GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דב אייזן: אני רוצה לציין כחידוש לגבי השנה האחרונה, שהרחיבו את מעגל המדינות שזכאיות להיות בתוכנית הזאת שנקראת תוכנית חי, והיא מיועדת לתלמידי בתי-ספר על-יסודיים, וכללו בה גם את ארגטינה בגלל המצב הקשה השורר שם היום.
דב אייזן: כך שיש לנו היום, מבחינת ההתייחסות – צרפת, ארצות-הברית וארגנטינה.
דב אייזן: חידוש שני הוא שלתוכנית הזאת נכנסים לא רק מוסדות חרדיים, כפי שהיה בעבר, אלא גם מוסדות מזרמים שונים, כשהגישה היא יותר פלורליסטית.
דב אייזן: זה במסגרת של תקנה אחת שהמשרד משקיע בנושא חינוך בתפוצות.
דב אייזן: תקנה אחרת שהיא בערך ארבעה מיליון דולר – אולי לזה יושבת-ראש הוועדה התכוונה – עוסקת יחד עם תוכנית של בית-ספר מנדל, שהמשרד שותף לה, כשבית-ספר מנדל מגייס לתוכניות של הכשרת מנהיגות חינוכית לתפוצות בתוכניות ארוכות טווח וקצרות טווח, ובית-ספר מנדל מקיים את התוכנית הזאת שנים.
דב אייזן: יש לידו גם בית-ספר למנהיגות, ישראלי, אבל אני מדבר כרגע מבחינת האגף שאני מנהל אותו, מדברים על הכשרה למנהיגות בתפוצות, והמשרד משקיע שם בתוכנית הזאת כארבעה מיליון ₪, במסגרת של שליש ושני-שלישים.
דב אייזן: לאחר-מכן יש תקנה שנעה בין 1.5 מיליון לשני מיליון, לפעולות שהאגף הזה מפעיל בתוך המערכת החינוכית, בעיקר בארץ, במסגרת מה שאנחנו קוראים רכישות של יוזמות שונות שאנחנו עושים במערכת.
דב אייזן: לכן אמרתי תלוי איך מסתכלים על זה.
דב אייזן: כך שמבחינת הפעילות החופשית במסגרת של 30 מיליון שהזכרתי, אם זה במערב ואם זה בארצות חמ"ה, המשרד נמצא בתוך מסגרת מסוימת.
דב אייזן: בתוקף תפקידי אינני עצמאי לומר 'בוא נעשה בשנה זו דברים אלה או אחרים', אלא בתוך המסגרת שאנחנו מדברים עליה.
דב אייזן: ברמת הפעולות אני חושב שהסכום של שני מיליון ₪ הוא קטן ביחס לפעולות שאנחנו מציגים ושהיינו רוצים לעשות אותן.
דב אייזן: יש פער עצום בין ההצהרה, שאני מאד שמח לשמוע אותה כאן, שהמדינה צריכה להיות מעורבת גם תקציבית בפעילות הרבה יותר גדולה בחינוך בעם היהודי.
דב אייזן: אם אנחנו מדברים על חינוך בעם היהודי ואומרים שמדינת ישראל כמדינת העם היהודי אחראית לחינוך בעם היהודי, באפשרויות שלה, כשהיא מכבדת את הסוברניות של המדינות האחרות, אבל הראייה היא ראייה של העם היהודי, אז – א.
דב אייזן: אני שמח על ההיגד הזה, אבל אני חושב שיש עדיין מרחק בין ההיגד שאנחנו מצהירים אותו עכשיו, מה שלא הצהרנו מספיק בעבר בצורה ברורה, אבל יש עוד פער גדול מאד בין ההיגד שאומרים אותו לבין המשאבים שמעמידים לרשות הגשמת הרעיון הזה, ואני מצפה שנגיע למצב שנצמצם את הפער בין ההצהרה, שאני שמח עליה, לבין מה שאנחנו עושים בפועל.
ויקטור בריילובסקי: רשות הדיבור למלה תבורי.
ויקטור בריילובסקי: בבקשה.
מלה תבורי: לפי שעה אנחנו לא הרגשנו ירידה מבחינת הביקוש לעלייה, לפחות מחבר המדינות.
מלה תבורי: לגבי תוכניות אחרות יציגו זאת אחרים.
מלה תבורי: מדי פעם אנחנו שומעים חשש.
מלה תבורי: אתמול דיברתי עם פרופסור במוסקבה שמוזמן לנושא ספציפי, והוא אמר לי: מה, לא דחית את הסימפוזיון?
מלה תבורי: אמרתי: אין שום סיבה לדחות, החיים מתנהלים כסדרם.
מלה תבורי: לכן יש פה שוני בין הנוער בצפון-אמריקה, בדרום-אמריקה ובאירופה לבין הנוער בחבר המדינות, ובאיזה שהוא מקום צריך לשקול סדר עדיפויות חדש וניצול המצב הזה על-מנת שתוכניות ותקציבים לא יהיו שוממים ובלתי-מנוצלים, וגם נוכל להציע קונקרטית דברים בתחום הזה.
מלה תבורי: בכובע האחר שלי אני רוצה לספר שבפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל-אביב כל שנה אני מתאמת תוכנית לסטודנטים אמריקאים למשפטים בנושא היבטים משפטיים של תהליך השלום.
מלה תבורי: כמעט כל שנה אנחנו סובלים מאזהרת מחמ"ד בנושא הזה, ובנוסף הסטודנטים מקבלים מבתי-הספר למשפטים שלהם אזהרה, שאם חס וחלילה אתה תיהרג במסגרת שהותך בארץ, בית-הספר אינו אחראי.
מלה תבורי: כל הורה ממוצע שמקבל דבר כזה הביתה, ישר מוותר על דמי הרישום, ואם אפשר לשלוח את הילד לרומא, לטוקיו, ליוון ואפילו לדבלין, הם מעדיפים לעשות את זה.
וילמה מאור: שם לא מופיעה האזהרה הזאת?
מלה תבורי: לא.
מלה תבורי: בדבלין אני לא בטוחה.
מלה תבורי: באתונה, אם אין מניע מאד ציוני של משפחות יורדים או סיבה אחרת, אז למה לקבל מכתב כזה?
מלה תבורי: זה ממש מפחיד.
מלה תבורי: לאורך כל השנים דאגנו לשמר את התוכנית גם כשיש ביטולים.
מלה תבורי: השנה הגרועה ביותר היתה השנה של "אקילה לאורו", כשהמספר ירד מ-50 ל-13 תלמידים.
מלה תבורי: הדבר החשוב ביותר הוא הרצף ולא להפסיק.
מלה תבורי: שנית, עשינו התאמות.
מלה תבורי: ביטלנו סיורים למצרים ולירדן.
מלה תבורי: לא ביטלנו סיורים, רק התאמנו וארגנו הסעות, כי הם גם מקבלים אזהרות שמסוכן להשתמש פה בתחבורה ציבורית.
מלה תבורי: למרות שחשבנו אחרת עשינו הכל מטעמי בטחון להתאים ולהרגיע.
מלה תבורי: עוד פעם, איפה שזה לא ניתן מתוך המאגר שחשבנו עליו, צריך לחשוב על מאגרים אחרים דווקא מהמזרח, ויש הרבה על מה לדבר.
עמוס חרמון: ברשותך היושב-ראש, אציין שרק עכשיו קבוצה של 250 או 270 בוגרי סמינר להדרכה מחבר המדינות היו בארץ.
עמוס חרמון: היו שם ביטולים ספורים ואנחנו צופים בינואר להגעה של למעלה מ-300 סטודנטים מחבר המדינות, וכמו שידוע לי אין אף ביטול אחד.
עמוס חרמון: אפשר להסביר ולפרש, אבל לפחות משם אין ביטולים בשלב הזה.
ויקטור בריילובסקי: אני חושב שזה מאד טבעי, בגלל שבחבר העמים אנשים לא מאמינים בטלוויזיה, לא מאמינים בעתונות, לא מאמינים בכלום, בעוד שבאמריקה מאד מאמינים.
ויקטור בריילובסקי: זה כל השוני.
ויקטור בריילובסקי: למה אין הפגנות הזדהות בחבר העמים עם ישראל, עם המאבק שלנו באינתיפאדה?
ויקטור בריילובסקי: מה דעתך?
אילנה מיטלמן: פה ושם היו דווקא.
מלה תבורי: קודם-כל היו הפגנות הזדהות.
מלה תבורי: שנית, אני לא בטוחה שבחבר המדינות יש תרבות של הפגנות במובן הזה.
מלה תבורי: מי שקצת מכיר הפגנות בארצות-הברית יודע שהן לעתים יזומות, מעודדים אותם ויש תרבות כזו.
מלה תבורי: חשבנו גם על ייזום הפגנות כאלה שם, אבל צריך להכיר את האקלים הפוליטי-חברתי, ולא בטוח שזה הכיוון.
מלה תבורי: עדיף שיבואו ולא יפגינו.
אילנה מיטלמן: דרך אגב, הפגנה לא חייבת להיות ציבורית ובחוץ.
אילנה מיטלמן: הפגנה יכולה להיות גם עצרת הזדהות גדולה בבית-כנסת בהשתתפות הקהילה היהודית, בתוך המרכזי היהודי.
מלה תבורי: אם יוחלט לעשות את זה סביב ביקורים של אישים ישראלים, זה ניתן ואפשר לארגן וליזום.
וילמה מאור: מה בקשר לעצרות והפגנות בארצות-הברית?
אילנה מיטלמן: בחודשיים האחרונים היו בלי סוף עצרות בהשתתפות מאות ואלפים בארצות-הברית, באירופה, באמריקה הלטינית.
דוד סודרי: אנחנו במשרד הקליטה ובסוכנות היהודית למעשה ניזונים לטובה מכל תוכניות החינוך הללו של הסוכנות, לשכת הקשר ומשרד החינוך.
דוד סודרי: אני חושב שמר חרמון אמר את זה מפורשות.
דוד סודרי: ביחידת ההסברה שלנו, שעובדת מול המחלקה לחינוך יהודי, מול תנועת העלייה במחלקת העלייה, דיברו אתנו וכבר הודיעו על כמה ביטולים.
דוד סודרי: לכן, מה שנאמר כאן הוא נכון מאד.
דוד סודרי: למען האמת, במנהל הסטודנטים אנחנו עוסקים בעלייה.
דוד סודרי: סטודנטים באים לתוכניות לא קצרות ולא ארוכות.
דוד סודרי: באים לתואר, לשלוש – ארבע שנים, והמטרה היא לעלות לארץ ולהתיישב בה.
דוד סודרי: אנחנו לא יכולים להצביע כרגע על ירידה במספר הסטודנטים.
דוד סודרי: היום אנחנו מטפלים בכ-10,500 סטודנטים עולים, כ-70% מתוכם מחבר העמים.
דוד סודרי: יש לנו עוד כ-10% יוצאי אתיופיה, והשאר מארצות המערב.
דוד סודרי: אני חושב שמר חרמון אמר כאן דבר חשוב מאד, שאם אנחנו בארץ נעודד את הילדים שלנו לבקר בארץ לאורכה ולרוחבה, זה גם יכה הדים חיוביים בחוץ-לארץ.
דוד סודרי: אנחנו צריכים לתת דוגמה.
דוד סודרי: ספור מאד פיקנטי ומשמעותי.
דוד סודרי: לפני כחודש הגיעו קרובי משפחה שלי מצרפת, שם רואים טלוויזיה ונהנים מאד ממה שאתה אמרת.
דוד סודרי: באו לכאן, ואמרו: מה הולך כאן?
דוד סודרי: שקט כאן לגמרי, לא מרגישים שום דבר.
דוד סודרי: אפשר לטייל בירושלים, הייינו בגולן ובאילת.
דוד סודרי: היום הם יהיו השליחים הכי טובים בקהילה שלהם.
ויקטור בריילובסקי: אתה צודק.
ויקטור בריילובסקי: כשאני הייתי בחוץ-לארץ וקיבלתי את כל האינפורמציה מהטלוויזיה, מה-CNN ומשידורים אחרים, היה רושם שיש פה מלחמה בכל עיר ועיר.
ויקטור בריילובסקי: ואנחנו שחיים פה יודעים שאנחנו חיים כמו תמיד, כמעט בלי שום שינויים.
דוד סודרי: מחר בערב מוציאים אלף סטודנטים עולים למצדה לחיזיון אור-קולי.
ישעיהו יחיאלי: בקשר לתוכנית נעל"ה צריך להבחין בין שתי אוכלוסיות, פעמיים.
ישעיהו יחיאלי: קודם-כל האוכלוסייה שבארץ לעומת האוכלוסייה של חוץ-לארץ.
ישעיהו יחיאלי: דבר שני, הרוב המאסיבי של תלמידי נעל"ה מחבר המדינות לעומת תלמידי נעל"ה שיש התחלות כבר במדינות המערב.
ישעיהו יחיאלי: לגבי 2,300 הילדים שנמצאים בארץ אפשר לומר היום אחרי חודשיים שהמצב בארץ לא משפיע עליהם, למעט הדברים שמשפיעים גם על התלמידים הישראלים.
ישעיהו יחיאלי: זאת אומרת, אם בתי הספר לא מטיילים ותלמידי נעל"ה לא מטיילים, תלמידי נעל"ה נפגעים יותר.
ישעיהו יחיאלי: מפני שילד ישראלי שלא טייל היום, הוא טייל בשנה שעברה.
ישעיהו יחיאלי: אבל ילד שנמצא בארץ לבד וכמעט לא יכול לצאת מהמקום שבו הוא מתחנך, לא רק בגלל שהתקנות מגבילות את התנועה, ויש תקנות כאלה, אי-אפשר להתעלם מהן, שהביטוי הבלתי-פרלמנטרי שהזכירה נציגת משרד החוץ חל גם על מערכת החינוך בארץ.
ישעיהו יחיאלי: תעברו את הכביש, תלכו למוזיאון לטבע ותבדקו כמה ילדים מירושלים באים לבקר בשכונה הזאת, תראו שכמות הביטולים היא לא פחות גדולה מהמספרים שתיאר עמוס חרמון לגבי מה שקורה בחוץ-לארץ.
ישעיהו יחיאלי: כאשר ילדים נמצאים בארץ לבד ללא הוריהם, וחייבים לאוורר אותם מדי פעם מחוץ למקום החינוך, והתנועה הזאת מוגבלת, אין ספק שזה משפיע.
ישעיהו יחיאלי: ולמרות זאת אין שום ביטולים.
ישעיהו יחיאלי: זאת אומרת, ילדים שהוריהם ביקשו להחזיר אותם הביתה, אנחנו עוד לא הגענו לעשרה מתוך 2,300.
ישעיהו יחיאלי: הילדים הבודדים שהוריהם בכל-זאת ביקשו להחזיר אותם, אלה בעיקר ילדים מאוקראינה שהוריהם הושפעו מכך שממשלת אוקראינה נהגה כמו ממשלת ארצות-הברית ונתנה הערת אזהרה לגבי ביקורים בארץ וביקשה מאזרחי אוקראינה שנמצאים בארץ לתת יותר תשומת-לב לביטחונם האישי.
ישעיהו יחיאלי: החרדה העיקרית של ילדי נעל"ה בישראל ושל הוריהם במקביל, היא האם יהיה רגע, ואם כן מה יהיה הרגע הזה, שמדינת ישראל ביוזמתה תשלח אותם הביתה בגלל המצב, וזאת השאלה העיקרית שנשאלת על-ידי הילדים ועל-ידי הוריהם – האם תהיה החלטה כזאת.
ישעיהו יחיאלי: אם כן, באיזה מצב, ומי הגורם המחליט.
ישעיהו יחיאלי: אני אומר מה מטריד את האנשים.
ישעיהו יחיאלי: הילדים חרדים לדבר הזה, מפני שהם לא רוצים שישלחו אותם.
ישעיהו יחיאלי: אבל אין ספק שהחרדה הזאת קיימת והיא משפיעה.
ישעיהו יחיאלי: מה ששייך לטיפול בהורים בחוץ-לארץ, כשהמשבר הזה התחיל ההנחיות שלנו היו כלפי הילדים להרבות יותר מהרגיל בקשר טלפוני עם ההורים שלהם.
ישעיהו יחיאלי: כאשר הילד רגוע, ההורים רגועים.
ישעיהו יחיאלי: כעבור מספר שבועות אפשר לומר שההורים כבר לא מוכנים לקנות את הסחורה הזאת באופן בלעדי ולכן הוספנו הנחיה למחנכים של הילדים, שגם הם יצטרפו למאמץ ההסברתי כלפי ההורים כדי לוודא שההורים יודעים שמתקיימת שיגרה והילדים בסך-הכל נמצאים במצב בטוח בכל המקומות שבהם הם נמצאים, כולל ילדי נעל"ה שנמצאים נניח בבית"ר עלית, שזה אולי המקום הכי קרוב להתרחשויות, או שער הנגב הסמוכה לרצועת עזה.
ישעיהו יחיאלי: יש לנו ילדים, למשל, בקיבוץ כפר עזה, וחלק מההורים הבינו שילדיהם בעזה.
ישעיהו יחיאלי: האבחנה בין כפר עזה לעזה מבחינתנו היא מאד ברורה, אבל למי שגר בקמצ'טקה לא בדיוק יודע לעשות את האבחנה הזאת, ולכן כלפי אותם מורים ספציפיים נעשה מאמץ של הרגעה.
ישעיהו יחיאלי: יחד עם הסוכנות היהודית אנחנו מרבים עכשיו במשלחות הסברה שיוצאות כבדרך שיגרה, אבל הכפלנו ושילשנו את המשלחות האלה, שמדברות אל ההורים של הילדים בארץ, ויחד עם זה ובמקביל אלה ההורים שרוצים לשלוח את ילדיהם בשנה הבאה.
ישעיהו יחיאלי: זאת האוכלוסייה השנייה שהיא אולי המדאיגה יותר, מפני שהורה שיש לו ילד פה, הוא כבר קיבל החלטה והוא פחות או יותר שלם אתה.
ישעיהו יחיאלי: אם לא תקרה קטסטרופה ולא ביוזמתו, הוא לא ישנה את הסטטוס-קוו.
ישעיהו יחיאלי: כאשר הורה לילד בן 14 –15 צריך לקבל החלטה לגבי השנה הבאה, התסמונת שראינו מהמערב יכולה לפגוע גם שם, לא במימדים האלה, אבל אם אנחנו משווים את מספר הנרשמים לנעל"ה בנובמבר 2000 לעומת נובמבר 1999, יש פחות נרשמים.
ישעיהו יחיאלי: פה אני רוצה להתייחס לעוד אוכלוסייה, שחשוב לתת את הדעת עליה, והיא אוכלוסיית שליחי מדינת ישראל, שגם הם ניזונים מהתקשורת וחלקם חיים שם וילדיהם פה.
ישעיהו יחיאלי: זאת אוכלוסייה שחייבים לדעת לטפל בה על-מנת שהשליחים בתקופה כזאת ימלאו תפקידם, למרות שאולי באופן אישי מצב הרוח שלהם אומר 'עדיף לי להיות בארץ בתקופה כזאת ולא בחוץ-לארץ'.
ישעיהו יחיאלי: בתקופה הזאת השליחות מקבלת מימדים אחרים והרבה יותר חשובים.
ישעיהו יחיאלי: דרך אגב, זאת אוכלוסייה שראויה כרגע לכל תמיכה במובן הפסיכולוגי והאינפורמטיבי על-מנת להוציא מהם יותר, כאשר באופן אישי יכול להיות שהם נמצאים בדילמה.
ישעיהו יחיאלי: שמעתי שליחה מתבטאת כך: כאשר אני יושבת שם וילדיי בארץ, ואני לא יודעת מה אתם, איך אני יכולה לומר לאמא שתשלח את ילדיה?
ישעיהו יחיאלי: במשלחות ההסברה שאנחנו מוציאים עכשיו אנחנו מקפידים שבכל משלחת תהיה לפחות אשה אחת, כאשר רוב הבאים לאסיפות ההסברה הן אמהות.
אילנה מיטלמן: קודם לא הקפדתם על כך?
ישעיהו יחיאלי: הקפדנו, אבל הפעם מקפידים שבעתיים.
ישעיהו יחיאלי: אין בכלל להשוות את האפקט של מנהלת בית-ספר מול אמהות לעומת מנהל בית-ספר מול אותן אמהות.
ישעיהו יחיאלי: לגבי עתיד נעל"ה.
ישעיהו יחיאלי: המקום שבו קיבלנו מכה ממשית היה ארגנטינה, שם ההרשמה ירדה בערך ב-30%.
ישעיהו יחיאלי: זה לא פגע בכלל בדרום-אפריקה.
ישעיהו יחיאלי: אף ילד לא ביטל את בואו כתוצאה מהמצב בארץ.
ישעיהו יחיאלי: בסוגריים אומר שרוב מוחלט, מאסיבי של הבאים לנעל"ה מדרום-אפריקה הן בנות, בגלל סוגיות הביטחון האישי של בנות בדרום-אפריקה.
ישעיהו יחיאלי: נרשמו כשלושים, ולהערכתי יגיעו כמחציתם, אבל זה בגללנו, לא בגללם.
ישעיהו יחיאלי: הם כולם מוכנים לבוא, אבל בגלל עקרונות המיון התקבלו בערך מחצית הילדים.
ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר עוד מלה, שאולי באמצעות הוועדה צריך לשדר אותה לגורמי השלטון בארץ.
ישעיהו יחיאלי: כאשר גורמי השלטון מדברים על כך שכל המצב הזה יארך עוד חודשים, ואינני יודע מה המניעים שלהם לומר את זה, צריך לדעת מה ההשלכות של זה בחוץ-לארץ.
ויקטור בריילובסקי: זו כמובן תופעה מאד חשובה, מפני שכאשר אנחנו קיימנו פה דיון או ויכוח, אנחנו מדברים במסגרת מה שקורה למשל בכנסת, או בממשלה, ואנחנו לא חושבים על כל מיני השלכות שיש לזה בחוץ-לארץ על העלייה, טיולים וכך הלאה.
אילנה מיטלמן: אני רוצה לשאול משהו, ברשותך.
אילנה מיטלמן: יש דרך שמדינת ישראל תנסה להתגבר על המכשול שמעמידות חברות הביטוח, למשל?
אילנה מיטלמן: שחברת ביטוח, בגלל סיבות שצויינו פה, מסרבת לבטח סטודנטים או אחרים?
עמוס חרמון: מלה אחת לגבי הביטוח.
עמוס חרמון: במקרה של פיגועי טרור הביטוח הלאומי בארץ מבטח כל מבקר, לגבי ההוצאות הישירות, בלי שום קשר לביטוח הכללי שהוא עשה או לא עשה.
אילנה מיטלמן: גם ללא-יהודים?
עמוס חרמון: גם ללא-יהודים.
עמוס חרמון: השאלה העיקרית ומה שמטריד בעיקר את הקהילה האמריקאית אלה ההשלכות והפגיעה העתידית שתהיה לאותו נפגע.
עמוס חרמון: זאת אומרת, אם בארץ אנחנו מכירים שיש ביטוח במקרה של תאונת דרכים, אז אתה מגיש תביעה כנגד חברת הביטוח, גם על הנזק האישי וגם על הנזק העתידי שיש לך.
עמוס חרמון: הביטוח הלאומי אינו מכסה את הנזק העתידי.
עמוס חרמון: הבעיה בעיקר של האמריקאים, ששם אנחנו מכירים תביעות בסדרי-גודל של עשרות מיליוני דולרים, אך הביטוח הלאומי, ובוודאי שלא חברות ישראליות יבטחו סדרי-גודל אמריקאיים כאלה.
עמוס חרמון: מה שהאמריקאים אינם מצליחים לעשות היום בתוקף ההתראה של ה"סטייט דפרטמנט", להביא חברות ביטוח אמריקאיות שיבטחו אותם לנזק העתידי, אם חס וחלילה יקרה משהו בארץ.
עמוס חרמון: פה יש דיון כלכלי מאד-מאד גדול של חברות הביטוח האמריקאיות, שבוודאי שהתצהיר הראשון שיש להן הוא הצהרת ה"סטייט דפרטמנט".
עמוס חרמון: וכמו שאמרה קודם גב' תבורי, מה שהסטודנטים מקבלים זה השלכה ישירה של הורה אמריקאי לגבי הצהרת ה"סטייט דפרטמנט", מה יקרה אם חס וחלילה יקרה משהו לגבי הנזק העתידי של הילד המוכשר שלי.
אילנה מיטלמן: מה שאתה אומר לגבי הביטוח הלאומי זה נכון למצב רגיל, קבוע, שוטף, ואנחנו עכשיו במצב אחר.
אילנה מיטלמן: אני לא יודעת אם זה דווקא הביטוח הלאומי.
אילנה מיטלמן: אני זורקת את זה כשאלה, אם לא צריך להתאים באיזו שהיא דרך כדי שאפשר יהיה להתגבר על המכשלה הזאת.
עמוס חרמון: אני לא מניח היום שהסוכנות היהודית לא תיקח על עצמה עומס שכזה.
עמוס חרמון: אנחנו מדברים על תביעות בסדרי-גודל אמריקאיים, שיש איזו שהיא חברה כלכלית היום, חברת ביטוח שהיא פרטית ועסקית לכל דבר וענין, שתיקח על עצמה "ריסקינג" מהסוג הזה.
עמוס חרמון: אבל גם הפנייה של משרד החוץ, גם הפנייה של הקהילה היהודית ל"סטייט דפרטמנט", שלקבוצות מאורגנות שיגיעו בסטנדרדים הגבוהים ביותר שאנחנו נספק אותם, הבקשה שלנו שיורידו את דרגת ההתראה, אנחנו מאמינים שתהיה לזה השפעה ישירה על מספר המשתתפים בטיולים המאורגנים לארץ.
אלן הופמן: אני רוצה להרחיב בכמה נקודות את הסקירה הממצה של עמוס חרמון.
אלן הופמן: הנושא מתחלק בעצם לשלוש קטגוריות.
אלן הופמן: יש התוכניות הארוכות, התוכניות קצרות טווח לחורף הקרוב, והתוכניות הקצרות לקיץ הקרוב, ועמוס עמד על ההבחנה הזאת.
אלן הופמן: לגבי התוכניות הארוכות, החניכים שנמצאים בארץ עכשיו לתקופה ארוכה, כמעט לא מרגישים השפעה של המצב.
אלן הופמן: אני חושב שזה מפני שהם נמצאים בארץ והם מרגישים שזה הרבה פחות נורא ממה שזה נראה, וגם בגלל שמארגני התוכניות נקטו במספר צעדים כדי לדאוג שההורים ידווחו.
אלן הופמן: נמצא פה דן קרקוב מ"יהודה הצעיר", ואני חושב שאתה הנהגת מהתחלה "אימייל" יומי שמקבל כל הורה, ואין ספק שהפגיעה בתוכניות הארוכות עד עתה היתה רק בשוליים.
אלן הופמן: אני מוכרח להגיד שאני חושב שאנחנו קצת שאננים לגבי השנה הבאה.
אלן הופמן: לגבי האמריקאים, החודשים דצמבר, ינואר ופברואר הם החודשים שבהם משפחה אמריקאית מקבלת החלטה לגבי הילדים שלהם, לא רק לתוכניות הקיץ, כמו שעמוס הזכיר, אבל גם ובעיקר לגבי התוכניות ארוכות טווח לשנה הבאה, אם מדובר על התוכניות של התנועות בארגונים של צעירים שבשנה הזאת הם ב"תפר" בין תיכון לאוניברסיטה, ובמיוחד לגבי הסטודנטים לאוניברסיטאות בארץ.
אלן הופמן: יש לנו הרגשה ש-3,500 צעירים שנמצאים בישיבות בין התיכון לאוניברסיטה, התוכניות האלה פחות תיפגענה, אבל אני חושב שיש חשש מאד גדול לגבי ההרשמה לתוכניות ארוכות-טווח לשנה הבאה דווקא בחודשים אלה.
אלן הופמן: אני חושב שיש פה דבר שדורש טיפול ברמה ממלכתית, כי אחרת יכולה להיות השפעה ישירה.
אלן הופמן: אני גם לא יודע מה יקרה בינואר ובפברואר לגבי התוכניות בחצי הכדור העולמי הדרומי של חניכים שבאים לשנה.
אלן הופמן: בינתיים אנחנו לא מרגישים פגיעה בהרשמה, אבל למדנו עכשיו מסטודנטים מאוסטרליה ומדרום-אפריקה שכאשר מתקרבים לקראת המועד של הנסיעה לארץ, פתאום יש ירידה דראמטית.
אלן הופמן: ופה, היות והחניכים נמצאים כבר אחרי תהליך ההרשמה, אנחנו מתחילים בתהליכים כדי לחזק את ההורים בעיקר, אבל גם את החניכים שצריכים לבוא.
אלן הופמן: אני חושב שצריכה להיות התייחסות לכל האנשים שמיועדים לבוא בקיץ, אבל בעיקר לתוכניות של השנה בסוף הקיץ.
ויקטור בריילובסקי: מכל הדיון הזה יוצא שהמפתח כרגע הוא ה"סטייט דפרטמנט".
ויקטור בריילובסקי: אם רמת האזהרה תרד אז הכל יהיה פחות או יותר, אם לא בסדר, אז הרבה יותר טוב.
אילנה מיטלמן: אני לא יודעת עד כמה האזהרה של ה"סטייט דפרטמנט" משפיעה על אמריקה הלאטינית, למשל.
אילנה מיטלמן: כפי שאמרתי, במקום לפעול בכל מדינה שמוציאה הצהרה כזאת, צריך לרכז את המאמץ בארצות-הברית, וזה מה שמשרד החוץ עושה.
ויקטור בריילובסקי: צריך לרכז את המאמץ בדיוק בנקודה הזאת, גם בעזרת משרד החוץ וגם בעזרת יהדות אמריקה.
נעמי בלומנטל: מר אינפלד, בבקשה.
אברהם אינפלד: אני רוצה להצטרף לענין האזהרה.
אברהם אינפלד: אין לי שום ספק שהאזהרה של האמריקאים הרבה יותר משפיעה ממה שרואים בשידורי ה-CNN או ברשתות אחרות בטלוויזיה.
אברהם אינפלד: עובדה היא שהאזהרה של מממשלת ארצות-הברית היא משותפת לישראל, לגדה ולירדן, היא לא אזהרה נפרדת לישראל, ויכול להיות שצריך להקדיש הרבה יותר מאמץ להפרדת הענין הזה, לאזהרות נפרדות לאזורים שונים.
אברהם אינפלד: כי אזהרה שכוללת שלושה מקומות, כולל הגדה, אני לא בטוח שהיא לא די מוצדקת לגבי הגדה.
אברהם אינפלד: לא הייתי רוצה לטייל היום דווקא שם.
אברהם אינפלד: לכן המאמץ המרכזי חייב להיות בהפרדה, אבל אין ספק שהאזהרה הזאת היא הגורם המרכזי, להערכתי, לגבי ארצות-הברית.
אברהם אינפלד: אני רוצה לציין עוד שני דברים ביחס לסקירה הממצה שנתן עמוס חרמון.
אברהם אינפלד: אני חושב שה-1 בדצמבר הוא תאריך חשוב, כי אז המשתתפים ב-BIRTH RIGHT רשאים לקבל חזרה את דמי המקדמה שהם שילמו באותו יום, ואני חושב שאנחנו נהיה הרבה יותר חכמים ב-1 בדצמבר לגבי מספר הסטודנטים שלא ביקשו חזרה את הפיקדון.
אברהם אינפלד: אני מכיר קמפוסים שבהם כבר היו כ-1,200 ביטולים, שעוד לפני-כן אנשים הודיעו על ביטול והם לקחו חזרה את הפקדונות.
אברהם אינפלד: אני גם יודע על קמפוסים שיכלו לשלוח 100 והיו 300 מועמדים ו-30 ביטלו, מתקשים היום למלא חזרה את הרשימה של ה-30.
אברהם אינפלד: זאת אומרת, אינני בטוח שאנחנו נגיע להיקף של 7,000.
אברהם אינפלד: אני אישית מעריך שאנחנו נגיע להיקף של 3,500 עד 4,000 סטודנטים, ואני מדבר גם על הקבוצות שיגיעו לחוויה הישראלית.
אברהם אינפלד: מיהו המבטל?
אברהם אינפלד: אני חושב שיש הבדל גדול בין משתתף שמחליט שהוא לא יכול להגיע לבין ארגון יהודי או ציוני שמחליט לבטל את התוכנית.
אברהם אינפלד: לדעתי חייבים להפעיל מערכת לחצים על הארגונים, לדאוג לכך שהם לא יהיו המבטלים.
אברהם אינפלד: מר יחיאלי התייחס לדרום-אפריקה.
אברהם אינפלד: דווקא בתחום הסטודנטים המצב שם מאד קשה.
אברהם אינפלד: שם יש ביטול של 100%.
אברהם אינפלד: לאחר-מכן התברר לי שלא המשתתפים ביטלו את בואם.
אברהם אינפלד: הארגון שהיה צריך לארגן את הענין הודיע למשתתפים שהוא אינו יכול יותר לשאת על כתפיו את האחריות לענין הזה והם ביטלו את התוכנית.
אברהם אינפלד: השוני הוא באוסטרליה, ששם הם ביטלו בגלל שמספר המשתתפים הגיע לששה ולכן הם לא יכלו לקיים את התוכנית.
אברהם אינפלד: אני חושב שזו נקודה מאד חשובה, ויש חשיבות גם לקריאה של ועדת העלייה והקליטה של הכנסת, לא ליחידים אלא לארגונים, שלא יבטלו תוכניות חינוך בארץ.
אברהם אינפלד: נקודה אחרונה.
אברהם אינפלד: לי אין שום ספק שהבהרה אמיתית במקרה הצורך איך יפונו אנשים הוא דבר שהרבה מאד הורים היו רוצים לדעת.
אברהם אינפלד: אם התלמיד נמצא בארץ, באיזה מצב יחליטו לבטל ולהחזיר את הילד הביתה, איך יעשו את זה, מי יהיה הגורם המחליט ועל-פי איזה שיקולים – אני חושב שהדבר הזה יכול להיות גורם מרגיע.
נעמי בלומנטל: מר סילביו חוסקוביץ, בבקשה.
סילביו חוסקוביץ: אני חושב שהנקודה מי מבטל היא נקודה חשובה ביותר.
סילביו חוסקוביץ: אנחנו רואים הבדל עצום בין משתתפים מטעם ארגונים יהודים ציונים שמקבלים חינוך יהודי לאורך זמן בתהליך חינוכי, לבין אלה שרואים את ישראל גם כאופציה לביקור וההורים גם מזדהים עם מדינת ישראל, אבל יש פה הבדל עצום בין הארגונים שרואים את מרכזיותה של מדינת ישראל כחלק אינטגרלי של חינוך יהודי-ציוני לבין אלה שרואים בישראל משהו שאפשר להגיע ולתרום לחינוך היהודי.
סילביו חוסקוביץ: את ההבדל הזה אנחנו רואים בצורה חזקה ביותר בתנועות הנוער, שם הביטולים כמעט לא קיימים.
סילביו חוסקוביץ: כל אלה שמשתתפים בתנועות הנוער בארגונים יהודים-ציונים, הביטולים לא קיימים, זה ממש בשוליים.
סילביו חוסקוביץ: אני מחזק את מה שמר אינפלד אמר, לנסות להשפיע על הארגון כדי שהארגון ישדר למשתתפים שלו שחייבים להגיע, ולנסות לא לבטל את הביקור בארץ.
נעמי בלומנטל: אולי ימשוך אותם אם יגידו להם: בואו להשתתף בחוויית יריות בגילה.
נעמי בלומנטל: דווקא צעירים אוהבים להיחשף קצת לסכנות.
נעמי בלומנטל: ואז ההורים יגידו: לא, לא.
נעמי בלומנטל: והם יגידו: לא, אנחנו דווקא רוצים.
עמוס חרמון: על המשקל הזה, חס וחלילה, אבל יש לנו נסיון שדווקא בתקופות האלה, והטראומה האחרונה היתה מלחמת המפרץ, שהחוויה הישראלית האמיתית, להיות חלק מהחברה הישראלית דווקא בתקופה קשה כזאת, זו חוויה שמבחינת האימפקט שלה החבר'ה לא מעזים לשכוח אותה בארץ.
עמוס חרמון: המסר שלנו צריך להיות כמובן עם הרבה היגיון ועם הרבה שכל.
עמוס חרמון: צריך לציין שדווקא היום, בתקופה שהחברה הישראלית נמצאת במצור, הרבה מאד סטודנטים אמריקאיים והרבה מאד ראשי תנועות הנוער טוענים שלהיות במדינת ישראל בתקופה ההיא של מלחמת המפרץ נתנה להם חוויה שחלק מהשיקולים שלהם לעלות ארצה היה איך החברה הישראלית התמודדה בתקופה כזאת.
עמוס חרמון: הלוואי וזה לא היה קורה, אבל אם אתה כבר מחליט להיות בחוויה הישראלית – ואני לא מדבר על נוער בגיל תיכון, אלא על סטודנטים – דווקא היום לחוות את החוויה הזאת יכולה להשפיע הרבה מאד על חבר'ה כאלה שבאמת מעוניינים.
עמוס חרמון: מי שרוצה לעשות הרפתקה זה ספור אחר.
נעמי בלומנטל: למשל, אם מציגים את זה בין הארגונים ובין הסטודנטים: בוא תהיה שותף להגנתה של מדינת ישראל, ולא כפי שאמרתי קודם בסמי-צחוק, זאת אומרת, להטיל משימה.
אילנה מיטלמן: הזדהות.
נעמי בלומנטל: כן, הזדהות.
נעמי בלומנטל: כמו המשפחות של המבוגרים שמגיעות כאן להזדהות, ואני לא יודעת אם לא כדאי להתחיל להוציא מסרים כאלה.
נעמי בלומנטל: לא כל הזמן להגיד כמה זה מפחיד וכמה צריך להיזהר, ואנחנו מבטיחים שלא ניסע לבת-ים אלא רק עד חולון, ודברים מסוג זה, אלא להגיד: בוא תהיה שותף להגנתה של מדינת ישראל.
נעמי בלומנטל: תדונו על כך ביניכם, אנשי המקצוע.
דוד סודרי: דבר כזה היה ב-1967, במלחמת ששת הימים.
דוד סודרי: מנהל הסטודנטים עוד לא היה אז, זה היה מטעם הסוכנות היהודית.
דוד סודרי: מנהל הסטודנטים הוקם ב-1968, ואז באמת באו הרבה סטודנטים לעזור והם הביעו רצון להישאר בארץ.
אביעד פרידמן: אני רוצה להגיד שני דברים.
אביעד פרידמן: היו שלושה תאריכים חשובים.
אביעד פרידמן: האחד היה סוף שבוע שעבר, שהיה סוף שבוע של THANKS GIVING, כשכל הצעירים יצאו מהקמפוסים והיו אצל ההורים שלהם.
אביעד פרידמן: השני הוא ה-1 בדצמבר, כמו שאברהם אינפלד אמר.
אביעד פרידמן: והשלישי, לדעתי, הוא ה-24 בדצמבר, תחילת הגעת הקבוצות.
אביעד פרידמן: אני חושב שיש הבדל גדול בין טיולי סטודנטים לבין טיולי נוער, כי הסטודנט מקבל בעצמו את ההחלטה, מול נוער וילדים שההורים מקבלים את ההחלטה בשבילם.
אביעד פרידמן: אני מקבל את הצעתך, גברתי היושבת-ראש, להדגיש את נושא הסולידריות.
אביעד פרידמן: לא הייתי מכניס את הנושא של פחד, כי זה לא עובד על האוכלוסייה הזאת.
אביעד פרידמן: מה שכן יכול לעבוד זה הנושא של סולידריות עם הציונות, סולידריות עם היהדות בזמן הזה, כי הם רואים את הדברים, אבל לא חס וחלילה שתהיה להם הרגשה אפילו שהם הולכים לקראת סיכון.
אביעד פרידמן: כולם עברו את המסלולים וכולם נשלחו עכשיו עוד פעם לאישור בטחוני נוסף, גם במשרד החינוך וגם בחברה להגנת הטבע, כדי שלא יקחו סיכונים.
אביעד פרידמן: לא הולכים למקומות מסוכנים.
אביעד פרידמן: גם במהלך התקופה הזאת מספר המקרים שקרו בתוך הטווחים שהחבר'ה האלה מטיילים הוא קטן מאד.
אביעד פרידמן: אנחנו בטוחים שמביאים אותם למקום בטוח.
אביעד פרידמן: מלבד הדברים האלה שנעשו ביקשנו גם מראשי "הלל" שיוציאו מכתב.
אביעד פרידמן: ביום רביעי בשבוע הבא נעשה עוד שיחה טלפונית של ועדת היגוי.
אביעד פרידמן: אנחנו רוצים להוביל אותה למסקנה שכל ארבעת הנציגים של מנהלי ועדת ההיגוי יוציאו במשותף מכתב שיתאר את כל הדברים שנעשו, בצורה שתעודד את האנשים להגיע.
אביעד פרידמן: צריך לציין שסטודנטים נוספים יגיעו גם מחבר המדינות, לאור הצעת הסוכנות היהודית.
אביעד פרידמן: אני חושב ששם לא היו ביטולים, או לפחות מספרם ירד.
אביעד פרידמן: אני חושב שהביטולים גם מדרום אמריקה יהיו פחותים ביחס לאוסטרליה ולדרום-אפריקה.
אביעד פרידמן: אני מצטרף לפסימיות של אברהם אינפלד ואלן הופמן.
אביעד פרידמן: אני חושב שהמכה העיקרית תהיה בקיץ, כי כל מי שמכיר את המערכים יודע שאם אנחנו ממשיכים במצב הזה עד ינואר – פברואר, ואני לא חושב שזו פונקציה של ה"סטייט דפרטמנט" אלא של המצב האובייקטיבי, אז אנחנו נעמוד בפני בעיה קשה בטיולי הקיץ, ודווקא של הנוער, וראוי להתריע על כך לפני כל האנשים שמתפרנסים וחיים מכל הדברים האלה.