GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שלומית עמיחי: זאת אומרת, יש פה באמת טיפול פרטני, וזה הצד המלא של הכוס ואני מאד מבקשת לא לזנוח אותו.
שלומית עמיחי: זה מעבר לפעולות חינוכיות רבות שנעשות במיוחד לקווקזים, במיוחד-במיוחד ליוצאי אתיופיה – נעשות פעולות חינוכיות רבות.
נעמי בלומנטל: רחלה שיפר, יש לך מה להוסיף על דברי המנכ"לית?
רחלה שיפר: יש לי להוסיף לגבי המסמך של אביטל אפל, שחתכה את זה, או בגלל העשור, בגל העלייה, או מסיבה אחרת שלא ידועה לי, דווקא ב-1996.
אביטל אפל: לא, מ-1996 ואילך.
רחלה שיפר: חשבתי מה הסיבה לנקודת המפנה הזאת בנתונים.
רחלה שיפר: גם שם נשירה גוברת דווקא בנתונים האלה.
רחלה שיפר: אפשר להסכים או לא להסכים, אבל כולם יודעים שמ-1996 ירד מספר העולים במידה ניכרת, בין 65,000 ל-73,000 עולים, כשעד 1995 המספר היה מ-190,000 לשנה עד 200,000 בשנת 1991, ואחר-כך נע מעל 100,000.
רחלה שיפר: הירידה הזאת שהחלה במספרים שמתחת ל-100,000 בגלי העלייה הביאה בהכרח לפיזור יותר גדול של הילדים בין בתי הספר.
רחלה שיפר: זאת אומרת, אם לפני-כן טבלת הקצאת השעות שלנו, שהיתה מבוססת על ריכוזים גדולים, כלומר על מקבצים של 30 ילד שבאים במהלך שלושה חודשים לבית-ספר אחד, הרי שעקב הירידה במספר העולים הפיזור נעשה גדול יותר.
רחלה שיפר: פיזור גדול יותר אפשר שהוא בהכרח מקטין במשהו את היכולת של בתי הספר לעשות שימוש מכסימלי בשעות שעומדות לרשותם.
רחלה שיפר: זאת אומרת, אם יש להם רק ארבעה ילדים ורק שש שעות בחטיבה העליונה, אז מאד קשה בתקופה כזאת לתת מענה לכל הצרכים הנלווים, ונראה לי שזה דבר שצריך לחשוב עליו לא כמכת טבע שצנחה, אלא שיש לה הסבר מעבר לפילוחים של האוכלוסייה שהגיעה במהלך חצי העשור האחרון.
נעמי בלומנטל: דבורה מרחבי, בבקשה.
דבורה מרחבי: אני אחראית על קציני הביקור הסדיר.
דבורה מרחבי: יש היום 311 קציני ביקור סדיר ברחבי הארץ.
דבורה מרחבי: אין ויכוח שיש צורך ביותר, אבל קציני הביקור הסדיר באמת מאתרים את הילדים כבר בשלב הראשון שהם בסיכון לנשירה והמחלקה מפעילה כמה תוכניות חשובות, שאחוז השתתפות העולים בהן הוא גדול בהרבה מהאחוז שלהם באוכלוסייה.
דבורה מרחבי: כלומר, הילדים שנמצאים בסיכון במקומות שיש בהם תוכניות, כמו מועדוניות משפחתיות, מנע, טיפול בפרט וכו', ביישובים שיש בהם ריכוז של עולים האחוז של ילדי עולים שנמצאים בתוכניות האלו גדול בהרבה מעבר לאחוז שלהם באוכלוסייה.
דבורה מרחבי: חשוב לי לומר עוד דבר, שאנחנו עשינו מאמצים מאד גדולים, כשמתפנות משרות או חצאי משרות, וכו', להכניס במקומות שיש בהם עולים קציני ביקור סדיר מבני העדה, דוברי השפה ומביני התרבות, מפני שיש לכך חשיבות רבה.
דבורה מרחבי: הרבה פעמים יש הרבה מאד אי-הבנות, ואני חושבת שזה חלק מן הכאב של ההגירה, שאי-אפשר להגיד שהכל בסדר, כי תמיד יהיו בעיות של אנשים שבאו מקרוב, בני נוער שמגיעים לתרבות אחרת, שלא קל להם ולא קל לישראלים גם לקבל אותם.
דבורה מרחבי: אני חושבת שאלה דברים מובנים מאליהם למי שקצת מתמצא בנושא.
דבורה מרחבי: מתוך 311 קציני ביקור סדיר יש לנו 25 קציני ביקור סדיר ייעודיים לעולים, כשמתוך ה-25 האלה 11 הם עולים מברית-המועצות לשעבר ואתיופיה, ו-14 נוספים שהרבה פעמים הם דוברי השפה אבל כבר אי-אפשר לקרוא להם עולים חדשים בעצמם.
דבורה מרחבי: באחוזים זה הרבה.
דבורה מרחבי: מעבר לזה שהמנהל יספר שגם מתוך הפנימיות, מעבר ל-311 קציני ביקור סדיר, יש היום קבס"ים בתוך פנימיות כדי לקשר עד כמה שאפשר בין הקהילה ובין הפנימייה.
נתן שרנסקי: אני רוצה לשאול כמה שאלות.
נתן שרנסקי: קודם-כל, משרד החינוך הוא אחד ממוקדי הקליטה, מטבע הדברים.
נתן שרנסקי: בתחילת שנות התשעים הייתי יושב-ראש הפורום הציוני ואני זוכר שמהתחלה נתקלנו בבעיה גדולה של פער הגיל בין תוכניות, במנטליות, בתרבות ובלימוד.
נתן שרנסקי: ב-1993 שר החינוך היה אמנון רובינשטיין והוא עשה מאמץ אדיר יחד עם קרן קרב ובשיתוף-פעולה עם ארגון מורים-עולים, ומופת, להכניס לבתי הספר שיש בהם עולים רבים שיטות לימוד חדשות של פיסיקה ומתימטיקה, וזה פתר חלק מהבעיות.
נתן שרנסקי: בזמן האחרון אנחנו שומעים שוב ושוב על קשיי קליטה, ואני רוצה לשאול.
נתן שרנסקי: ראיתי כאן טבלה של משרד החינוך – השוואה בין נתוני תשנ"ח לתשנ"ט בקרב עולים חדשים, ואת תשומת-לבי משכה ההערה: זאת מכיוון שאין מידע על שיעור בני קבוצת הגיל שאינם לומדים בבתי-הספר.
נתן שרנסקי: זאת אומרת, לפי מה שכתוב כאן אין לנו סטטיסטיקה כמה עולים יש במדינת ישראל, כמה מהם באמת לומדים בבתי-ספר וכמה מהם לא לומדים.
נתן שרנסקי: אם אין סטטיסטיקה כזאת, זה מאד בעייתי.
נתן שרנסקי: יש לנו חוק חינוך חובה וכדי ליישם אותו צריך לדעת קודם-כל נתונים.
נתן שרנסקי: לכן אני מבקש לדעת אם יש או אין סטטיסטיקה כזאת.
נתן שרנסקי: נהוג לחשוב שקליטה של מבוגרים היא מאד בעייתית, וילדים נכנסים מהר מאד למסלול, מתחילים לדבר עברית וזה בסדר.
נתן שרנסקי: מהמצב בשטח אנחנו רואים שיש גיל מאד בעייתי, במיוחד 13 ומעלה, כאשר צעירים נכנסים למערכת החינוך.
נתן שרנסקי: הבעיות מתחילות עם לימוד השפה העברית.
נתן שרנסקי: על כן שאלתי על שעות עזר לעולים.
נתן שרנסקי: אני יודע שבתי הספר נותנים פר-תלמיד עולה שעתיים בשבוע לימוד עברית.
נתן שרנסקי: אם מדובר בתלמיד אחד, זה מעט מאד.
נתן שרנסקי: מצד שני, לפעמים בבתי הספר יש הרבה תלמידים, אז לומדים רק עברית ואין זמן ללמוד דברים אחרים.
נתן שרנסקי: פר-תלמיד זה מעט מאד, ואנחנו שומעים תלונות על כך מכל הכיוונים.
נתן שרנסקי: מצד שני, אולי יש דרך לחלק את זה בצורה יותר הגיונית, כי כל הזמן אנחנו שומעים מכל מיני מקומות על מצבים קיצוניים, או שיש מעט מאד שעות – כפי שאמרת, 64,000 שעות ויש 60,000 עולים.
רחלה שיפר: לא, כרגע יש 23,230 זכאים.
רחלה שיפר: סל קליטה זה ספור אחר.
נתן שרנסקי: שלוש שעות פר-עולה, ברור שזה מעט מאד.
נתן שרנסקי: מצד שני, איך לעשות שיש כתות שלומדות רק עברית ולא לומדות שום דבר אחר, ויש תלמידים בודדים שלא לומדים עברית.
נתן שרנסקי: בגיל ההתבגרות יש מספיק בעיות גם בלי לדעת עברית, אבל בגיל 13 זו בעיה גדולה מאד.
נתן שרנסקי: אני מבקש להתייחס לשאלה הזאת.
נתן שרנסקי: בעיה נוספת שאנחנו שומעים עליה היא הבדלים בין תוכניות.
נתן שרנסקי: ילדים בני 12 באים ופתאום מתברר שמה שהם למדו במתימטיקה או פיסיקה כאן לומדים רק בגיל 16, ומצד שני יש דברים אחרים שהם למדו בצורה אחרת לגמרי, או לגמרי לא למדו.
נתן שרנסקי: זה ענין של התאמת תוכניות.
נתן שרנסקי: אין דרך מסודרת שמישהו יגשר על הפערים האלה, אין מסלול מסודר.
נתן שרנסקי: יש גם בעיות מנטליות, פערים מנטליים, סוג של דרישות אחר לגמרי, האם בית-הספר הוא מקום כדי ליהנות מהחיים או מקום שנכנסים בו לתחרות?
נתן שרנסקי: אבל בבית-הספר יש גם דברים שכדאי ללמוד.
נתן שרנסקי: בית-ספר מופת הוא דוגמה שכדאי מאד ללמוד ממנו.
נתן שרנסקי: בפורום הציוני עשינו קבוצות של שיתוף-פעולה בין מומחים – פסיכולוגים, מורים.
נתן שרנסקי: אני חושב שהגיע הזמן שיהיה - - -
שלומית עמיחי: שמעתי שהזכרת את מופת, וזה הדאיג אותי.
שלומית עמיחי: אמרו שחלק מתלמידי מופת הם כאילו נושרים כי הם לא רשומים בקובץ התלמידים של המשרד.
שלומית עמיחי: רציתי לברר על מה מדובר.
נתן שרנסקי: זה כשלון שלכם.
נתן שרנסקי: גברתי המנכ"ל, אני חושב שיש טעם להקים צוות היגוי משותף למורים ישראלים ומורים עולים, שבתוכו יהיו גם פסיכולוגים עולים, והמטרה תהיה לפתח תוכניות שיעזרו ויתנו תשובות לאותם מסלולים שחסרים היום.
נתן שרנסקי: דרוש עוד דבר – פנימיות יום שיש היום ביסודי ובחטיבות הביניים – אין היום בבית-ספר תיכון.
נתן שרנסקי: לעולים זה דבר מאד נחוץ ומאד חשוב.
נתן שרנסקי: כי, כפי שאמרתי, כשילד בן 13 ומעלה עולה ארצה זה גיל קריטי וחשוב מאד שיהיו פנימיות יום בתיכון.
נתן שרנסקי: נושא אחר.
נתן שרנסקי: אולי הגיע הזמן לבטל לגמרי את אזורי הרישום ולעודד תחרות בין בתי הספר.
נתן שרנסקי: אני מכיר הורים רבים שמעדיפים להסיע את ילדיהם שעתיים בבוקר מאשדוד לבאר-יעקב לבית-ספר טוב.
נתן שרנסקי: אבל זה יוצא מן הכלל.
נתן שרנסקי: תמיד יש אזורי רישום.
נתן שרנסקי: אני לא יודע עד כמה זה חשוב שנמשיך עם השיטה של אזורי רישום, כי אני שומע שאנשים רבים מביעים רצון שתהיה להם בחירה יותר חופשית.
שלומית עמיחי: כנראה שאתה נפגש עם אנשים שילדיהם יכולים ללמוד בבתי-ספר הכי טובים.
שלומית עמיחי: אני חוששת לילדים שלא יכולים להגיע לבתי-ספר הכי יוקרתיים.
נתן שרנסקי: אני מסכים שברגע שאנחנו מכניסים יותר תחרות, צריך לדאוג שהחלשים לא ייפגעו, אבל בכל-זאת אולי אפשר להכניס דרגות של חופש.
נתן שרנסקי: דבר אחרון, תפקידן של הרשויות המקומיות.
נתן שרנסקי: הייתי שר הפנים ואני מכיר את כל הבעייתיות כאשר מעבירים כסף דרך משרד החינוך ודרך משרד הפנים, אבל לא על זה אני מדבר עכשיו.
נתן שרנסקי: גם קיבלתי תלונות רבות מחברי מועצות, והיום יש גם הרבה חברי מועצות שהם נציגי הילדים שמבינים את הבעיות, ולא רק נציגים של עולים, שרוצים שלמועצה יהיה יותר "סיי" כאשר מגדירים איזה סוג של בית-ספר מתאים לעיר הזאת, אנחנו רוצים בתי-ספר "שובו", או לא רוצים בתי-ספר "שובו"; אנחנו רוצים יותר בתי-ספר עם סוג חינוך כזה.
נתן שרנסקי: יש מועצות שבהן ראש העיר באמת משקיע תקציב גדול לחינוך.
נתן שרנסקי: כמו יקנעם, למשל, או אור-עקיבא, שם מחפשים מאיפה אפשר לקחת עוד כסף ולהשקיע בחינוך.
נתן שרנסקי: יש ראשי ערים שהרבה פחות מתעניינים בחינוך ואז המועצה רוצה להכריח אותם.
נתן שרנסקי: אבל היום אין הרבה אפשרויות והם כמעט כמו כספומט, צריכים לקחת כסף ולהעביר אותו רק לדבר מסוים.
נתן שרנסקי: כך זה גם במשרד החינוך וגם במשרד הפנים.
נתן שרנסקי: שאלתי היא אם לדעתכם מבחינה מקצועית יש מקום לתת למועצות יותר חופש?
וילמה מאור: אני רוצה להזכיר את הישיבה המיוחדת שקיימנו בירוחם ושמענו את ראש העיר מתבטא מאד קשה נגד בית-הספר "שובו".
וילמה מאור: הוא ביקש לבטל אותו מפני שהוא הורס לו את כל מערכת החינוך המקומית.
וילמה מאור: כך שהנושא הזה הוא לא כל-כך בהסכמה אצל כולנו.
נתן שרנסקי: יש מספר עיריות מאד מרוצות ויש מספר עיריות שהן מאד לא מרוצות.
וילמה מאור: אבל זה לא אומר שהוא משקיע פחות בחינוך.
נתן שרנסקי: אני מצטער שהזכרתי את בית-ספר "שובו".
נתן שרנסקי: כאשר הזכרתי את יוקנעם, אני חושב ששם אין בכלל בית-ספר "שובו".
נתן שרנסקי: אני הדגשתי שלראש העיר צריך להיות יותר חופש החלטה, שתהיה לו אפשרות לסגור את בית-הספר.
נתן שרנסקי: כי אם המועצה החליטה שהם רוצים במקום זה בית-ספר ממלכתי-דתי, או בית-ספר מסוג "מופת" – שההורים עצמם דרך המועצות יוכלו להחליט מה הם רוצים.
נתן שרנסקי: על זה אני שואל.
נעמי בלומנטל: חברת-הכנסת סולודקין, בבקשה.
מרינה סולודקין: נושא הדיון שלנו הוא חשוב מאד.
מרינה סולודקין: אני חזרתי מביקור בארצות-הברית ודווקא ביקרתי בבתי-ספר של יהודים קונסרבטיביים וראיתי גם את התהליך של חינוך והדרכה שיש שם, וגם את ההישגים שלהם.
מרינה סולודקין: בבית-ספר תיכון יהודי באזור וושינגטון אין בכלל נשירה.
מרינה סולודקין: שנית, העולים מקבלים מלגות כדי ללמוד בבתי-ספר אלה.
מרינה סולודקין: לא רק שאין נשירה.
מרינה סולודקין: גם בפרינסטון התלמידים מסיימים את הלימודים בהצטיינות.
שלומית עמיחי: גם אצלנו התלמידים מסיימים בהצטיינות.
מרינה סולודקין: יש לי הרגשה לא טובה בגלל מה שקורה בבתי-הספר בהשוואה למה שהיה בקדנציה הקודמת.
מרינה סולודקין: אני מקבלת הרבה תלונות על רמת החינוך בבתי-הספר, במיוחד בדרום, על האווירה השוררת בין העולים לבין הוותיקים בבתי-ספר בדרום הארץ, וגם על התפקוד של המורים ושל המנהלים כלפי תהליכי הקליטה.
מרינה סולודקין: אני כתבתי לך ואת ענית לי, כאשר לפני שנה היה מקרה מאד עצוב שילדה בת 12, ויקטוריה מרימונסקי, התאבדה בבית-ספר בבאר-שבע על רקע של קשיים בקליטה, חוסר שעות נוספות ללימוד עברית, ואדישות ואטימות של מנהלת בית-הספר.
מרינה סולודקין: היא התאבדה חצי שנה לאחר עלייתה לארץ.
מרינה סולודקין: ביקשתי משר החינוך דאז, יוסי שריד, להקים ועדת חקירה לבירור המקרה.
מרינה סולודקין: מינו ועדת בדיקה וקיבלתי את הנתונים וגם דו"ח של ועדת הבדיקה.
מרינה סולודקין: אני רוצה לומר שלא רק שאני לא מרוצה.
מרינה סולודקין: ראיתי הרבה דברים שמגנים על כבוד בית-הספר ולא על חייהם של תלמידים-עולים.
מרינה סולודקין: היה מקרה חמור בבאר-שבע, שם יש תנועה לא כל-כך נחמדה שנקראת "הפנתרים הלבנים", ואף אחד בבית-הספר שטעה, הרבה ובגדול בקשר לתהליכי הקליטה, לא נענש.
מרינה סולודקין: יש לי הרגשה שכשאנחנו יושבים כאן ואומרים שלכל תלמיד יש שעתיים או שלוש שעות נוספות, זה אימפוטנטיות, כי אי-אפשר לקלוט בצורה טובה עם מספר כל-כך קטן של שעות.
מרינה סולודקין: אני חושבת שהעובדה שהמצב הפוליטי לא מאפשר שיהיה לנו שר חינוך במשרה מלאה מאד משפיעה על דגשים בתהליכים במשרד החינוך.
מרינה סולודקין: אני גם חושבת שהעובדה שארגון מורים-עולים למעלה מחצי שנה לא קיבל שום כסף ושום תמיכה, גם כן אומרת משהו על ההתייחסות לתהליכי הקליטה של תלמידים-עולים.
מרינה סולודקין: אני אפנה אלייך, גברתי היושבת-ראש, וגם אל יושב-ראש ועדת החינוך.
מרינה סולודקין: אני חושבת שאנחנו צריכים לקיים ישיבה משותפת בנושא האינטגרציה, שהוא נושא חמור מאד, בענין הילדה מבאר-שבע, ולצאת עם מסמך מה עושים עם קשיי הקליטה, עם שעות נוספות ועם המצב שלא משתפר בבתי-הספר בישראל.
נעמי בלומנטל: רשות הדיבור למנכ"לית משרד החינוך, בבקשה.
שלומית עמיחי: יש הרבה דברים, אבל אני רוצה להתייחס לענין של הילדה שהתאבדה.
שלומית עמיחי: מאחר שהגיעו אלי בקשות, או הבעות אי-נחת מדו"ח הוועדה, קראתי בו שוב בעיניים אחרות, ואשר על כן ביקשתי למנות מישהי חיצונית למערכת, אשת חינוך שאני בטוחה שהיא תבדוק את הענין לפני ולפנים, ואם חלילה היתה איזו שהיא תחושה שרצו לתת גיבוי למנהלת או לצוות חינוכי, ולא נעשתה בדיקה לעומק, אני בטוחה שהבדיקה עכשיו תאיר את עינינו בצורה אחרת, אם צריך, לכל הממצאים, ואנחנו כמובן נשתף אחרים.
שלומית עמיחי: אנחנו רוצים ללמוד מהענין הזה, כי הטרגדיה היא של כולנו , לא של אדם לבד.
שלומית עמיחי: אתמול ביקרתי בבית-ספר בבאר-שבע.
שלומית עמיחי: למעלה מ-40% עולים חדשים, רובם יוצאי חבר העמים, הם אלה שקיבלו את פני.
שלומית עמיחי: ילדים מכתות א' עד ד'.
שלומית עמיחי: הם לא ב"מופת", הם במערכת שלנו, אבל הם למופת.
נתן שרנסקי: אז למה "מופת" לא במערכת שלכם?
נתן שרנסקי: זאת השאלה.
שלומית עמיחי: ראיתי שם ילדים שמחים, עם הורים שבאו ללוות אותם.
יורי שטרן: גם ההורים שמחים?
שלומית עמיחי: ההורים מאד שמחים והם משבחים את המערכת החינוכית.
נעמי בלומנטל: אינני יודעת כמה יספיקו לדבר, כי אנחנו נהיה קצת בלחץ של זמן.
נעמי בלומנטל: הנושא מאד כאוב.
נעמי בלומנטל: אני בכל-זאת רוצה להעלות דבר שאנחנו נוטים לשכוח, והוא מורים-עולים.
נעמי בלומנטל: אנחנו רגילים לחשוב תמיד, באו עולים, יפה מאד, וחושבים מיד על התלמידים.
נעמי בלומנטל: זה טבעי.
נעמי בלומנטל: הרבה מאד מורים עלו לארץ, וגם פסיכולוגים, וחייבים למצוא דרך לקלוט אותם בצורה הטובה ביותר ולשלב אותם בעבודה.
נעמי בלומנטל: למשל, יש לא מעט ילדים לא-יהודים, ואני שומעת כמה הם עשויים לסבול בבית-הספר.
נעמי בלומנטל: יש הרבה פסיכולוגים עולים חדשים.
נעמי בלומנטל: אני מאד מבקשת שתהיה פתיחות לענין הזה.
נעמי בלומנטל: יש הרבה מאד כוחות הוראה – פסיכולוגים עולים, ואני רוצה לייחד ישיבה לנושא ההשתלבות שלהם במערכת.
נעמי בלומנטל: כי המערכות סגורות, אין תקנים, והם לא נכנסים למערכת.
נעמי בלומנטל: נושא אחר שעלה בוועדה הוא הנושא של מופת.
נעמי בלומנטל: לרוב חברי הכנסת בוועדה יש התרשמות מאד טובה ממופת, ואנחנו מרגישים שהמערכת לא רואה את הפעילות הזאת בעין מספיק יפה.
נעמי בלומנטל: ייתכן שנקיים ישיבה פתוחה, עניינית בנושא הזה.
נעמי בלומנטל: אם ההורים מרוצים והתלמידים מרוצים, והמערכת פחות מרוצה, וחברי הכנסת מצד שלישי בכל-זאת מביעים עמדה ציבורית שקיימת, אולי כדאי שנבחן את זה ונראה איפה יש טעות.
נתן שרנסקי: לבדוק למה הם מחוץ לגדר.
שלומית עמיחי: זו מחשבה לדיון.
קוסטה שוויביש: בעוד חודשיים זה לא יהיה נושא לדיון, מפני שגם מופת וגם איגוד מורים-עולים יחוסלו על-ידי המערכת.
שלומית עמיחי: קריאת ביניים.
שלומית עמיחי: הדיון על מופת צריך להיות במסגרת דיון משותף עם ועדת החינוך בנושא שקרוי בחירת הורים, אזורי בחירה, קיום האינטגרציה שמדינת ישראל מחויבת לה על-פי החלטות הכנסת.
שלומית עמיחי: אני פקידה בענין הזה, אני לא קובעת מדיניות.
שלומית עמיחי: הדבר הזה לא השתנה, ולכן הרתיעה שאת רואה היא משום העובדה שמופת הוא מופת בקרב העלייה מרוסיה.
שלומית עמיחי: בקרב העלייה הוותיקה של ישראל יש לנו רעיונות אחרים ומאד יצירתיים לכל מיני בתי-ספר ייחודיים, ואנחנו מחויבים לשמור ולבדוק את המאזן של האינטגרציה במדינת ישראל.
שלומית עמיחי: עוד לא נוצר משהו אחר במקום, ויכול להיות שהגיעה השעה לקבוע משהו אחר, אבל לא אני זאת שקובעת.
נתן שרנסקי: ניקח דוגמה קצת פחות אקסלוסיבית – ארגון מורים.
נתן שרנסקי: אמרתי שאמנון רובינשטיין עשה מאמץ אדיר והכניס את ארגון מורים בגדול למערכת, והיום הם עוד פעם בחוץ.
שלומית עמיחי: הם לא בחוץ.
שלומית עמיחי: הכסף ישנו ושמור, ואם הוא יוחזר בתקציב המדינה ללא ניצול, אתם ואני - - - הכסף ישנו.
שלומית עמיחי: יש כללים של תמיכות, ולא אני קבעתי אותם.
שלומית עמיחי: זה גול עצמי למדינה בהרבה נושאים, לא רק בנושא של מורים-עולים.
שלומית עמיחי: הקריטריונים של מורים-עולים כבר פורסמו סוף-סוף, אבל על-פי החוק אין לנו זכות לקיים את הוועדה.
שלומית עמיחי: אני רוצה להגיד לכם שבנושא מורים-עולים הגעתי להסכמה עם האוצר.
שלומית עמיחי: אנחנו מקבלים אישור מיוחד שהכסף שישנו לא יילך לאיבוד ויעמוד בתחילת שנת התקציב הקרובה, כדי שנוכל אז להפעיל את ועדת התמיכות וניתן באותה שנה פעמיים.
שלומית עמיחי: כלומר, גם עבור מה שהיה ולא הצלחנו לנצל, וגם עבור מה שיהיה בשנת התקציב החדשה.
שלומית עמיחי: אני לא מכירה את אדוני, אבל האמן לי, הרבה שעות השקענו בחיפוש דרך איך כן לשלם, כי אנחנו מעונינים בפעולה הזאת.
שלומית עמיחי: אנחנו מחויבים לתקנות קשות מאד, שכולנו מתפרנסים מהן, ולא תמיד בכיף.
נתן שרנסקי: כדאי שהמערכת גם תכיר את יושב-ראש איגוד מורים-עולים.
שלומית עמיחי: אני מכירה את היושב-ראש הקודם.
שלומית עמיחי: לפני כמה שנים עסקתי בזה.
נעמי בלומנטל: חשוב מאד להדגיש את הנושא, בוודאי בוועדה זו, כי בוועדת החינוך לא כל-כך עולה השאלה שעולים חדשים יהיו חלק מן המערכת.
יורי שטרן: אני מצטער ומתנצל על כך שדיון כל-כך חשוב מתקיים בתקופה שכולנו רצים לכל מיני ישיבות בוועדות, וגם אני עוד מעט אצא.
יורי שטרן: אני חושב שכדאי שנקיים – לא במסגרת של ישיבת ועדה רגילה אלא יום עיון – כי הנושא הוא יותר מדי כואב.
יורי שטרן: מערכת החינוך פספסה את העלייה פעמיים.
יורי שטרן: היא פספסה אותה כתלמידים, וההצלחה היא מאד מוגבלת לעומת מה שהילדים היהודים היו מקבלים ולאלו הישגים היו מגיעים אם הם לא היו עולים ארצה.
יורי שטרן: כאן הם יורדים ברמה.
יורי שטרן: זאת אומרת, יש פה הידרדרות של הדור הצעיר לעומת המצב שאליו היו מגיעים ללא העלייה.
יורי שטרן: זה מעין פשע שנעשה במדינה, כמובן, ללא כוונה.
יורי שטרן: לגבי הילדים בני העלייה מאתיופיה קשה לי לפסוק בכיוון הזה, אבל העובדה שילדים אתיופים שנולדו בארץ מהווים אחוז גבוה פי כמה בקרב משתמשי הסמים גם היא מצביעה על כשלון נוראי.
יורי שטרן: הכישלון הזה נובע גם ממערכת החינוך וגם ממערכות חברתיות ואחרות.
יורי שטרן: היכולת של בתי-הספר מוגבלת, אבל יש להם כמובן תפקיד מאד חשוב, ואת התפקיד הזה, לדעתי, אתם לא ממלאים.
יורי שטרן: הפספוס השני נוגע דווקא לעלייה מחבר העמים, ההזדמנות שניתנה למערכת החינוך הישראלית לעלות כמה כתות.
יורי שטרן: אינני חושב שהיתה תקופה אחרת, לפחות בכמה העשורים האחרונים לקיום המדינה, שבה ניתנה הזדמנות למערכת החינוך לקלוט כל-כך הרבה מורים מעולים, במיוחד במקצועות שהם ברמה נמוכה בארץ: מדעי טבע, מתימטיקה, חלק ממקצועות האמנות.
יורי שטרן: אנשים שבדרך-כלל לא היו זזים מהמקום או היו גדלים פה, לא היו מגיעים בכלל לבתי-ספר, אבל המציאות דחפה אותם מהאקדמיה וממקומות אחרים בעבר שלהם, אל ההוראה.
יורי שטרן: אני ציפיתי בתחילת שנות התשעים, וגם כתבתי על זה מאמרים, שאחת התוצאות של העלייה היא מהפך בחינוך.
יורי שטרן: שלפריפריה יגיעו מורים מעולים, שרמת בתי-הספר תעלה, שרמת החינוך הטכנולוגי תעלה פלאים.
יורי שטרן: זה לא קרה כמו שציפיתי, וזה פספוס אך ורק של מערכת החינוך, וזאת מדיניות שנמשכת.
יורי שטרן: אתם דוחים החוצה את כל היוזמות החדשות.
יורי שטרן: אתם דוחים את המורים הטובים, אם הם לא מתאימים עצמם למערכת החינוך הנוכחית עם כל הנהלים שלה, שלדעתי הופכים להיות עוד יותר גרועים.
יורי שטרן: כל הרעיון של אינטגרציה שהוא מתן הזדמנות לחלשים לצאת מהחולשה ולגדול, פועל להיפך.
יורי שטרן: לוקחים את המצטיינים ומורידים אותם – וזה לא מהיום, אבל השטח האפור שנוצר בין התלמידים הוא נורא ואיום.
יורי שטרן: לכן גם מופת לא נקלט ולכן גם מורים-עולים לא כל-כך מצליחים, ושובו, וכל היוזמות האלה שהיה צריך לא רק לברך עליהן אלא לתמוך בהן, לפתח אותן וללמוד מהן, לתקן במקום שראוי לתקן ולאמץ את הכיוונים החדשים, זה לא קורה, והתוצאה היא לא רק פגיעה קשה במבוגרים, פגיעה קשה בילדים עולים, כי זה היה יוצר אווירה הרבה יותר ידידותית והרבה יותר נוחה לקליטתם, אלא בסופו של דבר זה פספוס נוראי של מערכת החינוך.
יורי שטרן: ואם אנחנו רואים היום את התוצאות במבחני מתמטיקה, שאנחנו נהיה האחרונים בעולם, איפה אנחנו עם האחוז אולי הכי גדול של מתמטיקאים פר אלף תושבים.
יורי שטרן: אני חושב שאם אנחנו לוקחים את הפרמטרים של תשומות, כמה כוחות יש לנו וגם כמה כסף אנחנו משקיעים בחינוך, ורואים את התוצאה לעומת סינגפור או איראן – איזה מין דבר זה?
יורי שטרן: ההישגים ברוסיה, שזאת מדינה מתפרקת ואין שם כסף לחינוך, גבוהים מההישגים של התלמידים היהודים במדינת ישראל.
יורי שטרן: ואם את לוקחת את ההישגים של רוסיה, כל המשלחות שהם שולחים לתחרויות במתמטיקה, כולם יהודים.
יורי שטרן: מה קורה עם אותם ילדים, עם אותן משפחות שעולות ארצה?
יורי שטרן: איך אתם הצלחתם במערכת החינוך להוריד להם את הראש?
יורי שטרן: לדעתי זה מצב קטסטרופלי ובדורות הבאים אנחנו "נאכל" את זה.
יורי שטרן: את מדברת על אינטגרציה ועל כל מיני נהלים.
יורי שטרן: זה בכלל פלא איך המוח היהודי ממציא פטנטים, שאחר-כך כל משרדי הממשלה לא מסוגלים להתמודד אתם.
יורי שטרן: הם בעצמם קבעו כללים שלא יכולים לצאת מהם.
שלומית עמיחי: על האינטגרציה אתה אומר את זה?
יורי שטרן: גם על האינטגרציה, אבל כעת התייחסתי לדברייך על ההנחיות של החשב הכללי ועל הכלל של מניעת כפל תמיכות.
יורי שטרן: אם את כמנכ"ל, ולא רק את, רואים שזה מביא לאבסורדים, למה אתם לא מכנסים את ועדת המנכ"לים עם החשב הכללי ומנסים למצוא נוהל חדש?
יורי שטרן: הרי אתם רואים את הפגיעה הזאת יום-יום בארגונים הכי תמימים, אפשר להגיד, אלה שעוסקים רק בעבודה ולא יודעים לנסח בצורה מתוחכמת את הפניות שלהם, שמאפשרות לחלוב את כל הפרות, למרות הנהלים.
יורי שטרן: אתם רואים את הפגיעה הזאת ואתם לא צועקים געוואלד וקוראים לנו חברי הכנסת לקיים פה ישיבות על גבי ישיבות כדי לפתור את הבעיה.
יורי שטרן: זה פשוט לא ייאמן.
יורי שטרן: אני שמעתי, ואני מקווה שאני טועה, שאתם רוצים לאחד את מח' הקליטה עם מח' הרווחה, שזה בכלל מכניס את כל התלמידים העולים לקטגוריה של חלשים, של נזקקים, כאשר אנחנו צריכים לפתח את המצוינות.
יורי שטרן: אם זאת הרפורמה שאתם הולכים לעשות, זאת פגיעה נוספת.
יורי שטרן: אני מבקש, אם יש תוכניות כאלה, לא לבצע אותן.
יורי שטרן: כבוד היושבת-ראש, בנסיבות הקיימות הדיון הזה נפל על היום ועל התקופה שאי-אפשר לשבת ולדון.
נעמי בלומנטל: אולי תהיי מוכנה שנקיים בהקדם עוד ישיבה בנושא הזה.
שלומית עמיחי: בהחלט.
שלומית עמיחי: אני לא הולכת לבחירות.
יורי שטרן: אני מציע שנקיים יום עיון בנושא הזה, ביום שאין ישיבת כנסת, כי זה נושא שמחייב שעות וברמה מאד-מאד יסודית לשבת ולאפשר לכמה שיותר אנשים שמביאים את האלטרנטיבה, להציג אותה, להסביר אותה, להראות את ההישגים ואת הבעיות, ואולי כך נוכל ליצור שינוי במערכת.
יורי שטרן: אני מתנצל שאני צריך ללכת.
נעמי בלומנטל: רשות הדיבור למר חייב להב.
נעמי בלומנטל: אחריו – יחיאל שילו.
חיים להב: אני רוצה לדבר על היבט נוסף.
חיים להב: מעבר להיבט של המאמץ למנוע נשירה המשרד עושה, כמובן, מאמץ נוסף, וזה טיפול בנושרים בקהילה באמצעות היחידות לקידום נוער.
חיים להב: לא מזמן התקיים כאן דיון בנושא הזה ופרסנו את הפעילות שלנו, ואני חושב שחשוב לראות את זה גם בתוך הפרספקטיבה.
חיים להב: זה מאמץ לא פשוט, ולמרות המספרים הכואבים המשרד לא מרים ידיים.
חיים להב: אנחנו נמצאים גם בקהילה עם העובדים של קידום נוער.
חיים להב: אנחנו מטפלים ב-3,500 בני נוער עולים גם מחבר העמים וגם מאתיופיה.
חיים להב: מתוכם 670 בני יוצאי אתיופיה, ויש גם קבוצה גדולה מאד של יוצאי קווקז, שחשוב להזכיר אותם על רקע הנתון הלא פשוט של הנשירה בתת-קבוצה הזאת.
חיים להב: הפעילות במישור הזה נעשית – א.
חיים להב: כדי להחזיר את מי שאפשר להחזיר.
חיים להב: ב.
חיים להב: את מי שאי-אפשר להחזיר, לייצר מסלולים אלטרנטיביים של למידה, של הכנה לעולם העבודה ושל הכנה לגיוס.
חיים להב: את הדברים האלה פרסנו כבר כמה פעמים בוועדה זו, ואני חושב שחשוב לראות את זה גם בתוך הפרספקטיבה של הדיון היום.
נעמי בלומנטל: יש לנו בעיה, שהמנכ"לית לא מגיעה לכל ישיבה שלנו.
נעמי בלומנטל: מר יחיאל שילו, בבקשה.
יחיאל שילו: מחצית מהאוכלוסייה שלנו היא אוכלוסיית עולים, חלקם אתיופים וחלקם יוצאי ברית-המועצות לשעבר.
יחיאל שילו: אם אנחנו מסתכלים על המושג כפי שהמנכ"לית דיברה, שזה רק ילד שאינו עובד ואינו לומד לפי ההגדרה המקצועית, אני יכול לומר שמרבית הילדים שעוזבים את הפנימיות נקלטים בסופו של דבר במערכת החינוך הרגילה והמקומית.
יחיאל שילו: אני יכול לומר שבשנים האחרונות יש בלימה גדולה מאד מבחינת עזיבה.
יחיאל שילו: אני לא קורא לזה נשירה, כי הם עוזבים ונקלטים במערכת העירונית.
יחיאל שילו: יש בלימה גדולה של אלה שעוזבים את הפנימיות ועוברים לקהילה.
יחיאל שילו: בשנתיים האחרונות הכנסנו פונקציה חדשה של קב"ס פנימייתי ב-22 פנימיות ואנחנו הולכים להרחיב את זה.
יחיאל שילו: תוכניות נוספות שלנו אלה מחנות הכנה.
יחיאל שילו: ילדים חדשים שמגיעים לכתה ז', ח' וט' במערכת החינוך הפנימייתית עוברים מחנה הכנה של חמישה ימים לפני כניסתם למערכת הפנימייתית.
יחיאל שילו: מעטים מביניהם שלא מוצאים את מקומם, עוזבים.
יחיאל שילו: אנחנו רק צריכים להבין שלא כל ילד "בעייתי" שמגיע למערכת הפנימייתית מסוגל להחזיק מעמד ולהסתגל לאותה מערכת.
יחיאל שילו: לפני מספר שנים היתה לנו תוכנית של קרוב לאלף תלמידים בנושא פנימיות יום, שלמעלה מ-70% מהם היו יוצאי ברית-המועצות לשעבר ויוצאי אתיופיה.
יחיאל שילו: בגלל בעיות תקציביות יצאנו מהענין הזה.
יחיאל שילו: יש לנו כוונה, החל מהשנה הבאה להיכנס גם לנושא פנימיות יום.
יחיאל שילו: לכל פנייה ופנייה יש, כמובן, תוכניות למניעת נשירה.
יחיאל שילו: במערכת הפנימייתית יש מודעות גדולה מאד לנושא של מניעת נשירה ומניעת עזיבה של פנימיות.
יחיאל שילו: אנחנו לא מעזיבים אף ילד.
יחיאל שילו: דרך אגב, 50% מהילדים בדרך כלל עוזבים מרצונם.
יחיאל שילו: הילדים שמורחקים מהפנימיות מורחקים על רקע של התנהגות מאד-מאד בעייתית, ולא כאן המקום לפרט.
יחיאל שילו: עד כאן בקצרה.
אברהם ירדאי: בשנים האחרונות, ובמיוחד בשלוש-ארבע השנים האחרונות אנחנו שומעים הרבה דיבורים על חינוך, אבל ככל שמדברים יש יותר פשיעה, יש יותר עבריינות ויותר נשירה של יוצאי אתיופיה.
אברהם ירדאי: יושבת-ראש הוועדה אמרה שיש תקציב של 230 מיליון שקל ליוצאי אתיופיה.
אברהם ירדאי: זה סכום מדהים, שאנחנו לא יודעים איפה הוא.
אברהם ירדאי: כמו שכולנו יודעים, לפני שש שנים הוקם מרכז היגוי של עולי אתיופיה במערכת החינוך, שהרציונל שלו היה השלמת חינוך של יוצאי אתיופיה בשעות הבלתי-פורמליות.
אברהם ירדאי: הגוף הזה הוקם על-ידי אמנון רובינשטיין, ולאחר-מכן נתמך על-ידי זבולון המר.
אברהם ירדאי: הכיוון היה טוב, אבל הגוף הזה הלך מדחי אל דחי והפך לכלי שמשתמשים בו כל מיני אנשים, כל מיני גופים.
אברהם ירדאי: לפני מספר חודשים היתה פנייה אל מנכ"ל משרד החינוך ובה זעקה של שמונה עובדים מקצועיים שעבדו במקום הזה חמש-שש שנים, ואין אוזן קשבת.
אברהם ירדאי: היום יש שם כמה פקידים שמשמשים כמנהלים בכל מיני תארים, וזה לא יכול להימשך.
אברהם ירדאי: יש בעיה בקרב יוצאי אתיופיה ומשרד החינוך צריך לדאוג לכך שהתקציבים האלה יגיעו ישר לקהילה ולילדים ולא יילכו לכל מיני כיוונים ויפתרו בעיות של כל מיני אינטרסנטים.
אברהם ירדאי: עשו מכרז, והמכרז היה תפור.