GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יואל רזבוזוב: אבל סביב השולחן הזה, אם אנחנו מדברים עכשיו על חינוך בתפוצות, חינוך בגולה, צריך לראות איזה פרויקטים קיימים ולעשות איזה שיתוף פעולה, כדי שפרויקט שעובד טוב, ואנחנו יודעים שהוא עובד, לראות איך אנחנו מקדמים אותו במקומות אחרים, כמו שאמרת.
יואל רזבוזוב: לגבי השאלה ששאלתי אותך, כמה יהודים לומדים שם.
יואל רזבוזוב: גם אם יש חלק שהם יהודים, לא לפי ההלכה ולא לפי חוק השבות, אבל יש להם איזו הזדהות עם ישראל ועם היהדות, הם כבר תומכים של ישראל וזה טוב לנו, כי בסופו של דבר הם הלובי וזה מחזק אותנו כמדינה.
יואל רזבוזוב: בנושא הזה, כמו שאמרתי, נקיים עוד דיונים וננסה לגבש עמדה ומדיניות מעבר לפגישה הזאת.
משולם נהרי: בנושא של חפציב"ה חל שינוי לאחרונה – היה יוחנן בן יעקב שליווה את זה, שהיה אמור להיות פה.
משולם נהרי: עכשיו זו גם ההזדמנות שלנו לברך את המחליף שלו, משה מיכלס, שבא במלוא המרץ.
משולם נהרי: אני בטוח שהוא יהיה איש בשורה, לכן אני אומר שהישיבה הזאת, אני רואה בה יותר ישיבה חגיגית.
יואל רזבוזוב: יש לנו חילופי משמרות בהרבה מקומות, רק משולם נשאר, אבל טוב שהוא נשאר, כי הוא תומך.
יואל רזבוזוב: דב, האם רצית לדבר?
דב ליפמן: קודם כול, חבר הכנסת נהרי, אני רוצה לברך על היוזמה.
דב ליפמן: הייתי בגרוזיה בתחילת שנות ה-90, הייתי במחנה קיץ שם וראיתי את הצורך בחינוך שם, ואין לי ספק שאנחנו צריכים את כל הפרויקטים האלו.
דב ליפמן: עליתי ארצה לפני תשע שנים ולמדתי בבתי ספר באמריקה.
דב ליפמן: חזרתי הבוקר מארצות-הברית, היו לי המון פגישות שם והיו המון בקשות מכל מיני גורמים, דתיים ולא דתיים, שרצו שנמצא תקציבים לעזור להם בכל מיני פרויקטים.
דב ליפמן: הם רוצים יותר ציונות ולהיות מחוברים למדינת ישראל.
דב ליפמן: כמו שהיושב-ראש אמר, אנחנו חייבים לשבת ולתכנן ולעבוד בשיתוף פעולה.
דב ליפמן: כמו שאמרת, זה לא עניין של סיעות, כולנו מבינים את הצורך.
דב ליפמן: אנחנו חייבים לעשות את זה, להביא את כל הגורמים הרלוונטיים, לשבת ולתכנן, וכן, גם לדרוש תקציבים כדי להציל את התוכניות שיש ואולי אפילו לחלום על פרויקטים חדשים.
דב ליפמן: אני מברך על זה.
דב ליפמן: באמת באתי לשמוע את האנשים שהגיעו על הבעיות ועל הצרכים.
יואל רזבוזוב: חשוב לנו החיזוק שלך והכוח שלך.
יואל רזבוזוב: כמו שאמרתי, אני מתכוון לעשות ישיבות כאלה.
יואל רזבוזוב: לדוגמה, כבר בשבוע הבא יש לנו ישיבה בוועדת הקליטה בנושא של הסברה בתפוצות.
יואל רזבוזוב: מזמינים את כל הגופים הרלוונטיים כדי לראות היכן אנחנו נכשלים ואיך אנחנו נקדם את זה הכי טוב.
יואל רזבוזוב: יש כמה גופים שעושים זאת.
יואל רזבוזוב: זו דוגמה קלסית מה זה לנסות ולאחד את המדיניות – לקבוע מדיניות ולדעת מה כל אחד עושה, האם גוף אחד צריך לעשות או שלושתם, אבל כל אחד לוקח את החלק שלו.
יואל רזבוזוב: נמצא פה הרב הראשי של אודסה, הרב שלמה בקשט.
יואל רזבוזוב: בבקשה, תספר לנו קצת.
יואל רזבוזוב: שמעתי הרבה דברים טובים עליך.
<שלמה בקשט: כבוד היושב-ראש, אורחים נכבדים, באמת מרגש לשבת כאן סביב השולחן הזה, כולם כאן אחים לנשק, מוסרי נפש כולם, מכירים כבר הרבה שנים ביחד במערכה הזאת.
<שלמה בקשט: אני רוצה להמשיך את דבריו של כבוד השר - -
משולם נהרי: לשעבר.
<שלמה בקשט: - - חבר הכנסת, הרב משולם נהרי, שהוא ידיד אמת.
<שלמה בקשט: באמת כמו שהוא הזכיר, הוא לא יליד ברית-המועצות, גם אני לא יליד ברית-המועצות, אני דור 14 בארץ, שני הורי נולדו כאן בארץ, אבל כולנו אחים, עם אחד.
<שלמה בקשט: רציתי יותר לחדד את הנקודה של הזיקה לארץ, כמו שחבר הכנסת הרב נהרי הזכיר, בקשר לקהילות.
<שלמה בקשט: למעשה זה סוד גלוי שהנושא של העלייה במשך השנים פוחת והולך – אני נמצא 20 שנה שם - אפשר לראות את זה על הנציגויות של הסוכנות, שהיום כבר יש הרבה פחות נציגויות וגם בנציגויות הקיימות יש שליחים נודדים ולא שליחים קבועים, כי באמת לצערנו יש פחות צורך.
<שלמה בקשט: המסר שהיום הסוכנות מנסה לצאת אתו, וזה מסר מאוד נכון, שאם אנחנו רוצים לשמור על שני דברים, קשר לעם היהודי ולמדינת ישראל, מצד אחד, ומצד שני גם עלייה לארץ, יש צורך גדול להעמיק את הזהות היהודית בקהילות האלה.
<שלמה בקשט: מתברר שככל שיש זהות יהודית עמוקה ורחבה, כך הקשר הוא יותר חזק למדינת ישראל וכך הסיכוי הרבה יותר גדול שיעלו לארץ.
<שלמה בקשט: הקהילות זה דבר קריטי.
<שלמה בקשט: היום אפשר לומר, כמו שהזכירו כאן, שבתי הספר שלנו, ברשת שמע ישראל – כמובן שתי הרשתות האחרות גם עושות עבודת קודש ממש, אני אספר קצת עלינו – בתי הספר שלנו בדרך כלל עובדים במערכת מקבילה של קהילה ושירותי קהילה ובתי ספר וחינוך יהודי.
<שלמה בקשט: זה יכול להתחיל בגן ילדים וזה יכול להיגמר, כמו אצלנו למשל, באוניברסיטה יהודית שנמצאת במערכת שלנו.
<שלמה בקשט: השילוב הזה של קהילה ומערכת חינוך זה שילוב מנצח לדעתי, כי הסטטיסטיקה וההיסטוריה מראות שבמקרים האלה, כשיהודים קשורים גם למערכת חינוך וגם למערכת קהילתית, זאת אומרת, הם ממשיכים לחיות כיהודים בצורה זו או אחרת, זה לא משנה – אני עכשיו מדבר על קהילה, אני לא מדבר בכלל על תפילות, שזה גם כן חלק מהקהילתיות.
<שלמה בקשט: אני מדבר על פעילויות ועל קשר וקשר חברי ומועדונים וכל מיני דברים כאלה – הקשר הזה קושר אותם, ממשיך את הקשר שלהם הלאה להיות קשורים ליהדות ולמדינה.
<שלמה בקשט: הסטטיסטיקה מראה שדווקא מהקהילות האלה יצאו הכי הרבה עולים.
<שלמה בקשט: גם כשהעלייה ירדה, בקהילות האלה העלייה לפחות שמרה על כוחה, ולפעמים גם עלתה.
יואל רזבוזוב: האם יש מספרים?
<שלמה בקשט: אני אביא מספרים מהקהילה שלנו, למשל.
<שלמה בקשט: בקהילה שלנו, במשך 20 השנה שאני נמצא שם, והתחלנו מכלום, מאפס, יש לי רשימה שמית של 750 תלמידים ומשפחות שעלו רק מהקהילה שלנו.
<שלמה בקשט: אני מדבר רק על קהילת אודסה, לא ממחוז אודסה ולא מאוקראינה.
<שלמה בקשט: מהקהילה שלנו עצמה יש לי רשימה שמית של 750 איש שעלו לכאן לארץ, כולם.
<שלמה בקשט: כשאני מדבר על 750 איש זה משפחות, זה חיילים, זה סטודנטים, זה תלמידי ישיבה, זה תלמידי הסדר.
<שלמה בקשט: הוספנו בעניין הזה כדי שהדבר הזה יהיה קבוע ותמידי, הקמנו כאן בארץ מערכת קליטה וליווי, שנמצאת כאן בגבעת שאול – הרב נהרי מכיר טוב את המרכז הזה – כדי לקלוט אותם ולתת להם כתף חמה, לתת להם לב חם ואוהב, לכל אלה שבאים לכאן, לדאוג להם שתהיה להם כתובת, כי רובם, לא תמיד יש להם קרובי משפחה ומדובר על חיילים בודדים וסטודנטים בודדים, אז אנחנו משתדלים ללוות אותם כאן גם בארץ, בעת צרה ובעת שמחה.
<שלמה בקשט: והסטטיסטיקה מראה שבעקבות השילוב הזה של העלייה משם והתמיכה של הקהילה שם והתמיכה של הקהילה פה, של המרכז שלנו, שגם הוא נושא אופי קהילתי, זה יצר מצב, לפחות אצלנו בקהילה, אני גאה לומר שלא היתה נשירה בכלל, לא היתה חזרה לארץ המוצא בכלל, דבר שקיים היום, גם בחבר העמים הוא קיים פה ושם.
<שלמה בקשט: אצלנו הוא ממש לא קיים, ואני חושב שזאת הסיבה.
<שלמה בקשט: ולכן המערכת של בתי הספר היא ממש קריטית, כמו שהרב נהרי הזכיר.
<שלמה בקשט: זה קריטי מכיוון שזה הקשר היחיד היום למדינה, זו האפשרות שלנו והסיכוי שלנו ליצור עלייה.
<שלמה בקשט: אפילו אם הבוגרים האלה יקימו משפחות ויהיו חברי קהילה, באודסה אפילו, במוסקבה או בפטרסבורג, לא משנה איפה זה יהיה, או בדנייפר פטרוסק, יש סיכוי טוב מאוד שהילדים שלהם יגיעו לארץ או הנכדים שלהם יגיעו לארץ.
<שלמה בקשט: זה בסיס שיגור טוב.
<שלמה בקשט: ולכן כאן התאספנו כולם כדי לראות מה עושים הלאה.
יואל רזבוזוב: תודה רבה על הסקירה.
יואל רזבוזוב: רציתי לאפשר כמה מילים לרב פנחס גולדשמידט, שהיה הרב של מוסקבה, הרב בראשי.
<פנחס גולדשמידט: תודה רבה, כבוד היושב-ראש, קודם כול אני רוצה לברך אותך על כניסתך לתפקיד הזה.
<פנחס גולדשמידט: הפעם האחרונה שהופעתי בוועדת הכנסת הזאת, בערך לפני כשנה, כשוועדת הכנסת הזאת דנה בנושא של האיסור על ברית מילה בגרמניה.
<פנחס גולדשמידט: מפה יצאתי לגרמניה ועשינו שם כנס חירום, וברוך השם הצלחנו לפתור את הבעיה הזאת בעזרתה של הקנצלרית, הגברת אנגלה מרקל.
<פנחס גולדשמידט: לפני חודשיים נתנו לה אות תודה בבית הכנסת הגדול של אירופה בבריסל על עזרתה בנושא.
<פנחס גולדשמידט: החשיבות של ועדת הכנסת הזאת, ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות היא גדולה יותר מאשר אלה שנמצאים פה ואינם נמצאים פה היום.
<פנחס גולדשמידט: רציתי להתחיל מבראשית, לומר שאני זוכר ב-1994 כשראש הממשלה, מר יצחק רבין, זיכרונו לברכה, הגיע למוסקבה לביקור ראשון של ראש ממשלה ברוסיה, היתה לי אתו שיחה בנושא החינוך היהודי.
<פנחס גולדשמידט: הגיעו אלפי אנשים לשמוע אותו כשהוא הגיע לבית הכנסת הגדול, ואז אמרתי את הדברים: אם אין חינוך יהודי – לא יהיו יהודים, ואם לא יהיו יהודים – לא תהיה עלייה.
<פנחס גולדשמידט: אני רוצה לומר ואני גם רוצה להיזכר בטוב.
<פנחס גולדשמידט: מר רוברט זינגר שהיה אז הקונסול בארצות-הברית, נציג לשכת הקשר – נתיב בארצות-הברית ואחר-כך היה לראש רשת אורט, היום הוא המזכ"ל של הקונגרס היהודי העולמי, עשה הכול כדי לפתח את הקשר בין ממשלת ישראל לבין משרד החינוך והסוכנות ופיתוח תוכנית חפציב"ה, ותוכנית חפציב"ה זכתה לתמיכה מכל הממשלות, לא משנה אם זו היתה ממשלת שמאל או ממשלת ימין, שרי חינוך כדוגמת מיכה גולדמן או שולמית אלוני, שלא היתה ידועה כאוהדת דת גדולה ביותר, המשיכו לתת את התמיכה הכוללת לפרויקט החשוב הזה.
<פנחס גולדשמידט: אני רוצה להודות לממשלת ישראל, לכל הממשלות, על העזרה שהם הושיטו ליהדות הגולה, בעיקר ליהדות חבר העמים במשך 20 השנים האחרונות בחינוך היהודי.
<פנחס גולדשמידט: החשיבות של החינוך היהודי בחבר העמים גדולה ביותר בגלל שמדובר בעיקר באוכלוסייה שאינה דתית, שרואה את עצמה יותר בתור קבוצה אתנית ופחות בתור קבוצה דתית, ויש המון יהודים שבחיים שלהם לא יגיעו לבית כנסת, אבל הם ירצו לתת חינוך יהודי לילדים שלהם.
<פנחס גולדשמידט: יש כיום תופעה של התנצרות.
<פנחס גולדשמידט: ההתבוללות היא לא רק על ידי נישואי תערובת, אלא התבוללות ממש על-ידי התנצרות.
<פנחס גולדשמידט: ואני חושב שהיום יותר מתמיד חשוב לבוא עם מסר שמדובר על שלח את עמי, באנגלית אמרו – יש לנו היום חבר כנסת יליד אמריקה, אני חושב הראשון מאז גולדה מאיר, הרב דב ליפמן – באמריקה אמרו:
<פנחס גולדשמידט: Let my people go, עכשיו צריך לומר Let my people know, זאת אומרת, היום הנושא של הזהות היהודית קשור מאוד לידע היהודי ולזהות היהודית.
<פנחס גולדשמידט: בלי ידע יהודי אי-אפשר יהיה למסור את הזהות לדור הבא.
<פנחס גולדשמידט: אני מודה מאוד לחבר הכנסת משולם נהרי, ששנים על גבי שנים, כשהוא היה שר בממשלת ישראל, הוא היה האפוטרופוס והדוחף בכל הנושא של חפציב"ה ושל החינוך היהודי בחבר העמים, אף-על-פי שכמו שהוא אמר, הוא לא נולד שם, אבל ראינו אותו תמיד כאדם שמכיר בחשיבות הנושא.
משולם נהרי: כדי שלא תהיה טעות, זה לא בגלל שהייתי שר, כשהייתי פקיד במשרד החינוך, אז התחלתי ללוות את זה.
<פנחס גולדשמידט: אני רוצה להביע תודה אישית לחבר הכנסת הרב משולם נהרי על פועלו בתור פקיד, ואחר-כך כשר והיום כחבר כנסת.
<פנחס גולדשמידט: חל שינוי מסוים במערך בתי הספר בחבר העמים.
<פנחס גולדשמידט: אם בעבר בתי הספר היהודיים בחבר העמים, בעיקר שלחו ילדים כי הם ראו את זה כצעד הראשון לעלייה או להגירה, היום המצב השתנה.
<פנחס גולדשמידט: היום בחבר העמים, כמו בכל מקום אחר בעולם, הורים יהודים רוצים שהילדים שלהם יקבלו חינוך טוב.
<פנחס גולדשמידט: מה זה חינוך טוב?
<פנחס גולדשמידט: אני רוצה שהבן שלי יהיה רופא, אני רוצה שהבן שלי יהיה עורך-דין, שילמד במכללות הכי טובות, לכן העלות של החינוך במערכת החינוכית היהודית עלתה בהרבה.
<פנחס גולדשמידט: זאת אומרת, העלות לילד היום בבית ספר יהודי בחבר העמים עולה הרבה יותר מאשר היתה לפני 10 שנים ולפני 15 שנה, חוץ מהעלות הגדולה של יוקר המחיה שאי-אפשר בכלל להשוות עם מה שהיתה לפני הרבה שנים.
<פנחס גולדשמידט: יש אלה שאומרים שבגלל שמספר היהודים קטן, גם צריך להקטין את כל המערכת הזאת, אבל אפשר להוכיח ההיפך.
<פנחס גולדשמידט: חבר הכנסת נהרי דיבר על הביקור שלו בבית ספר "עץ חיים", של הקהילה.
<פנחס גולדשמידט: בזמנו, כשהוא היה, היו בבית הספר 250 ילדים, היום יש לנו 503 ילדים במערכת הזאת, כמה שנים אחרי זה.
<פנחס גולדשמידט: זאת אומרת, יש גידול והגידול קרה בגלל שהבנו שכדי לתת חינוך יהודי לילדי הקהילה היהודית אנחנו צריכים לתת חינוך כללי מצוין, וכמו שהשקענו בבית ספר "מופת" בארץ, אנחנו גם בקשר עם אורט, ויש הרבה שיתוף פעולה בין הרשתות, בין אורט לרשת שלנו, ואנחנו גם מברכים על זה.
<פנחס גולדשמידט: לכן אני שוב רוצה להודות ליושב-ראש הוועדה, מר יואל רזבוזוב, על שהזמנתם אותי.
<פנחס גולדשמידט: הישיבה הזאת מאוד חשובה, אני מקווה שמכאן תצא הבשורה וגם הקריאה לכל חברי הכנסת ולממשלת ישראל לעשות כל מה שביכולתה, כדי לחזק את התוכנית הזאת של חפציב"ה, לבל ידח ממנו נידח, שיהיו יותר יהודים שיישארו יהודים כדי שהעלייה תעלה בגדול בעתיד.
<פנחס גולדשמידט: תודה רבה.
יואל רזבוזוב: תודה רבה לרב פנחס גולדשמידט על הסקירה.
יואל רזבוזוב: אנחנו נעשה את המיטב.
יואל רזבוזוב: אני מקווה שבסיום הישיבה נגבש מסקנות.
יואל רזבוזוב: הצטרף אלינו מנכ"ל הכנסת.
יואל רזבוזוב: הייתי רוצה לשמוע את נציג אורט.
יואל רזבוזוב: אבי גנון, בבקשה.
<אבי גנון: שלום רב, מכובדי, חבר הכנסת נהרי, שבאמת דוחף את כל העסק הזה כבר כמה שנים טובות קדימה, בעברי – אני לוקח אתי עשר שנים אחורה של פעילות גם בשטח וגם פה בארץ – אני מלווה את חפציב"ה כבר מ-1996, מתפקיד של מורה שליח ועד ראש מחלקת החינוך בנתיב, לפני שעזבתי את הנתיב, ולאחר מכן כחמש שנים כמנכ"ל של אורט במדינות ברית-המועצות לשעבר, כך שיש לי פרספקטיבה על התוכנית הזאת, למעשה מראשית דרכה ועד כל המשברים שהתוכנית הזאת עברה לאורך כל הדרך.
<אבי גנון: בתקופה הטובה של חפציב"ה היו כ-100 מורים שליחים, 28 מיליון שקלים, 45 בתי ספר יומיים ו-200 בתי ספר יום א'.
<אבי גנון: מדינת ישראל החזיקה תשתית אסטרטגית חשובה מאין כמוה לעידוד העלייה מרחבי ברית-המועצות לשעבר.
<אבי גנון: זה שיש תהליך עלייה, שהוא ממשיך, הכול טוב ויפה.
<אבי גנון: לא תראו שיתוף פעולה כזה, ודאי לא בישראל, בין רשת חילונית לבין שתי רשתות אורתודוקסיות.
<אבי גנון: לא תראו דבר כזה של סיוע גם במורים, גם בכספים, כמובן גם בתחום הפדגוגי, בתחום הלימודי.
<אבי גנון: כך שלצורך העניין, המתווה, כפי שהוא קיים בחפציב"ה נכון להיום, אנחנו כולנו מפספסים פה את המטרה.
<אבי גנון: אנחנו מסתכלים מתחת לפנס, אבל לא רואים את כל התמונה הרחבה.
<אבי גנון: והתמונה הרחבה היא שבברית-המועצות לשעבר, פכי שאני יודע, ואני מעריך שבנתונים תתמוך גם נעמי, ראש נתיב, יש קרוב לעוד מיליון זכאי חוק השבות.
<אבי גנון: חפציב"ה היא מערכת קטנה מדי.
<אבי גנון: אנחנו לא נוגעים בהרבה מאוד אוכלוסיות, ואני יכול להביא כדוגמה עיר כמו קאזאן, 1,000 ק"מ ממוסקבה.
<אבי גנון: פתחנו שם בית ספר יהודי בשנת 2000, היום בית הספר הזה, שמסונף לרשת אורט, יש בו כ-600 תלמידים.
<אבי גנון: אני מדבר אתכם על רפובליקה אסלאמית בלב רוסיה, שבה יש בית ספר יהודי עם 600 תלמידים.
<אבי גנון: למה?
<אבי גנון: כי הגענו לשם.
<אבי גנון: מה קורה בכל המקומות שאנחנו לא מגיעים?
<אבי גנון: מה קורה בכל המקומות שיש צורך ואנחנו לא נותנים את המענה?
<אבי גנון: הרב גולדשמידט הזכיר נקודה חשובה מאוד – המערכות המקומיות לא דורכות במקום, הן רק הולכות ומשתכללות.
<אבי גנון: זה לא ברית-המועצות של תחילת שנות ה-90.
<אבי גנון: לצורך העניין, אם היינו שמים מחשב בבית ספר, או שהיינו נותנים הסעות והזנות, ההורים היו שולחים את הילדים לשם.
<אבי גנון: היום המערכות שונות.
<אבי גנון: היום יש שם תחרות בלתי רגילה.
<אבי גנון: זה לא מובן מאליו שהאוכלוסייה תגיע לבתי הספר, כי בבתי הספר במוסקבה ובסנט פטרסבורג רמת הלימודים היא בין הגבוהות.
<אבי גנון: אנחנו משתדלים לשמור על הרמה.
<אבי גנון: כל רשת בפני עצמה משקיעה הון תועפות מהתקציבים שלה על מנת לשמור ולשמר את הרמה.
<אבי גנון: עם זאת, היד והעזרה שמושיטה ממשלת ישראל, ועל כך אנחנו יכולים רק להודות, גם לא הזכרנו פה את קרן הידידות – נמצא פה מר ציון גבאי, המנכ"ל של הקרן.
<אבי גנון: קרן הידידות מסייעת כבר עשר שנים לבתי הספר האלה – ביחד עם העזרה שקיבלנו מהשר נהרי, מתקציבי המדינה שבתוך גרעין התקציב והתוספות שחבר הכנסת דאג להן, פלוס הסיוע של הקרן, פלוס הסיוע של כל רשת ורשת, אנחנו מחזיקים רק לצוף על פני המים, אנחנו לא משגשגים ואנחנו לא פורחים.
<אבי גנון: הדרך עוד ארוכה, הפוטנציאל הוא גדול.
<אבי גנון: הממשלה צריכה לראות ביעד הזה, ביעד של כל האזור הזה, יעד אסטרטגי מבחינת המשך עידוד העלייה.
<אבי גנון: תודה.
יואל רזבוזוב: הרב וולף מעמותת אור אבנר, בבקשה.
<אליהו וולף: תודה.
<אליהו וולף: אני אוסיף על מה שכולם דיברו, פחות או יותר הבעיות בכל הרשתות אותו דבר.
<אליהו וולף: רק אביא דוגמה פרקטית ממה שקורה בשטח.
<אליהו וולף: היום, כמו שמשה יכול להגיד אחר-כך בהמשך, התקציב למורה ולמשפחתו של השליח שנוסעת לחבר העמים, התקציב הוא 150,000 לשנה.
<אליהו וולף: זה אומר טיסות הלוך וחזור, שכר דירה – ובמוסקבה שכר הדירה יכול להגיע ל-4,000 דולר לחודש – זה אומר לממן את שכר הלימוד של הילדים שלו, זה אומר לממן את כל הוצאות המחיה שלו במקום.
<אליהו וולף: אם הם מקבלים 150,000 שקל לשנה, כמובן לרשתות צריך לתת הרבה יותר.
<אליהו וולף: ופה אנחנו מדברים על משפחה אחת, שצריכה להחזיק את היהדות של בית ספר שלם שיש בו 100, 150, 200 או 300 תלמידים בשמונה כיתות, ומדובר על אישה אחת, על מורה אחת, ובמקרה הטוב גם עם בעלה, שליח חב"ד שנמצא במקום, שהם צריכים להחזיק את כל בית הספר, את כל היהדות של בית הספר עם כל השעות, זה כמעט לא ריאלי.
יואל רזבוזוב: באמת המצב לא פשוט.
יואל רזבוזוב: משה, בבקשה.
יואל רזבוזוב: נציג משרד החינוך.
<משה מיכלס: אני ראש מטה חפציב"ה החדש, כפי שאמר חבר הכנסת נהרי.
<משה מיכלס: אני מאוד מעודד מהדיון.
<משה מיכלס: הדיון בסדר, יש הרבה אנשים והרבה משתתפים ונקווה גם לתוצאות מהדיון, כי בנפשנו הדבר כמו שכולם ציינו.
<משה מיכלס: אני רוצה לציין במיוחד את יוחנן בן-יעקב, שלצערי לא נמצא פה, המייסד של הרשת הזאת לאורך כל השנים, ואני ממשיך עכשיו את דרכו.
<משה מיכלס: אני מקווה שנצליח ביחד.
<משה מיכלס: בהחלט איש ראוי, אני חייב לציין.
<משה מיכלס: המטרה שלנו בחינוך, המטרה הראשית היא לשים את ישראל במרכז החינוך היהודי, לא משנה באיזו רשת, אם אורט, שמע ישראל או אור אבנר.
<משה מיכלס: אנחנו רוצים שהכול יהיה ישראלי.
<משה מיכלס: בשביל זה אנחנו צריכים שליחים, בשביל זה אנחנו צריכים מורים ישראלים.
<משה מיכלס: היום ברוב המקומות יש מורים מקומיים, יכולים ללמד מורים מקומיים, יכולים להקים קהילות, ויהיו קהילות מקומיות והזיקה לישראל תלך ותפחת.
<משה מיכלס: אנחנו חייבים בכל בית ספר מורים שליחים, ולא אחד ולא שניים, ובבתי ספר גדולים צריכים הרבה יותר.
<משה מיכלס: היום אנחנו בקושי מספקים שליח אחד לבית ספר, לעתים שניים, וזה לא מספיק.
<משה מיכלס: דיברו פה על החינוך של הילדים.
<משה מיכלס: יהודי – זה שנותן לילד שלו חינוך יהודי.
<משה מיכלס: אנחנו רוצים שכל מי שיש לו קשר ליהדות, ישלח את הילד שלו לחינוך יהודי, אחרת הדור הבא, אותם ילדים, לא יהיו קשורים לעם ישראל ולא למדינת ישראל.
<משה מיכלס: זה חשוב לנו מאוד.
<משה מיכלס: אני חייב לציין שמבחינת משרד החינוך התקנה הנמוכה כמו שחבר הכנסת נהרי ציין, אומנם הוסיפו מן הגורן, מן היקב, מכל מיני מקומות, אבל אנחנו בקושי צפים עם הראש מעל המים.
<משה מיכלס: נותנים את המקסימום האפשרי במסגרת הקיצוצים הנוכחיים, אבל עדיין חסר לנו ואנחנו צריכים הרבה יותר.
<משה מיכלס: ציינו פה את בתי ספר יום א', שלדעתי חבל שחפציב"ה לא מטפל בהם היום.
<משה מיכלס: מדובר היום על רשת של 140 או 200 בתי ספר שעדיין קיימים בצורה זו או אחרת בעזרת הסוכנות וכן הלאה.
<משה מיכלס: עבדתי בחפציב"ה לפני 20 שנה, לפני 10 שנים אצל יוחנן ולפני 20 שנה בנתיב מול יוחנן, זאת אומרת, משני צדי המתרס, ובתי ספר יום א' הם היו הפנינה של התוכנית מעבר לבתי הספר הרגילים.
<משה מיכלס: מדובר על כמויות אדירות של ילדים, העלייה משם היתה גדולה, מבתי ספר יום א', ואני חושב שחייבים לטפל בהם ולתת להם תוכן לימודי נכון.
<משה מיכלס: לגבי התקציב – מנסים להשלים את מה שמשולם נהרי נתן בשנים הקודמות.
<משה מיכלס: פתחתי את החשבונות כשבאתי לתפקיד ונדהמתי, כמעט 30% מהתקציב היו כספים שהזרים חבר הכנסת נהרי לפרויקט הזה, גם בשעות שבועיות, גם בתקציבים רגילים, ואני לא יודע איך להודות לו על כך.
משולם נהרי: להודות זה לפתוח עוד בתי ספר.
<משה מיכלס: הוא לא בדיוק ממוצא רוסי, זו לא בדיוק הרשת שלו, אין שום בית ספר של ש"ס עד כמה שידוע לי, אלא אם כן נולד עכשיו.
משולם נהרי: גם העולים לא באים לש"ס.
יואל רזבוזוב: זה חיבור לא טבעי, אבל חיבור טוב.
<משה מיכלס: עד עכשיו זה מפליא אותי.
<משה מיכלס: קשה לי להביע במילים את התודה על כך.
<משה מיכלס: להשלים את הכספים האלה מתוך משרד החינוך זה מאוד קשה.
<משה מיכלס: עשו לי השלמות, נתנו לי קצת, אבל אם לא תשונה התקנה הבסיסית עם הכסף המינימלי בשביל לצוף מעל המים – אני רוצה רק לסבר את האוזן, 13 מיליון שקל לשנה, להחזיק את המורים, אני לא מדבר על שעות שבועיות - - -
<אבי גנון: כמה מורים שליחים יהיו?
<משה מיכלס: השנה הגדלתי מ-45 ל-48.
יואל רזבוזוב: כמה כסף נמצא אצלכם בבסיס התקציב?
<משה מיכלס: בסיס התקציב לשנת 2012 היה 7 מיליון, ל-2014 – 6 מיליון.
<משה מיכלס: אני חייב להגיד שעשו לי השלמות לתשע"ד.
<משה מיכלס: כרגע אני פותח בקצת מעל 10 מיליון, שזה יפה לעומת 6 מיליון או 7 מיליון, אבל זה עדיין לא מספיק.
<משה מיכלס: שעות שבועיות – חבר הכנסת נהרי נתן במשך השנים האחרונות, כבר כמה שנים, 510 שעות שבועיות, זה 20 משרות בערך.
<משה מיכלס: פחות 20 מורים יהיו השנה במערכת.
<משה מיכלס: 510 שעות שבועיות כל שנה קיבלנו כתוספת ל-1,654 שעות שהיו כל השנים.
יואל רזבוזוב: זה מעבר לתקציב, מעבר לתוספת.
יואל רזבוזוב: מה זה שעות?
יואל רזבוזוב: הרי שעות זה גם כסף.
<משה מיכלס: שעות שבועיות זה כסף ודאי.
יואל רזבוזוב: אני רוצה להבין את התמונה.
יואל רזבוזוב: אני לא מבין.
<משה מיכלס: למשרד החינוך יש שני תקציבים: יש תקציב של שעות שבועיות, שזה מחלקה אחת, ויש תקציב של אחזקה וכל הדברים האלה, שזה דבר שני.
<משה מיכלס: לשעות שבועיות בבסיס התקנה יש 1,654 שעות שבועיות, והתקנה כמו שאמרתי היא 7-6 מיליון שזה לא מספיק.
<משה מיכלס: במשך השנים חבר הכנסת נהרי הוסיף ל-1,654 שעות שבועיות 510 שעות, לפחות ראיתי בארבע השנים האחרונות, יכול להיות שעוד קודם - - -
משולם נהרי: היו בהתחלה 2,000 שעות, ובגלל התוספת משכו שם.
<משה מיכלס: התרגלנו ל-70 מורים שליחים בזכות זאת, והיום אנחנו יורדים ל-48 מורים בגלל "שעות קואליציוניות", מה שקראו להן, שלא ניתנות.
<משה מיכלס: יש לבסיס התקנה, וכמו שאמרנו אנחנו צריכים מינימום 13 מיליון מעבר לזה בשביל להחזיק את אותם מורים שם, אחרת אין טעם.
<משה מיכלס: אני כבר לא מדבר על פרויקטים, אני כבר לא מדבר על פרויקטים כמו שורשים, שאנחנו עושים שם מסורת ושורשים, פרויקטים כמו תאומות, שיש קשר עם בתי ספר בארץ בווידיאו קונפרנס וכן הלאה ויש בתי ספר שקשורים.
<משה מיכלס: יש לנו הרבה פרויקטים.
<משה מיכלס: העליתי רעיונות נוספים.
<משה מיכלס: רציתי למשל תקציב נוסף לשלוח לכל בית ספר שירות לאומי או שנת שירות, מה שנקרא ש"ש.
<משה מיכלס: למה לא? שני מדריכים או מדריכות ישראלים בכל בית ספר שמרימים את כל החינוך הלא פורמלי בבתי הספר לרמה בלתי רגילה.
<משה מיכלס: אלה לא תקציבים גדולים.
<משה מיכלס: היום עם שוויון בנטל וכן האלה יהיו הרבה כאלה שיהיו פנויים לשירות לאומי אמיתי.
<משה מיכלס: אפשר לעשות שירות לאומי שם, ובאמת לעשות שירות לאומי ציוני אמיתי, אם ש"ש, שזה יכול להיות מתנועות נוער רגילות אם זה חילונים, ואם זה דתיים.
<משה מיכלס: רבותי, זה דבר נפלא.
<משה מיכלס: יש עוד פרויקטים, הבעיה היא שאנחנו כל כך עסוקים להחזיק בשיניים את מה שיש שקשה להסתכל קדימה או להסתכל על חזון או על חלומות כשאנחנו בקושי מחזיקים את המורים עם ה-150,000 שקלים האלה שם.
<משה מיכלס: אני מקווה שזה יהיה בעקבות הדיון כאן.
<משה מיכלס: אני חייב עוד מילה אחת לגבי רמת בתי הספר.
<משה מיכלס: מה שמקצצים לנו, אנחנו קודם כול מקצצים את התמיכה במורים מקומיים בבתי ספר מקומיים.
<משה מיכלס: את כל הכסף אנחנו נותנים להחזקת מורים באופן טבעי, כי בלי זה לא יהיה לו לשלם שכר דירה.
<משה מיכלס: אנחנו פחות ופחות משפיעים על בתי ספר, כי אם לא נותנים כספים לבתי הספר המקומיים לשכר של מורים מקומיים וכן הלאה, ההשפעה שלנו קטנה, בתי הספר נעשים פחות יוקרתיים, פחות ילדים יבואו אליהם.
<משה מיכלס: היידישע מאמע עדיין שולחת ילד להיכן שהרמה הכי טובה בפיזיקה ומתמטיקה, כי זה מה שחשוב לה, היא רוצה שהוא יהיה דוקטור או מהנדס או לא משנה מה.
<משה מיכלס: אם לא ניתן כסף לבתי ספר על מנת להעלות את הרמה שלהם, נפסיד את הילדים שקיימים שם, וזאת בעיה נוספת.
<משה מיכלס: בשנה שעברה בזכות כספים קואליציוניים השגנו 3 מיליון והעברנו 2 מיליון לבתי ספר מקומיים ועוד מיליון אחד לפנימיות של הילדים וכן הלאה.
<משה מיכלס: זה היה נהדר כשיכולתי לבוא למנהל בית ספר ולתת לו 50,000 שקל, ואני כבר מדבר אתו אחרת.
<משה מיכלס: רבותי, לסיום, כמו שאמרתי, אני מעודד מגודל הדיון ורמת הדיון, ואני מקווה שנוכל גם להשפיע.
יואל רזבוזוב: נצטרך נתונים ממש מדויקים, מה הצורך.
<משה מיכלס: יש הכול.
יואל רזבוזוב: הייתי רוצה לתת את רשות הדיבור למנכ"ל הכנסת.
יואל רזבוזוב: רונן פלוט, בבקשה.
רונן פלוט: צהרים טובים לכולם, כמו שאתם יודעים הייתי עד לפני מספר חודשים מנכ"ל משרד ההסברה והתפוצות, ומטבע הדברים גם ביקרתי בברית-המועצות לשעבר.
רונן פלוט: עליתי ארצה בעלייה של שנות ה-70, וכשעולה חדש שעלה ארצה בשנות ה-70 חוזר לברית-המועצות ונכנס לבית ספר פתאום הוא מגלה שבבית ספר שפחדת לומר מילה על זה שאתה יהודי או לדבר על המסורת היהודית, פתאום אתה רוצה קבוצות ילדים עם דגלים ישראליים, יהודיים, שרים שירים, אלה שמדברים אתך, פונים אליך ומדברים אתך בעברית.
רונן פלוט: אתה המום.
רונן פלוט: קודם כול, אתה המום, אתה לא מבין מה קורה פה.
רונן פלוט: האם ברית-המועצות לשעבר השתנתה מקצה לקצה?
רונן פלוט: סך הכול הפרויקט החינוכי מאוד-מאוד חשוב.
רונן פלוט: אולי מבחינת הסוכנות וכל אלה שעוסקים בעליית אנשים לישראל או אפילו מטפלים ביהודים שנמצאים בברית-המועצות זה הפרויקט הגדול ביותר שאפשר לעשות – כמובן החינוך והזהות היהודית שם במקום.
רונן פלוט: בסיכומו של דבר, מה אנחנו עושים שם?
רונן פלוט: מצד אחד אנחנו מעבירים את החינוך שלנו, ויש לנו רצון שהאנשים האלה ידברו בעברית, ויש לנו רצון שהאנשים האלה גם ידעו קצת על החגים, כי אני למשל לא ידעתי מה זה חג, לא ידעתי מה זה יום כיפור.
רונן פלוט: לנו זה היה מוזר מאוד, כי היה אסור.
רונן פלוט: אני זוכר כשעשו לי בר-מצווה, הכול היה אטום שחס וחלילה מישהו לא ישמע ולא יראה שיש דבר כזה.
רונן פלוט: כשאתה מגיע, הכול פתוח והכול מתנהל כמו שמתנהל, אדם שבא משם, הוא קודם כול קצת בשוק.
רונן פלוט: הדיון הזה חשוב מאוד, ואני רוצה לברך את חבר הכנסת רזבוזוב שלקח את זה על עצמו.
רונן פלוט: דיברתי עם חבר הכנסת נהרי שביקש ממני שאני אגיע לדיון, הוא רצה להעביר את זה לוועדה אחרת, אבל רזבוזוב הפעיל עליו לחץ ואמר לו: תן לי בבקשה לוועדה שלי, אני רוצה ללכת עם זה, אני חושב שהוא צודק בכך.
רונן פלוט: הוא לקח על עצמו דבר מאוד-מאוד חשוב, ואין פה בכלל ויכוח.
רונן פלוט: הדיון כשלעצמו הוא דיון מיותר.
רונן פלוט: יש מישהו בכלל שחושב שצריך להקטין משרות?
רונן פלוט: האיש שדיבר קודם ממשרד החינוך הוא צריך לעשות מאבק על המשרות.
רונן פלוט: למה?
רונן פלוט: מה הסיבה שהוא צריך אישית להיאבק?
רונן פלוט: הוא צריך לראות שהתוכניות שיש שם יעבדו כמו שצריך, לכל היתר יש מדינת ישראל, יש משרד החינוך יש הסוכנות היהודית, יש הרבה מאוד מוסדות.
רונן פלוט: ואם זה קשה על מישהו, כולם יחד צריכים לעשות קופה אחת, וצריך להרחיב כמה שניתן את המפעל הזה.
רונן פלוט: חבר הכנסת נהרי עשה דברים.
רונן פלוט: אתה יושב ואומר: מה זה קשור אליו?
רונן פלוט: למה היהודי הטוב הזה צריך לשבור את הראש, לרוץ לכל מיני משרדים, להיות כעני בפתח, להושיט יד ולבקש תקציבים?
רונן פלוט: למה הוא צריך לעשות את זה?
רונן פלוט: למה זה התפקיד שלו בכלל?
רונן פלוט: אני מברך אותו על כך שהוא פעל, כי אם הוא לא היה עושה, היה הרבה יותר גרוע.
רונן פלוט: לסיכום, אני יכול לומר לכם שכל אלה שלומדים וגם מסיימים בית ספר, חברים, הם בסיכומו של דבר נשארים השגרירים שלנו.
רונן פלוט: אלה אנשים טובים שעולים בתוכניות שונות לישראל.
רונן פלוט: יש הרבה תוכניות.