד מדעים, פיזיקה, ביולוגיה, מחשבים – אין ברמלה אף בית ספר, אף חטיבת ביניים שמלמדת פיזיקה וביולוגיה.
<אלי זרחין: אז הוא בוחר ללכת ליאנוש ז'בוטינסקי, רבע שעה נסיעה, כי זה בית ספר, כפר נוער שנותן מענה גם במדעים, גם בטכנולוגיה.
<אלי זרחין: ואז עיריית רמלה מתחילה במלחמה, כי היא מאבדת כסף, אדוני, גם נתניה, שילדים לא ילכו לרזיאלי, הרצליה, ואז פונים למשרד החינוך לא להעביר שכר לימוד לכפר נוער.
<אלי זרחין: נשאלת השאלה, למה?
<אלי זרחין: למה עדיין, כשיש חטיבות ביניים בעיר, נשארת ההוראה הישנה, שיסודי זה עד כיתה ח', ולרשות יש בעלות על הילד עד כיתה ח'?
<אלי זרחין: למה?
<אלי זרחין: למה אי-אפשר להכריז על כפרי נוער- - -
יואל רזבוזוב: זה בוועדה של מצנע, אבל אם אתה אומר שיש לך נושא האולפן, שאין במקום אחר – זו כבר נישה שאפשר- - -
<אלי זרחין: בכל כפר נוער היום יש אולפן עברית.
יואל רזבוזוב: אבל אם יש לך עולה שזקוק לאולפן, ואין לו בבית ספר בעיר אולפן, אני חושב שזו נקודה שתפנו לוועדה- - -
<אלי זרחין: אבל עיריית רמלה או עירייה אחרת לא מוכנה לשחרר, כי היא מאבדת כסף.
יואל רזבוזוב: אז תפנה לוועדה ונוכל לעזור, כי אם יש צורך כזה, סביר להניח שנוכל לשכנע.
אברהם מיכאלי: אלי, הסוגייה הזו עלתה – ודאי ליווית אותנו אז – בעניין שובו.
אברהם מיכאלי: שובו רצו לקחת תלמידים בעיר – זה לא מוסד התיישבותי.
אברהם מיכאלי: לא רצו לתת להם תלמידים בעיר, וראשי ערים נלחמו נגדם, מה לעשות?
<אלי זרחין: הדבר השני, שגם קשור לכסף – כפר נוער היום נמצא בבעלות של – כפר הנוער ז'בוטינסקי בעלות של - - - זה אורט, מישהו אחר.
<אלי זרחין: ואז משרד החינוך נותן שכר כלשהו על ילדי פנימייה, ילדים אקסטרניים, ללימודים ולחיים בפנימייה.
<אלי זרחין: קורסת מערכת ביוב בכפר.
<אלי זרחין: משרד החינוך אומר: זה לא אנחנו.
<אלי זרחין: אנחנו לא מתקצבים את זה.
<אלי זרחין: נופל קיר בבניין.
<אלי זרחין: צריך לעשות שיפוץ משמעותי, שזה הרבה מאוד כסף.
<אלי זרחין: משרד החינוך אומר: זה לא אנחנו – תחפשו תורמים.
<אלי זרחין: כפר נוער הוא של המדינה.
<אלי זרחין: ילדים שנמצאים שם, נמצאים בכפר של המדינה.
<אלי זרחין: קרסה מערכת ביוב – אני מאמין שמר פישר צריך לממן כפר נוער לתיקון מערכת ביוב – דברים שלא קורים היום.
יואל רזבוזוב: בסוף מתקנים.
<אלי זרחין: מתקנים מהתורמים.
<אלי זרחין: כל כפר מחפש תורמים שייתנו קצת כסף לשיפוצים, לכל מיני תיקונים, אבל למה זה צריך להיות?
<אלי זרחין: זה כפר של המדינה, והילדים שם נמצאים בשם המדינה.
<אלי זרחין: המדינה לא יכולה לממן את זה.
<אלי זרחין: הדברים האלה קשורים גם לשכר.
<אלי זרחין: אומר כאן מנהל כפר, שהוא נותן לילדים בכפר שלו ללמוד בשפה הרוסית בשנה הראשונה מתמטיקה ואנגלית.
<אלי זרחין: הוא לא מקבל איזה מימון.
<אלי זרחין: משרד החינוך לא מוכן לממן לו מורים, אז הוא צריך לחפש כסף.
<אלי זרחין: מאיפה?
<אלי זרחין: אם המדינה לא מוכנה בשכר לימוד לספק לו צרכים של המקום, אז לחפש תורמים?
<אלי זרחין: אני חושב שצריך להעלות את הנושא הזה, שכפר נוער עושה היום מצווה מאוד גדולה בישראל – לוקח ילדים שלא מוצאים מענה באופקים או ברמלה, וילד שנמצא בכפר נוער, אני סבור שהמדינה צריכה לקחת אחריות ולממן את כל הצרכים שיש בכפר נוער.
<אלי זרחין: אין שום בעיה שהמדינה תבוא ותבקר, לאן הולך הכסף.
<אלי זרחין: תודה.
יואל רזבוזוב: אתה רוצה להתייחס?
<בני פישר: אני לא אענה, אבל אני מאוד מסכים אתך.
<בני פישר: קודם כל, אלה האתגרים שעומדים בפנינו.
<בני פישר: דיברו פה על סל לאור, על 70 אחוז במימון המדינה, וזה עדיין הרבה, וצריך להגדיל את סל לאור.
<בני פישר: יש לנו המון אתגרים.
<בני פישר: שר החינוך כבר מצהיר הצהרות.
<בני פישר: היום כפרי הנוער נמצאים בסדרי עדיפויות.
<בני פישר: יש רוח חדשה.
<בני פישר: אף אחד לא מבטיח הבטחות פה, אבל עושים עבודה רצינית, גם של חקיקה.
<בני פישר: היום הזה הוא חלק מהתהליך – להעלות את המודעות.
<בני פישר: לחברי הכנסת יש פה תפקיד מאוד חשוב.
<בני פישר: אנחנו חושבים שצריך לעשות שינוי גם בצורת התקצוב, גם בנושא אחזקה – כפרים ישנים.
<אלי זרחין: כל הכפרים הם ישנים.
<בני פישר: נכון, ואנחנו מקווים מאוד שנצליח.
יואל רזבוזוב: זו בעיה, של השיפוצים, כי גם אני ביקרתי בכמה כפרים, וראיתי- - -
<בני פישר: בעניין הזה אני כן צריך לומר – נגיד את זה עוד מעט באודיטוריום – שר החינוך הצהיר, ואנחנו עכשיו עובדים על זה – אנחנו עם תוכנית חומש, שמשפרת את סביבת החיים של התלמידים בכפר, תוך חמש שנים, בשאיפה לשדרג באופן מאוד-מאוד משמעותי, מעל 35 מיליון שקלים בשנה, שזה המון, מעל 100 ומשהו מיליון במשך חמש שנים.
<בני פישר: זה ודאי התחלה של תהליך; יש עוד הרבה עבודה.
יואל רזבוזוב: יש לילדים האלה עתיד.
<אלי זרחין: בכפר נוער ז'בוטינסקי 98 אחוז מהילדים מתגייסים לצה"ל, 2 אחוז בנות בוכריות קווקזיות מתחתנות.
<אלי זרחין: אני ב-17 שנים שאני בכפר, לא מכיר ילד אחד שנשר מהצבא.
<אלי זרחין: כולם מסיימים שלוש שנים או שנתיים, כולם באים לכפר, וקרביים אצלנו- - -
קריאה: נוער עולה בוגרי כפרי נוער זה סיפור אחר לגמרי.
שמעון סולומון: אלי, טוב שאתה אומר את זה, וחשוב שאנחנו נפגשים כולנו יחד.
שמעון סולומון: יש פה גם עניין ברמה הארצית, שזה נתונים כלליים.
שמעון סולומון: זה צריך להדאיג אותך – לא להתגונן.
שמעון סולומון: זה חתך, ממוצע.
שמעון סולומון: אולי לא אצלך.
שמעון סולומון: בזכות מקומות כמוך 50 אחוז – אחרת היה יותר.
<אלי זרחין: אני מכיר את העולים שרוצים צה"ל, כי זה פותח להם אופציה לעתיד.
יואל רזבוזוב: עם נתונים אנחנו לא מתווכחים.
יואל רזבוזוב: בליינש מקונן, מפקחת בחינוך ההתיישבותי, בבקשה.
<בליינש מקונן: צהריים טובים.
<בליינש מקונן: אני מפקחת חדשה.
<בליינש מקונן: חשוב לי לומר שאיך שנפתח הדיון היה כזה נעים וחיובי – איך הוא אמר: בואו נדבר על הדברים החיוביים, ויש עוד מה לעשות.
<בליינש מקונן: אני מאמינה שאי-אפשר רק לשתות מחצי הכוס המלאה, ואם זה הנתון, אנחנו קודם כל נשתה את חצי הכוס המלאה, ואת חצי הכוס הריקה, נשלים.
<בליינש מקונן: הייתי רוצה לעשות הבחנה בין שני סוגי עולים.
<בליינש מקונן: אם אני מדברת על עולים שהיו כמוני, כמו שמעון, רובנו, שהיום אנחנו נמצאים במקומות מפתח, כפרי הנוער מבחינתנו היה מענה הכי מתאים.
<בליינש מקונן: לבוא בגיל 15, 16 ללא שפה, לא אל"ף ולא בי"ת, ללמוד שפה, ללמוד מקצועות ולצאת עם תעודת בגרות מלאה – אני לא יודעת איזה בית ספר בתוך העיר יכול לתת מענה כזה.
<בליינש מקונן: זה משהו שייאמר לזכותם של כפרי נוער, ואי-אפשר בלי זה.
<בליינש מקונן: הדבר השני שרציתי לעשות את ההבחנה הוא, היום אני גם יועצת חינוכית, ויש לי כובע אחר, שאני בבית הספר.
<בליינש מקונן: ילדים גדלו פה.
<בליינש מקונן: נולדו כאן – מעון, גן, בית ספר יסודי.
<בליינש מקונן: בכל זאת בגיל 12, 13, מוצאים עצמם רוצים ללכת לפנימייה.
<בליינש מקונן: לא פעם כפרי נוער פוגשים ילדים שמגיעים אליהם ללא קרוא וכתוב, שלא רכשו את הקריאה, דור שני.
<בליינש מקונן: היא דיברה על דור וחצי ודור שני.
<בליינש מקונן: אני מדברת על זה.
<בליינש מקונן: זה אומר שהילדים שלי – אני הייתי חייבת את הפנימייה הזאת, כי רק דרך העזרה המסיבית שהיתה לי יכולתי להגיע לאן שהגעתי היום.
<בליינש מקונן: אנחנו מדברים גם על הדור השני ודור וחצי שעדיין צורך וזקוק לפנימייה, ושם אני שמה את סימן השאלה, ובטח אתם כחברי כנסת תוכלו להוביל את זה.
<בליינש מקונן: אני בטוחה שזה לא המקום הזה.
<בליינש מקונן: הדבר השלישי, ילד יצא מהבית, ואם הוא כבר יצא, הייתי שואפת שיהיה – אולי קשה לומר: יותר טוב מהבית, אבל לא פחות מהבית.
קריאה: לא בושה להגיד.
קריאה: זה צריך להיות יותר טוב מהבית.
<בליינש מקונן: הצטנעתי.
<בליינש מקונן: אני רוצה להגיד שיהיה טוב יותר מהבית, כדי שבאמת כל המעטפת הזאת תביא לאן שהביאה את רובנו.
<בליינש מקונן: תודה.
יואל רזבוזוב: יש הרבה דברים במה שאת אומרת.
יואל רזבוזוב: יש לי הרצאה, מצוינות, ואני מספר בה, שכשאמרתי לאמא שלי: אני רוצה ללכת לפנימייה בוינגייט, היא נלחצה – שמעה: פנימייה, ואמרה: אתה לא הולך לשום מקום.
יואל רזבוזוב: לחלק מהאנשים זו טראומה, ואנחנו פה רואים הרבה דוגמאות, איזה נוער יצא בסופו של דבר, איזה בוגרים יצאו מאותם מקומות.
יואל רזבוזוב: באמת יש, כמו שחבר הכנסת סולומון אומר, שעדיף שהילד יהיה בסביבה הטבעית, אבל לא תמיד הסביבה הטבעית מתאימה, אז שם אנחנו צריכים לזהות ולעודד אותם, כי האינטגרציה הרבה יותר טובה.
קריאה: לא תמיד יש לו מענה בסביבה הטבעית.
יואל רזבוזוב: מצב באמת חמור, שהילד לא יודע לקרוא ולכתוב בגיל מבוגר, אז זו המסגרת המתאימה, ולשם צריך לאגד פה את כל הגורמים, ופשוט לעודד.
יואל רזבוזוב: אפילו, הייתי אומר, אנחנו לא מדברים פה על אלפים, עשרות-אלפים; לבוא, ואנחנו כדוגמה אישית – את צריכה ללכת, אני צריך ללכת, שמעון צריך ללכת, ולדבר עם אותם ילדים ולומר: גם אני הייתי שם, וזו הדוגמה, ואפשר להגיע.
יואל רזבוזוב: אפשר להביא את האנשים שהם המודלים, שיבואו ויספרו לילדים במרכזי קליטה, בשכונות, שיש מקום טוב, ושאפשר להתחנך בו, ושהוא יכול להיות תחליף.
יואל רזבוזוב: דנה זקס מהפורום הציבורי לכפרי הנוער והפנימיות.
<דנה זקס: שלום, אני גם נציגת הסוכנות וגם חברת הנהלה בפורום.
<דנה זקס: קודם כל אני רוצה להודות לחבר הכנסת שמעון סולומון, שתומך בכלל בפורום ובכפרי הנוער, והיום הזה הרבה מהארגון שלו והאפשרות שלו והקיום שלו הוא בזכותו, אז קודם כל תודה רבה.
<דנה זקס: אני חושבת שאם רואים את כפרי הנוער, יש הרבה מאוד מילים חיוביות שכולם אומרים על כפרי הנוער, אבל בפועל אני חושבת שבלי עבודה בין-משרדית מסודרת המצב של כפרי הנוער הוא לא פשוט.
<דנה זקס: קודם כל, יש פער נורא גדול בין כמות הילדים בארץ שנמצאים בסיכון גבוה, והם נמצאים או כנושרים סמויים או כילדים ללא מסגרת בקהילה.
<דנה זקס: מצד שני, המצב שבו הרבה כפרי נוער נאבקים למצוא את החניכים, ולא כל כפרי הנוער, אבל דווקא כפרי הנוער שמיועדים לאוכלוסיות שיש להם פערים לימודיים מאוד גדולים ואוכלוסיות יותר בסיכון הרבה פעמים נמצאים לא בתפוסה מלאה, שזה היה לכאורה מאוד טוב, אלמלא היו עשרות-אלפי ילדים שהיו צריכים להיות בכפרי הנוער, ונשארים בקהילות לא כי מטפלים טיפול בקהילה, אלא כי אין עבודה מסודרת ומאורגנת של הגורמים השונים בקהילה ושל משרדי הממשלה ביחד כדי לקחת את אותם ילדים ולהוציא אותם לכפרי הנוער.
<דנה זקס: הנתון הרשמי מדבר על 300 אלף ילדים בסיכון בישראל.
<דנה זקס: לא לכולם יש פתרונות בקהילה.
<דנה זקס: גם לא יהיו לכולם פתרונות בקהילה, כי יש ילדים שהפתרון הנכון להם הוא כפר הנוער.
<דנה זקס: הם צריכים מערכת כוללנית.
<דנה זקס: אנחנו היום בסוכנות היהודית, ואני חושבת שגם בפורום, מאוד עסוקים בשאלה, מה קורה עם הילדים- - - הקמנו רשת מכינות קדם צבאיות חצי שנתיות שמיועדת לבוגרי נוער.
<דנה זקס: אם חושבים על זה שרבע מהאוכלוסייה מתגייס במרס, אבל מסיים את כפר הנוער ביולי, עולה השאלה, מה הוא אמור לעשות מיולי עד מרס?
<דנה זקס: לא לכולם יש בית ולא לכולם יש בית שנכון שהם יחזרו אליו לחצי שנה, ובייחוד במקומות יותר חלשים גם אין עבודה.
שמעון סולומון: גם הביטוח הלאומי בסיפור הזה.
<דנה זקס: תכף אגיד על זה.
<דנה זקס: בעצם הקמנו איזושהי תבנית שמציעה לכל בוגר כפר נוער, ודאי למישהו שהגיע ללא עורף משפחתי, אבל גם חבר'ה שהגיעו עם עורף משפחתי אבל בני עולים או ישראליים ותיקים , שנכון להם לבוא לחצי שנה של מכינה, שעושה הכנה טובה יותר לצה"ל, ללכת לצה"ל ולקבל ליווי, ואחרי זה לחזור לחצי שנה תוכנית נוספת, שבה הם מקבלים מקום עם מגורים, אפשרות לעבוד בעבודה מועדפת ולחסוך את הכסף לשנת הלימודים הראשונה, ובתום החצי שנה של התוכנית הפוסט צבאית אנחנו נותנים מלגות – או ללימודים אקדמיים או ללימודי מקצוע או להשתלבות לתוך חברות הי טק.
<דנה זקס: אנחנו עושים את זה יחד עם רשתות של מלונות – עם ישרוטל, עם רשת פתאל, עם חברות הי טק שנותנות את העבודה לצעירים, ואז אותו בוגר כפר נוער, שבא למכינה לפני צבא, לווה בצבא ואחרי צבא, מקבל מלגה ללימודים, ויכול לחסוך כ-30 אלף שקל, שזה מאפשר לו להתקיים בזמן שהוא מקבל את המלגה, ולהמשיך ללמוד הלאה.
<דנה זקס: גם בכפר הנוער רמת הדסה יש תוכנית בשם רואים 6/6, שההתייחסות היא לששה ימים שהנער או הנערה בכפר, אבל גם בהסתכלות שש שנים קדימה, שזה בעצם מה שרוב המשפחות עוזרות גם בליווי הילדים שלהם.
<דנה זקס: אני חושבת שצריך לעשות פה מהלך בין-משרדי וממשלתי, שדואג לקחת את אותם חבר'ה ולתת להם את הליווי עד שהם מקבלים מקצוע ויכולים להשתלב בצורה טובה בחברה כבוגרים.
יואל רזבוזוב: לגבי הצוות הבין-משרדי, יש לנו חבר הכנסת סולומון, שלקח ומוביל את הנושא הזה.
יואל רזבוזוב: אני חשוב שחשוב שתעשה שולחן עגול עם כל הצוות המקצועי, ולראות את כל הבעיות שדיברנו כאן עליהן.
יואל רזבוזוב: אני רוצה לציין – בדרך כלל פוליטיקאים אוהבים לקחת דברים תקשורתיים ושמביאים קולות.
יואל רזבוזוב: זה לא דבר שהוא תקשורתי ולא דבר שמביא קולות בבחירות.
יואל רזבוזוב: זה דבר ששמעון עושה מהלב, ואני מברך אותו על כך.
יואל רזבוזוב: מה שאתה עושה זה מחמם את הלב, שיש חברי כנסת שלוקחים נושאים כאלה, ואנחנו כוועדה נעמוד מאחוריך, מה שאתה צריך.
יואל רזבוזוב: אחרונת הדוברים, זיוה מקונן, מהאגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה.
<זיוה מקונן-דגו: ראשית, אתחיל בזה שאני גם בוגרת כפר נוער, אבל לא מבחירה וכי ההורים שלי בחרו וכו', אלא כי היתה החלטה גורפת בשנות ה-80, שכל בני הנוער יוצאי אתיופיה הולכים לפנימיות, וזה מה שהיה.
<זיוה מקונן-דגו: אני מאוד מקווה שאני לא הורסת פה חגיגות, אבל אני רוצה להביא גם עובדות מהשטח.
<זיוה מקונן-דגו: אני מסכימה אתך- - -
יואל רזבוזוב: רק אם אפשר בקצרה, כי ב-13:00 יש טקס לכל הנוכחים בוועדה.
<זיוה מקונן-דגו: אני מסכימה אתך בהחלט, שכפרי נוער היוו מקום משמעותי באותן תקופות לכמה, אבל רוב בוגרי כפר הנוער יוצאי אתיופיה לא נמצאים בעמדות האלה שלך ולא בעמדות של חבר הכנסת סולומון.
<זיוה מקונן-דגו: רוב האנשים לא בעמדות משמעותיות, ואם אנחנו מדברים על אחוז המתגייסים הגבוה של יוצאי אתיופיה, אבל מצד שני, או יושבים בכלא- - -
יואל רזבוזוב: חבר הכנסת הביא לנו נתונים.
<זיוה מקונן-דגו: או פי שמונה מהמתאבדים הצעירים הם מקרב יוצאי אתיופיה – אלה נתונים מדאיגים.
<בני פישר: אבל תעשי הבחנה בין כפרי הנוער.
<בני פישר: חשוב לחדד ולא לעשות פה סלט.
<זיוה מקונן-דגו: אני לא הפרעתי לאף אחד, בבקשה תנו לי להגיד את הנקודות.
<זיוה מקונן-דגו: יש כמה סוגי פנימיות, ברור לנו.
<זיוה מקונן-דגו: ברור לנו שאם אלה פנימיות אליטיסטיות שבוחרות, והמקום שלהם הוא במקום אחר, ותלמידים הולכים למקומות האלה, אין לנו מה להתווכח.
<זיוה מקונן-דגו: אבל כשאנחנו מסתכלים על פנימיות של עליית הנוער, ו-22 אחוז מהתלמידים שלומדים שם הם יוצאי אתיופיה, יש פה סוגייה שצריך לשים אותה על השולחן.
<זיוה מקונן-דגו: ואם אנחנו נכנסים לפנימיות, והיינו ושיתפנו את ראש המינהל על פנימיות שביקרנו בהן, והיינו בארבע פנימיות בשנה האחרונה, ומתוך הארבע בשלוש פנימיות רוב התלמידים יוצאי אתיופיה לומדים בכיתות נפרדות, אלה נתונים מדאיגים.
<זיוה מקונן-דגו: אני חושבת שצריך לראות את הנקודות האלה.
<זיוה מקונן-דגו: לצערי הרב, אני מעלה את הדברים שקצת קשה לחגוג אתם.
<זיוה מקונן-דגו: יוצאי אתיופיה, 22 אחוז, כשהם מהווים רק 3 אחוזים מכלל האוכלוסייה של התלמידים, זה אומר משהו.
<זיוה מקונן-דגו: ברור לי שצריכות להיות מסגרות פנימייתיות, כי יש ילדים שצריכים את המסגרות האלה, ואם עליית הנוער או החינוך ההתיישבותי לקח על עצמו לקבל את התלמידים האלה, צריך להיות לו כל הכלים כדי להוציא אותם תלמידים, בוגרים אחראיים, בוגרים מחויבים, בוגרים שיכולים לצאת עם נתונים ויכולים להשתלב בכל הרמות.
<זיוה מקונן-דגו: ואם אנחנו מבקשים לראות נתונים, צריך לשים את הדברים האלה על השולחן כדי לראות.
<זיוה מקונן-דגו: צריך לתת מקום ולראות מיהם העולים באמת.
<זיוה מקונן-דגו: מסגרת נעל"ה, ברור שאם ילדים עולים ללא הוריהם, המסגרת הזאת היא טובה, אבל לא בכל מחיר לכל העולים המסגרות האלה מתאימות.
<זיוה מקונן-דגו: אם תלמיד מגיע, אני חושבת שכפרי הנוער צריכים להיות מוכנים כדי לתת מענה.
<זיוה מקונן-דגו: אני מכירה את נתוני הפערים, וכל כפרי הנוער אומרים לנו שהתלמידים מגיעים עם פערים מאוד גדולים.
<זיוה מקונן-דגו: אני חושבת שעל הנושא הזה צריך לקיים דיון בוועדת החינוך, אדוני חבר הכנסת סולומון.