GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<פייר בסננו: תודה.
אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, השתתפתי בטקס כזה לפני כשנה.
אברהם מיכאלי: זה טקס מכובד, ואנשים מרגישים שם שמחים מאוד על קבלתם בארץ.
אברהם מיכאלי: ישבנו עם הרב הראשי לישראל, הרב עמאר אפילו הגיע לטקס הזה – יחד אתו היינו שם.
אברהם מיכאלי: זה באמת מכבד.
אברהם מיכאלי: אני לא יודע מה העלויות של זה, אבל זה נותן הרגשה טובה מאוד לאנשים.
יואל רזבוזוב: נציג הסוכנות, יהודה שרף, בבקשה.
<יהודה שרף: תודה, אדוני היושב-ראש.
<יהודה שרף: הקהילה הצרפתית היא קהילה ציונית.
<יהודה שרף: אני מסכים עם כל הברה שפייר אמר.
<יהודה שרף: אין להתייחס לעלייה הזו כעליית מצוקה.
<יהודה שרף: ואכן אנחנו לא מתייחסים אליה כעליית מצוקה.
<יהודה שרף: מדובר בעולים שמכירים את המדינה, רובם ככולם היו כאן יותר מפעם אחת.
<יהודה שרף: לרובם ככולם יש משפחה ואנשים תומכים.
<יהודה שרף: אנו מודעים לחסמים, ותכף אדבר על החסמים שחוסמים חלק מהעלייה מצרפת.
<יהודה שרף: וכבר דנו בהם באחת הישיבות הקודמות בחדר הזה.
<יהודה שרף: הסוכנות היהודית – התקציב שלנו הוא תקציב תרומות.
<יהודה שרף: שנים לא היו לנו בעיות, ויכולנו לעזור גם לממשלת ישראל וגם לקהילות היהודיות באשר הן – לאו דווקא בנושאי עלייה; בנושאי חינוך, זהות יהודית וכדומה, ללא שום בעיה.
<יהודה שרף: בשנים האחרונות, לאור המצב הכלכלי בעולם, גם התרומות שלנו מתמעטות, והעזרה שלנו, לצערנו, הכספית, כדי לעשות את מה שפייר ציין פה, ואין לנו ויכוח ולו בהברה – אנחנו בבעיה.
<יהודה שרף: אני קורא לך, אדוני היושב-ראש, לעזור לנו – למדינת ישראל – לתת אצבע לקהילה בצרפת, כי האצבע הזו תביא יד כזו ארוכה בהמשך.
<יהודה שרף: וההשקעה הזו, אם נסתכל על זה בפרמטר הכלכלי, היא רק תניב תוצאות.
<יהודה שרף: ככל שיבואו לפה יותר יהודים, מצבנו הכלכלי יהיה טוב.
<יהודה שרף: החסמים הם כאלה: חלק גדול מהמקצועות הפארא רפואיים שבצרפת, ואדוני היושב-ראש מכיר את זה, לצערי, עדיין לא מוכרים בארץ.
<יהודה שרף: הרבה אנשים במקצועות פארא רפואיים, שלמדו בצרפת במכללות, ששם כך למדו – המכללות האלה לא מוכרות כמוסד אקדמי בארץ.
<יהודה שרף: אתה יכול למצוא פה אנשים, רופאי עיניים למיניהם, פיזיותרפיסטים ועוד, שעושים כסף טוב בצרפת, רוצים לבוא ארצה, לתרום ולחיות פה, אבל הם צריכים להתפרנס, והם לא רוצים לעבוד על הקו, למרות שזה רק ארבע-חמש שעות נסיעה, ויש רבים שעושים את זה – זה חסם אחד.
<יהודה שרף: חסם שני, אדוני היושב-ראש, שאפו לך- הצלת את מינהל הסטודנטים.
<יהודה שרף: אנחנו כבר רואים בתיקי העלייה חבר'ה צעירים, שאמרו שהם משהים את העלייה שלהם ודוחים את העלייה שלהם – הם מגיעים.
<יהודה שרף: הם יקבלו את הטיפול של משרד הקליטה ומינהל הסטודנטים, ברכות לכולם.
<יהודה שרף: חסם אחר הוא נושא היזמות העסקית ונושא המיסוי, שעכשיו חוזר שוב, שמפריע לאנשי עסקים קטנים ובינוניים, שרוצים לבוא הנה ולהקים עסקים בארץ, והם בבעיה.
<יהודה שרף: לא מדובר פה במיליונים או במיליוני דולרים; מדובר פה בכסף לא גדול, שיכול להוות מנוף כלכלי אדיר, להכפיל את העולים.
<יהודה שרף: אנו מדברים השנה על כ-2,500 עולים.
<יהודה שרף: אגב, העלייה הכי גדולה היא מצרפת, כי יש להסתכל על מספר היהודים שחיים בצרפת אל מול מספר היהודים שחיים בצפון אמריקה, ואז תגיעו למסקנה שהם עוברים אותם בהרבה.
<יהודה שרף: אז מבחינתנו כסוכנות היהודית זו עליה מס' 1, לא מס' 2.
<יהודה שרף: וזה בא מחינוך, זה בא מזהות יהודית.
<יהודה שרף: לגבי השטיח האדום – לא הייתי רוצה לדבר על זה עכשיו; אני מוכן לדבר על זה בפורום יותר מצומצם.
<יהודה שרף: אני יכול להבטיח לך, פייר שבמגעים בינינו לבין משרד הקליטה אנחנו מחזיר את השטיח האדום – אני לא יודע אם בעוד שבועיים, אבל נחזיר אותו.
<יהודה שרף: היתה לי שיחה עם מנכ"ל משרד הקליטה, שהוא מאוד קואופרטיבי.
<יהודה שרף: נעשה ועדה משותפת, ונחזיר את השטיח האדום.
<יהודה שרף: גילינו את העכבות שהיו שם.
<יהודה שרף: לצערי, נכנסתי לתפקיד שלי מאוחר.
<יהודה שרף: זה עכבות שבאו טרום זמני.
<יהודה שרף: זה יחזור בגדול, וכולם ייהנו.
<יהודה שרף: לגבי כל העולים של רוב הטיסות המרוכזות, למרות השביתה של משרד החוץ הצלחנו, בעזרת משרדי הקליטה והפנים, להקהות את הקושי, והם כולם תוך 24 עד 48 שעות יקבלו לביתם - אנו נדאג שתעודת הזהות תגיע לביתו של כל אחד מהם – תוך 48 שעות הם יקבלו את תעודת העולה.
<יהודה שרף: השטיח האדום לא היה עוזר להם עכשיו; מה שקורה, השביתה של משרד החוץ - הם באים בלי אשרת עולה.
<יהודה שרף: כולם באים כתיירים.
<יהודה שרף: הצלחנו לקצר תהליך של בירוקרטיה ארוכה לשעות וימים בודדים מאוד – תוך יומיים.
יואל רזבוזוב: ראשית, אני שמח לשמוע על שיתוף הפעולה עם המנכ"ל החדש.
יואל רזבוזוב: שנית, לא היינו רוצים לשמוע כאן שיש בירוקרטיה שמפריעה.
<יהודה שרף: שביתה של משרד החוץ.
<יהודה שרף: כשאתה מגיע כתייר, אין לך אשרת עולה, אז אתה לא מקבל תעודת זהות, ואז אתה לא מקבל תעודת עולה.
<יהודה שרף: אבל נפתור את זה.
<יהודה שרף: תוך 48 שעות כל אחד יקבל לביתו את תעודת הזהות.
<יהודה שרף: זה דבר ראוי לציון.
יואל רזבוזוב: אני שמח שאני רואה נכונות לעזור ולשפר.
יואל רזבוזוב: חנה קורן, נציגת משרד הקליטה, בבקשה.
<חנה קורן: אני מאוד שמחה על הדיון הזה, ומברכת את כל הנציגים מצרפת.
<חנה קורן: ברוכים הבאים.
<חנה קורן: חשוב לי לומר לכם שבישיבה הראשונה עם מנכ"ל משרד הקליטה הוא קודם כל שאל אותי, מה קורה בצרפת, מה אנחנו יודעים על צרפת.
<חנה קורן: סיפרתי לו שיש לנו עובדת בכירה, שתפקידה – להיות החיישן שלנו.
<חנה קורן: היא קוראת את כל מה שיש בעיתונות בצרפת, מביאה את כל הדברים הרלוונטיים ברמה יום-יומית אלינו.
<חנה קורן: אנחנו עוקבים אחרי מה שקורה בצורה מאוד צמודה.
<חנה קורן: לכן גם הכנו תוכנית לקליטת עולים, תוכנית מיוחדת גם למשפחות, גם לצעירים.
<חנה קורן: ברגע שיהיה תקציב מדינה, נשיק אותה.
<חנה קורן: שיתוף הפעולה קיים עם כל הארגונים.
<חנה קורן: אנחנו מתייעצים, אנחנו שומעים את כולם.
<חנה קורן: חשוב לנו לשמוע את כל הקולות מכל הארגונים.
<חנה קורן: אנחנו נמשיך כך, ואנו פה לשירותכם.
יואל רזבוזוב: המליאה ב-11:00 מתחילה, ואסור לנהל דיוני ועדות אחרי שעה זאת, לכן אני מבקש מהדוברים לקצר.
יואל רזבוזוב: אלן זיתון, בבקשה.
<אלן זיתון: תודה.
<אלן זיתון: אני מייצג פה את איגוד גבהים, שעוזר לקליטת העולים מכל העולם, וגם צרפתים.
<אלן זיתון: זה התחיל מצרפתים, וזה נפתח לכל העולם.
<אלן זיתון: גבהים עובד עם המון אנשים, עם המון ארגונים, אפילו עובד עם נפש בנפש, אני חושב - אמריקאים.
<אלן זיתון: זה ארגון מאוד גדול.
<אלן זיתון: אני גם מייצג את עמותת - - - הגבוהה מצרפת, שגם עוזר לצרפתים אקדמאיים להתאקלם בארץ ולעבוד, וכל זה מתוך שיתוף של פורום ישראל-צרפת שעובד פה.
<אלן זיתון: כולם דיברו פה על כך שהעלייה מצרפת היא נכס אסטרטגי למדינת ישראל, נכס אסטרטגי פוליטי.
<אלן זיתון: העלייה מצרפת היא נכס פוליטי חשוב מאוד לישראל.
<אלן זיתון: היא גם נכס אסטרטגי כלכלי; כל עולה מצרפת מביא אתו השכלה גבוהה, שעולה הרבה כסף.
<אלן זיתון: להביא מהנדס, להביא רופא זה המון כסף.
<אלן זיתון: הם באים ארצה, ומביאים המון משרות.
<אלן זיתון: יש לנו פה אחריות להצליח, לקבל אותם.
<אלן זיתון: והדיון הוא הרבה פעמים על לקבל את העולים.
<אלן זיתון: אני חושב שצריך פה להחליף דיסקט.
<אלן זיתון: מדברים פה על זיהוי ממוקד של פוטנציאל עלייה בצרפת, ולא לומר: העולים הצרפתים.
<אלן זיתון: ישראל, אם זה באמת נכס אסטרטגי, צריך לזהות בצורה ממוקדת את העולים מצרפת, לזהות אילו אנשים מוכנים מחר, עוד שלוש שנים לעשות עלייה, מה המחסומים לעלייה שלהם, לעבוד על המחסומים גם בארץ אבל גם טרום עלייה – ואני חושב שלא דיברנו פה מספיק על טרום עלייה.
<אלן זיתון: ומדברים על התבוללות.
<אלן זיתון: אני אומר שהתבוללות זה לא אומר שאיבדנו את האנשים; עדיין הם נשארים קשורים ליהדות, ולא מחר – עוד חמש, עשר שנים, האנשים האלה, נחבר אותם לארץ חדשה, לישראל, וחלק מהם יבואו ארצה.
<אלן זיתון: זה גם נכס לעתיד.
<אלן זיתון: כלומר זה לא עניין של משרד ממשלתי אחד פה אלא של כל המשרדים הממשלתיים.
<אלן זיתון: אני עובד עכשיו עם הפארא רפואיים.
<אלן זיתון: ב-1 באוגוסט עשרות אנשים הנכללים בתחום זה מקבלים מכתב פיטורין מהעיריות שלהם, כי מכתב משרד החינוך יצא לכל העיריות, לומר: אסור לכם להחזיק את האנשים האלה.
<אלן זיתון: עובדים עכשיו עם משרד החינוך כדי שלא יהיו מובטלים.
<אלן זיתון: הבעיה הזאת היא אחת הבעיות הקטנות.
<אלן זיתון: יש המון בעיות.
<אלן זיתון: אני חושב שהעתיד של העלייה הצרפתית היא שילוב כל המשרדים יחד, ולדעתי, רק גוף עליון בממשלה, שהוא משרד ראש הממשלה, מסוגל להעביר את כל המשרדים יחד, להביא תוכנית אסטרטגית ברורה, מובנת, כמו לעשות תוכנית שיווק של ישראל בחו"ל, ואז לבנות תוכנית שלכל אחד מהמשרדים יש משבצת, ויכול להביא את תרומתו.
<אלן זיתון: אם לא עושים את זה, אם עושים כמו שעשינו עד עכשיו, אני חושב שנהיה אחראיים על הכישלון של העלייה הצרפתית.
יואל רזבוזוב: עו"ד מואיז, בבקשה.
<מיכאל מואיז: שלום.
<מיכאל מואיז: קודם כל, תודה על קיום הישיבה.
<מיכאל מואיז: אין לי הרבה זמן, אז אני קצת מתחרט שבאתי.
<מיכאל מואיז: חבל מאוד, וסליחה שאני אומר את זה לך, היושב-ראש – מגיע לך כבוד, אבל גם מגיעה ביקורת – לא לך אישית – על כך שאתה מביא כל כך הרבה אנשים, ואנחנו יכולים לדבר דקה.
<מיכאל מואיז: אני חושב שזה חבל.
יואל רזבוזוב: נעשה עוד דיונים, וכולם יוכלו לדבר.
<מיכאל מואיז: אם כך נתחיל בסוף.
אברהם מיכאלי: בכנסת שעה וחצי דיון זה הרבה מדי...
אברהם מיכאלי: בכנסת לא מדברים הרבה.
<מיכאל מואיז: להבדיל מאחרים, מרוב היושבים פה מסביב לשולחן, אני עורך דין עצמאי.
<מיכאל מואיז: אני מתנדב בעמותה שלי.
<מיכאל מואיז: אני חושב שחשוב מאוד שכדי לבטל את כל החסמים, אולי להקים ועדת היגוי עם חלק מהאנשים החשובים היושבים סביב השולחן הזה.
<מיכאל מואיז: אני גם חושב על ידידי- - - ושאני חבר מייסד בה, ועל ידידי- - - וגם כל הרשויות האחרות הישראליות פה, שלצערנו, בתוכן יש הרבה חסמים, וקשה לנו כעמותה שמתכוונת לעזור לעולים, לבטל את החסמים הללו.
<מיכאל מואיז: כשראיתי את נושא הדיון, תהיתי, האם מדובר בדיון פילוסופי או בדיון מעשי.
<מיכאל מואיז: מה זה יחסים בין ישראל ליהדות צרפת?
<מיכאל מואיז: זה מאוד רחב כנושא.
<מיכאל מואיז: ראשית, מבחינה פילוסופית יש למקד ולהחליט מה המטרות.
<מיכאל מואיז: לדעתי, גם בתור מתנדב בצרפת לפני הרבה שנים, חשוב להילחם נגד ההתבוללות, כי אנחנו חושבים שחשוב לנו גם כיהודים וגם כישראליים, שתהיה קהילה חשובה וחזקה בצרפת.
<מיכאל מואיז: יש לפעול יחד עם הרשויות בצרפת ועם הראשויות בארץ, לעשות את זה.
<מיכאל מואיז: אנחנו גם צריכים לדעת, אם העלייה יותר חשובה לנו בצרפת מאשר הלחימה בהתבוללות.
<מיכאל מואיז: מה יותר חשוב לנו כישראלים?
<מיכאל מואיז: הממשלה צריכה להחליט בזה.
<מיכאל מואיז: שנית, לאחר שנחליט מה המשאבים שאנחנו רוצים להעניק לשתי הבעיות העיקריות האלה, יש לפעול.
<מיכאל מואיז: הדרך הראשונית היא לקדם את העניינים דרך ועדת ההיגוי, ולגרום לכך שהכול יזרום – וזה לא המקרה.
<מיכאל מואיז: קשה מאוד להשיג תמיכות ממשרד הקליטה, קשה לדעת מה סמכויות הסוכנות, מה סמכויות דובדבני וכו', וזה לא בסדר.
<מיכאל מואיז: צריך לחשוב על זה יחד ולקדם את העניין.
<מיכאל מואיז: תודה רבה.
יואל רזבוזוב: נציג "אח גדול", בבקשה.
<איתי אשקר: שלום, אני נציג "אח גדול", שמלווה חיילים בודדים, נותנת להם כתף לבכות עליה ונותנת להם ליווי אישי.
<איתי אשקר: אנחנו מאמינים שהשירות הצבאי הוא המוקד והדבר הכי חשוב לא רק לקליטת העולים אלא להשארתם בארץ.
<איתי אשקר: יש שלושה דברים: אחד, השפה – הם לומדים את השפה בלית ברירה, כי הם נמצאים בסביבה לאו דווקא של אנשים צרפתים; חיבור חברתי – מאותן סיבות – מוצאים עצמם בסביבה חברתית, שבה במקום להיות בקבוצות של הצרפתים, בקבוצות של החברים, הם נשאבים לתוך הישראליות; ודבר אחרון – הבנה קיומית.
יואל רזבוזוב: תודה רבה, ואנו עוזרים לעמותה שלך עכשיו עם אישור טופס 46 של התרומות.
יואל רזבוזוב: אני מקווה שזה ייצא לפועל.
יואל רזבוזוב: אנחנו נסכם את הדיון.
יואל רזבוזוב: אני חושב שהיה חשוב לקיים אותו.
יואל רזבוזוב: היום, אחרי הדיון הזה, הודגש פה עוד יותר עד כמה הקהילה בצרפת היא גדולה וחשובה, והבהרנו פה כמה בעיות שעלינו לפתור.
יואל רזבוזוב: כדי להיות מעשי, ואני אדם מעשי ופחות פילוסופי, אני חושב שהעמותות של הקהילה צריכות לשבת יחד , לבנות תוכנית אסטרטגית, מה הבעיות ומה הן מצפות שהמדינה תעשה.
יואל רזבוזוב: אני חושב נצטרך לעשות עוד דיון, ולדבר עניינית על דברים כמו עניין התעסוקה ועניין המיסוי.
יואל רזבוזוב: היתה לנו ועדה בנושא הרופאים, ההכרה שלהם, רשיונות.
יואל רזבוזוב: אני חושב שבנושא שליחים, אני רואה איך זה עובד בצפון אמריקה.
יואל רזבוזוב: אני חושב שהקהילה בצרפת היא מאוד גדולה ולא פחות חשובה.
יואל רזבוזוב: איך שאני הרגשתי מהדיון היום, נושא השליחים עובד פחות טוב שם, אז יש לתגבר את זה ולחזק את זה.
יואל רזבוזוב: למה אני צריך את התוכנית הזו כדי לראות מה העלויות ומה התקציבים שצריך לגייס מהמדינה, וכשיהיו לנו התוכנית עם התקציבים ועם דרישות מאוד ממוקדות, אם יש דברים שעולים כסף ודברים כדי לפתור את הבירוקרטיה, אז נוכל לבוא לאותם גופים, אם זה משרד החינוך או משרד האוצר או משרד ראש הממשלה, ולדרוש את הכספים הללו.
יואל רזבוזוב: הנתון של ההתבוללות הוא נתון מדאיג.
יואל רזבוזוב: גם שם יש לחזק את הזהות היהודית.
יואל רזבוזוב: ראיתי איך זה עובד בארצות הברית, עכשיו נחשפתי, איך זה עובד בברית המועצות לשעבר.
יואל רזבוזוב: אהיה שמח שגם בצרפת זה יעבוד טוב יותר.
יואל רזבוזוב: אם יש תוכנית, אשמח לקבל דברים ממוקדים עם תקציבים, ואז נדע למי לפנות ואיך לפנות.
יואל רזבוזוב: אני לא אוהב להבטיח הבטחות, שמעכשיו הכול יהיה ורוד, אבל הקהילה הזאת היא מאוד חשובה, ואנחנו נעשה הכול ונדרוש את הכספים המגיעים.
יואל רזבוזוב: גם נעודד עלייה וגם נחזק אתכם שם, כי נושא התפוצות הוא מאוד חשוב, ואין לזלזל בו.
אברהם מיכאלי: אדוני היושב-ראש, לגבי נוער, אני רואה שנציג נעל"ה יושב פה.
יואל רזבוזוב: הוא פה בכל דיון.
יואל רזבוזוב: הוא כמעט חבר ועדה.
אברהם מיכאלי: אני נפגשתי עם ילדי נעל"ה שבאו מצרפת לבתי הספר בארץ, ומה שמר בסננו אמר לגבי להביא אותם ארצה וללמד אותם בארץ, במקום להילחם שם נגד התבוללות, זו הדרך הכי נכונה, ולעשות כמה שיותר ילדים – להביא אותם לארץ ולשים אותם בבתי ספר יהודים בישראל - גם יותר זול וגם יותר מועיל.
יואל רזבוזוב: אני חושב שפרויקט נעל"ה הוכיח ומוכיח את עצמו.
יואל רזבוזוב: זה צריך להיות חלק מהתוכנית.
יואל רזבוזוב: תודה רבה למר בסננו ולמר אבי זאנה.
יואל רזבוזוב: הישיבה נעולה.
יואל רזבוזוב: מה משך הזמן של כל הקורסים?
<חזי ראובן: שבעה שבועות הקורס הסגור, עשרה שבועות הקורס הפתוח.
<חזי ראובן: סמינר א' יכול להיות הכי מוקדם שלושה שבועות מסיום קורס נתיב.
<חזי ראובן: עצם היציאה בחזרה ליחידה, ההפנמה, קבלת ההחלטה שאני באמת אכן רוצה, מביאה את החייל בסופו של דבר, אם הוא רוצה, לסמינר א'.
<חזי ראובן: סמינר א', אנחנו עוסקים ומתחילים לדבר בהתחלה על למה ומהר מאוד על האיך.
<חזי ראובן: הפרקטיקה נכנסת מהר מאוד לסמינר, מאמצע השבוע הראשון אתם תראו כבר את החיילים מתפללים, הבנים מניחים תפילין, מברכים ברכת המזון וכו' וכו', דברים שהפרקטיקה בסופו של דבר מביאה אותם לרמת בשלות ורמת מחויבות ונכונות להמשך התהליך.
<חזי ראובן: בסוף סמינר א' יש את אותו תנאי, אותו תהליך כמו סוף נתיב.
<חזי ראובן: זה אומר ששוב שואלים את החיילים מי רוצה.
<חזי ראובן: השאלה מי רוצה חוזרת לא מעט פעמים במהלך התהליך.
<חזי ראובן: בסוף סמינר א' ומינימום שלושה שבועות מסמינר א' יגיעו החיילים שרוצים לסמינר ב'.
<חזי ראובן: פה אנחנו מתחילים כבר לראות את המהפך.
<חזי ראובן: מה זה המהפך?
<חזי ראובן: המגדרי.
<חזי ראובן: אם בתחילת נתיב אנחנו מדברים בערך על 55% בנים 45% בנות, בסמינר ב' אנחנו כבר מדברים על בערך 60% בנות 40% בנות ובסוף התהליך אנחנו מדברים על 75% בנות ו-25% בנים.
יואל רזבוזוב: איך אתה מסביר את זה?
<חזי ראובן: אל"ף, הבנות יותר רציניות מאיתנו.
<חזי ראובן: מה לעשות.
<חזי ראובן: בי"ת, הן מבינות את המשמעות.
<חזי ראובן: ואמרו שזה כואב, אבל אני לא מאמין.
יואל רזבוזוב: דווקא לבנות בדרך כלל הגיור יותר קשה והן - - -
<קריאה: - - - הילדים שלהם יהיו יהודים, אם הם יתחתנו עם יהודים, זו הסיבה היחידה.
<חזי ראובן: אני חושב גם שהרב חיים אירם יגיד לך שהדרישה ההלכתית מבנים היא גבוהה יותר מאשר של בנות.
<חזי ראובן: אני לא אדם דתי.
<חזי ראובן: סוף סמינר ב', אנחנו מקיימים בית דין ראשון, שהוא בית דין מסביר על ידי הרבנים של הרבנות הצבאית, בית דין שני כחודש לאחר מכן וההמשך מוכר.
<חזי ראובן: זו הפריסה הארצית, כדי לתת מענה לחיילים.
<חזי ראובן: מהצפון בצומת גולני, מחווה אלון קצת צפונה משם, זה לא ת"פ שלי, ובכל הארץ עד באר שבע, כאשר בכל נקודת זמן יושב או מ"פ או מ"מ, שמנהל ומפעיל את הקורס יחד עם רכז אזרחי מהמכון והמורים והסגל הצבאי.
<חזי ראובן: מה אנחנו מלמדים?
<חזי ראובן: אנחנו מלמדים תנ"ך, אנחנו מלמדים היסטוריה של עם ישראל, ציר מחשבת ישראל, ציר המעשה ביהדות.
<חזי ראובן: אלה שיעורים או נושאים שמי שמלמד אותם אלה המורים של המכון ללימודי יהדות.
<חזי ראובן: ציר הציונות והזהות מלומד על ידי הסגל הצבאי של הקורס.
<חזי ראובן: מעגל השנה חוזר לסגל האזרחי.
<חזי ראובן: אנחנו מקיימים שתי שבתות, שבת ראשונה היא שבת הלכתית שהסגל האזרחי והצבאי, יחד עם המשפחות של המורים, מקיימים במתקנים שבת שהיא מאוד חווייתית.
<חזי ראובן: בפעם הראשונה החייל טועם מה זה שבת יהודית.
<חזי ראובן: ושבת נוספת, שבת לקראת סיום הקורס, שבת משפחות, ששם החיילים פוגשים את המשפחה המלווה שלהם.
<חזי ראובן: לכל חייל, לאורך כל התהליך, יש משפחה מלווה.
<חזי ראובן: מי שבקשר במהלך השנה עם המשפחות זו הנציגה מטעם המכון ללימודי היהדות, לא מעט קהילות שפותחות את ביתן בצורה התנדבותית, מארחות את החיילים שלנו בשבתות ומלוות אותם בכל התהליך.
<חזי ראובן: קצת מספרים.
<חזי ראובן: עשינו את זה הפוך, כדי שזה יבלבל, בעלייה, כי בסופו של דבר עולים אלינו.
<חזי ראובן: אנחנו סיימנו עד היום, עד ה-2 ביולי, מעל ל-23,000 חיילים סיימו את קורס נתיב בסיסי, מתוכם 19,000 הם לא יהודים על פי ההלכה.
<חזי ראובן: כ-14,500 סיימו סמינר א', כמעט 11,000 סמינר ב', וכמו שאתם רואים, גם כאן יש ירידה, 6,784, נכון ל-2 ביולי סיימו את סמינר ב' בהצלחה, כולל מעמד בית הדין, והונפקו להם או מונפקות להם בימים אלה תעודות המרה.
<חזי ראובן: זה אומר שזה 63% בערך ממסיימי סמינר ב'.
<חזי ראובן: איפה היתר?
<חזי ראובן: שאלה טובה.
<חזי ראובן: שאלה שאני למדתי, הפנמתי, יודע ומכיר, אבל לא רוצה.
<חזי ראובן: זה משהו שאני חושב שאני לא יודע אם מישהו מאיתנו שהיה צריך להתמודד עם השאלה אם הוא רוצה להתגייר או לא, היה יודע לתת תשובה.
<חזי ראובן: אנחנו נפגוש עכשיו את החיילים במסגרת השלבים השונים של הקורס.
<חזי ראובן: יש לכם בתיקים את החומר על החיילים.
<חזי ראובן: יש במסגרת הפאנל שבעה חבר'ה.
<חזי ראובן: אני אומר חבר'ה, כי לא כולם חיילים, יש פה גם אזרח.
<חזי ראובן: החיילים שנמצאים איתנו יציגו את עצמם, אופיר, שהוא סגן מנהל האגף הצבאי במכון ללימודי היהדות ינחה את הפאנל ואנחנו ניפגש פה עם חבר'ה בקורס נתיב ארצי שמסיימים בשבוע הבא, חבר'ה מסמינר א' וחבר'ה מסמינר ב', ובחור שכבר סיים את התהליך והוא אזרח.
<אופיר לוגסי: בוקר טוב לכולם, נעים מאוד, אני אופיר, אני עובד בנתיב בארבע השנים האחרונות.
<אופיר לוגסי: שני דברים לפני שנתחיל.
<אופיר לוגסי: דבר ראשון, חוויה קצרה מאתמול.
<אופיר לוגסי: אתמול היינו בסיור של חיילים מסמינר ב', בצפון, סיור סיכום של כל התהליך, היינו בקצרין, פגשנו שם חבר'ה מהגרעין שם ועל הדרך הם נתנו לנו לפגוש מישהי משם שעברה גיור לפני עשר שנים, בוגרת של המכון ללימודי יהדות, אמא לארבעה, היא ובעלה הקימו עסק בקצרין לאמנויות לחימה, היא גם מורה בבית ספר.
<אופיר לוגסי: זה היה מאוד מרגש, וכמו תמיד זה מרגש לפגוש בוגרים שלנו, תלמידים שלנו.
<אופיר לוגסי: כך גם היה אתמול וכך, אני מקווה, שיהיה לכם גם היום.
<אופיר לוגסי: פגשתי קודם את החבר'ה ואמרתי להם שיש שני כללים לפאנל.
<אופיר לוגסי: זה משהו שאני תמיד אומר.
<אופיר לוגסי: כלל מספר אחת זה להגיד את האמת, כלל מספר שתיים זה שלא חייבים לענות על אף שאלה.
<אופיר לוגסי: אני לא יודעת מה יתקילו אתכם פה, אתם יכולים לדבר חופשי, אבל אם יש משהו שאתם לא רוצים אז תגידו שלא מתאים לכם.
<אופיר לוגסי: רק בקצרה, שם, מאיפה עליתם, מתי, באיזה שלב בתהליך.
<ארתור-חייל: קוראים לי ארתור.
<ארתור-חייל: עליתי מאתיופיה בגיל 14.
<ארתור-חייל: הייתי במרכז קליטה בצפת, משם עברתי לפתח תקוה.
<ארתור-חייל: כרגע אני משרת בפיקוד העורף, הנדסאי תעשייה וניהול, בוגר ישיבת מכון מאיר.
<אופיר לוגסי: אתה - - -
<ארתור-חייל: אני לא יודע, עדיין לא החלטתי אם אני אצא או לא.
<אופיר לוגסי: עברת את המבחנים?
<ארתור-חייל: לא התחלתי את זה בכלל.
<קריאה: וכרגע אתה בנתיב בסיסי?
<ארתור-חייל: נתיב בסיסי.
<ארתור-חייל: כרגע אני נמצא פה בקרית מוריה.
<סשה-חיילת: אני סשה, מהוד השרון, עליתי בגיל 3 מאוקראינה.
<סשה-חיילת: אני גם פה בנתיב עכשיו, בקרית מוריה.
<סשה-חיילת: אני משרתת בחצרים, טכנאית.
<טוני-חייל: שמי טוני, אני עולה מוונצואלה, עליתי בגיל 16 ב-2009, אני בוגר נעל"ה.
<טוני-חייל: אני נמצא בתהליך של סמינר א', שזה השלב אחרי נתיב.
<טוני-חייל: אני משרת בחטיבת גולני כלוחם, בגדוד 12.
<חיילת: עליתי לפני שלוש שנים, מרוסיה, ממוסקבה.
<חיילת: עליתי להתגייס.
<חיילת: התגייסתי למשטרה צבאית, עכשיו אני משרתת בכלא 6 - - -
<אופיר לוגסי: מאיפה העברית?
<חיילת: זה סיפור די מסובך, זה לא לעשר דקות.
<אופיר לוגסי: בסדר גמור.
<דניאל-חייל: נולדתי בארץ, ההורים שלי עלו מרוסיה, אבא שלי היה יהודי, אמא שלי לא.
<דניאל-חייל: אני משרת בחיל התותחנים.
<דניאל-חייל: התחלתי כלוחם, נפלתי, הפכתי להיות מש"ק שלישות, משהו רב תפקידי כזה.
<הילה-חיילת: אני גרה בבאר שבע, אני מדריכה בטכני באר שבע, מדריכה של תלמידים.
<הילה-חיילת: עליתי בשנת 99' מביילורוסיה.
<ג'פרי-חייל: קוראים לי ג'פרי, יעקב מיסלבסקי, עליתי לפני שנתיים מטקסס, הייתי בצנחנים, גדוד 101, כלוחם.
<ג'פרי-חייל: השתחררתי לפני שלושה-ארבעה חודשים מהצבא ואני גר פה בירושלים.
<אופיר לוגסי: במרחק כמה דקות הליכה, אז ביקשנו ממנו ש - - -
<ג'פרי-חייל: עכשיו אני עובד ולומד קצת.
<ג'פרי-חייל: אני לומד במכון מאיר באופן חלקי ואופן פול טיים בבנק, מחוץ לארץ.
<אופיר לוגסי: מתי סיימת את הגיור?
<ג'פרי-חייל: את הגיור סיימתי במרץ.
<אופיר לוגסי: 2013?
<אופיר לוגסי: השנה?
<ג'פרי-חייל: כן.
<אופיר לוגסי: אם תוכלו רק לענות, מה היו הציפיות, כשהגעת לנתיב, כשהגעת לסמינרים, מה חשבתם שיהיה ומה ראיתם שיש בפועל.
<ג'פרי-חייל: אני ציפיתי ללמוד קצת על יהדות.
<ג'פרי-חייל: אני לא גדלתי בכלל בבית דתי.
<ג'פרי-חייל: זה סיפור ארוך על איך גיליתי שהייתי צריך לעשות את הגיור בכלל, אבל כשעליתי לארץ ידעתי שרציתי לחזור בתשובה, זה היה כבר תהליך שנה לפני, שנתיים לפני.
<ג'פרי-חייל: אפילו עליתי לארץ.
<ג'פרי-חייל: לפני שהייתי בצבא הכרתי את התכנית הזאת וידעתי שזה משהו בסיסי ביהדות שרציתי כבן אדם דתי, שטוב לי לעשות ובאמת זה היה משהו טוב.
<ג'פרי-חייל: למדתי הרבה על דברים בסיסיים ודברים אפילו יותר מתקדמים ביהדות, על ברכות, על כשרות, כל מיני נושאים, ואני באמת נהניתי מזה ואני חשבתי ועדיין חושב שזה תהליך חשוב לאנשים, לעולים חדשים, לאנשים שרוצים להיות יותר דתיים, שיהדות חשובה להם.
<הילה-חיילת: אני הגעתי לקורס ורק בעצם במקום הזה גיליתי שאני מוגדרת כלא יהודייה ולקחתי את זה נורא נורא קשה.
<הילה-חיילת: חשבתי שאני יודעת הכול והעניין הזה שאני מדליקה נרות שבת, אז הנה אני שומרת שבת ואני עושה הכול כמו שצריך ובעצם גיליתי שאני לא יודעת כלום.
<הילה-חיילת: מפה התחלתי להתעניין איך עושים, מה עושים, תפילות, שבכלל לא ידעתי איך מתפללים, מה אומרים, תמיד חשבתי שהתפילה האישית שלי זה מספיק וזה בסדר.
<הילה-חיילת: בעצם פה התחלתי ללמוד את כל הפרקטיקה ואת כל מה שצריך לעשות.
<אופיר לוגסי: איך הייתה החוויה הלימודית?
<אופיר לוגסי: הבסיסית?
<הילה-חיילת: הבסיסית?
<הילה-חיילת: עוד פעם, בגלל שפה יותר לומדים על ציונות, היסטוריה והכול וזה משהו שכן ידעתי וכן התחברתי, אז יותר רציתי לדעת מעבר, לכן חיכיתי כבר להגיע לסמינר.
<דניאל-חייל: אני מבחינת היהדות שלי, גיליתי שאני לא יהודי פה והאמת שכשגיליתי זה לא כזה הפריע לי, לא הייתה לי זיקה מיוחדת לתהליך גיור כלשהו, לא הרגשתי שאני צריך תהליך גיור באיזה שהוא מובן.
<דניאל-חייל: כשהגעתי לצבא ובשנה לשירות שלי שמעתי על קורס נתיב והציעו לי ללכת, אבל הרגשתי שאני רוצה להגיע לאיזה שהוא מקום בצבא לפני, לעשות איזה שהוא שירות משמעותי ואז אולי להתחיל להסתכל על הדברים של עצמי.
<דניאל-חייל: דחיתי את זה לאיזה שהיא תקופה ואז בעצם נכנסתי לקורס נתיב.
<דניאל-חייל: קורס נתיב, הגעתי אליו עם הרבה פחדים, כי היו הרבה דיבורים על כפייה דתית וכל מיני דברים כאלה, חופרים הרבה, כל מיני מושגים כאלה שהופתעתי והתלהבתי לראות שהם כל כך לא נכונים, כי המורים תמיד דיברו איתנו על כל דבר וברגע שהיה איזה שהוא ויכוח על נושא כזה ואחר, אף פעם לא הייתה תשובה 'כי ככה זה', אלא ממש הסבירו והראו את ההיגיון מאחורי הדברים.
<דניאל-חייל: אני נכנסתי לקורס נתיב עם הרבה פחדים, אבל יצאתי עם התלהבות מאוד גדולה, התלהבות להמשיך לחפש.
<דניאל-חייל: קודם כל קיבלתי מלא כלים של להכיר את עצמי לשם שינוי.
<דניאל-חייל: הייתי במסגרת צבא שכל הזמן רצה קדימה ואתה לא באמת שם לב למה שקורה איתך, אתה פשוט רץ ורץ אחרי מטרות ואחרי משימות שנותנים לך ופתאום נכנסת למין אווירה כזאת ומקום כזה שאוקיי, תעצור, תחשוב מה קורה איתך, תחשוב מה אתה רוצה בחיים, תחשוב מי אתה בכלל, מי זה דניאל בשבילך.
<דניאל-חייל: מבחינתי.
<דניאל-חייל: באמת הגעתי למקום ויצאתי ממנו בן אדם שונה לגמרי, עם הרבה זיקה ללמוד עוד, למדתי הרבה ערכים של ציונות, של היסטוריה, דברים שלא הרגשתי בכלל מחובר אליהם לפני, התחלתי לאהוב את המדינה, התחלתי לאהוב את המקום.
<דניאל-חייל: עד אז חשבתי שאני בכלל רוצה לעבור לחו"ל, לעשות שם כסף, ואם סתם ישעמם לי אני אחזור לפה, ופתאום החלטתי שלא, אני אוהב את המקום הזה, אני אוהב את המדינה הזאת, אני רוצה להיות חלק מהדברים.
<חיילת: טוב, אני כשהגעתי לקורס נתיב כבר הייתי די סגורה עם עצמי שאני כן רוצה להתגייר.
<חיילת: אני לא בן אדם שיש לו זיקה לדת, או משהו כזה, שהיה לפני.
<חיילת: תמיד כאילו ידעתי שאני צריכה להיות משהו ואמרו לי שזה משהו שכן נמצא בדת וחיפשתי את זה, גם קראתי ספרים על בודהיזם ובאמת ניסיתי את כל הדתות וברגע שהחלטתי להתגייר, זה גם תהליך מסוים, כי בהתחלה כשאמרו לי 'את רוצה ללכת לנתיב?', תמיד אמרתי לא, אני לא יודעת, כי זה משהו שאני לא יכולה להחליט ברגע אחד.
<חיילת: בסופו של דבר כן החלטתי ברגע אחד, זה היה בקורס קצינים בבית כנסתץ זה סיפור מאוד ארוך שרצו להדיח אותי מהקורס וכולם הלכו לבית הכנסת, אמרתי 'טוב, גם אני'.
<חיילת: ובאמת לא כזה התפללתי או משהו.
<חיילת: ישבתי בבית הכנסת, זה היה סוג של שיחה של 'אני לא יכולה להקל על עצמי ולהתקשר לאמא', כי היא נמצאת בחו"ל, אז זו הייתה שיחה כזאת שקשה לי ורע לי ולא טוב לי ומה אני אעשה עם זה ומה עושים אם מוציאים אותי מהקורס, ומה שאני הכי הרבה רוצה זה להיות קצינה.
<חיילת: בקיצור זה היה השתקפות כזאת של כל הבעיות שלי ופשוט לפרוק את הלב קצת ולהשתחרר מכל הלחץ הזה.
<חיילת: לאחר מכן התחלתי ללכת לבית הכנסת לאט לאט, לא הבנתי את כל התפילות בכלל, גם מבחינת העברית וגם בעניין שכולם שרים כזה ביחד, אז את לא מבינה את המילים בכלל.
<חיילת: הייתי בקצב כזה, קצת מתופפת עם היד אל השולחן וזה נחמד מאוד וזה משהו שבאמת קצת הרגשתי שזה דבר שמשמח אותי, ואמרתי, טוב, אני אחשוב על תהליך גיור יותר והתחלתי להתעניין ולהסתכל קצת על אנשים דתיים ואנשים שיש להם מסורת, מה הם עושים ומה זה נותן להם ועם איזה פנים הם יוצאים אחרי שהם מדליקים נרות, נגיד, במשפחה, שאמא מדליקה נרות ואז כאילו רואים לה משהו בעיניים, אוקיי, מה זה?
<חיילת: אני גם צריכה לנסות.
<חיילת: ובאתי לנתיב בפחד.
<חיילת: נגיד כשהתחלתי להתעסק עם כל הדתות ולחפש, אז תמיד היה איזה משהו שהתקיל אותי ואמרתי 'לא, זה לא שלי', 'לא, אני לא רוצה'.