GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
צבי האוזר: מה שאומר ממה נפשנו מכך שאותם אלה שהתנתקו מישראל לחלוטין, אבל יש להם את הזכות ויש להם 700 דולר מיותרים, אז הם כן משתתפים.
צבי האוזר: זאת אומרת, אין מניעה בהקשר הזה להגיד: מי שחי X שנים בחוץ לארץ מנוּע גם מלהגיע לישראל ולהשתתף פתאום ביום הבחירות.
צבי האוזר: אם לא היית X זמן לפני יום הבחירות בישראל אתה מנוּע, כי אז באמת היתה מטרה זאת להפריד בין אלה שקושרים את גורלם בישראל ובין אלה שלא, באמת בא לידי - - -
עינת וילף: ...
עינת וילף: את האזרח בלי כתובת בישראל.
עינת וילף: אם אין לך כתובת אז אתה - - -
צבי האוזר: לא, אז אני אומר:
צבי האוזר: אם אין לי כתובת כנראה אין לי את הזכות.
צבי האוזר: אני לא רשום בפנקס הבוחרים.
צבי האוזר: אבל כל מי שרשום בפנקס הבוחרים ויש לו כסף, גם אם הוא עזב את ישראל ולא חותם על שום הצהרה וזה יותר מ – 4 שנים וזה יותר מפעמיים, אז הוא יכול כל פעם לקנות ב – 700 דולר, לבוא ולהצביע.
צבי האוזר: מדינת ישראל לא מונעת ממנו.
צבי האוזר: לא מחייבת אותו לגור בישראל 180 יום לפני תאריך הבחירות ברציפות.
עינת וילף: למה בעצם לא תיירים?
עינת וילף: כלומר, אם אנחנו מסתכלים על זה מנקודת מבטך של זכות שאדם לא מממש בשל היותו פיזית לא במדינת ישראל, למה להקל, לצורך העניין, על מישהו שנסע ללימודים מאשר מישהו שבחר לנסוע לשבועיים לפריס?
צבי האוזר: תיראי, קודם כל אני חושב, ושוב, זאת עמדתי האישית בלבד, אני צריך לשאוף כהגדרות דמוקרטיות בסיסיות שמדינה שגם מכבדת את זכויות אזרחיה - - -
עינת וילף: בן אדם יכול לגור בארץ ולא לממש.
צבי האוזר: לא, אני אומר ככה, את יכולה להגיד: הוא יכול לבחור שלא לצאת לטיול באותו זה, נגיד, אבל עדיין אני בעד גישה, בסופו של דבר, מקלה מבחינה טכנית.
צבי האוזר: עכשיו, אני לא יודע מה המשמעויות של קלפיות וההיבטים הזה, אם גם לכל התיירים יתנו, אבל אני אינני "נופל מהכיסא" אם נגדיר את זה ככה, אם גם יתנו לתיירים את זכות ההצבעה.
צבי האוזר: אני חושב שבהסתכלות כוללת.
יגאל צרפתי: הם גם כן זכאים שמרכז חייהם בישראל.
צבי האוזר: לכן אני חושב שככל שהזמן עובר הטכנולוגיות מאפשרות לנו תהליכים יותר יעילים ויותר אפקטיביים לאפשר לכמה שיותר אנשים שהם בעלי הזכויות האלה, למממש אותם.
צבי האוזר: אני חושב שהשיל הוא, בראש ובראשונה בהקשר זה באמת שיח זכויות.
צבי האוזר: יש לך זכות ומקשים עליך לממש אותה והשאלה היא אם זה הסדר הוגן?
צבי האוזר: אני לא בטוח שההסדר הנוכחי הוא הסדר הוגן, כמו שאמרתי, שמאפשר לאלה שנמצאים בפנקס הבוחרים ושיש להם כסף להצביע, אלה שנמצאים בפנקס הבוחרים ואין להם כסף להצביע.
צבי האוזר: נדמה לי שלא שמה קו ההוגנות עובר.
צבי האוזר: אני חושב שהאינטרס של מדינת ישראל, באופן כללי, אין לי ספק, אני לא יודע אם יש מחקרים שמראים את ההשתתפות בבחירות כסנטימנט להזדהות עם המדינה, אבל נדמה לי שבכל המדינות הדמוקרטיות אחד התובנות הבסיסיות של השיטה הדמוקרטית זה להרחיב עד כמה שאפשר את מעגל המעורבים במשחק הדמוקרטי, להרחיב עד כמה שאפשר את אלה שמשתתפים.
צבי האוזר: אנחנו מצרים על כך שאחוז המשתתפים בבחירות בתוך מדינת ישראל יורד ואנחנו שמחים שהוא עולה.
צבי האוזר: אנחנו רואים מה קורה במדינות דמוקרטיות אחרות.
צבי האוזר: אין לי פה הנתונים על ארצות הברית, כמה אנשים מצביעים בכלל בארצות הברית, בבחירות בארצות הברית.
צבי האוזר: שיעור השתתפות נמוך מטריד את מי שחרד להסדר הדמוקרטי.
צבי האוזר: נדמה לי כאמירה כללית אני יכול להגיד.
צבי האוזר: זאת אומרת, אם במדינת ישראל היו, נגיד, משתתפים, בכוונה כדוגמה קיצונית, 20 אחוז רק, היינו אומרים: ... בספק.
צבי האוזר: יש לנו עניין שכמה שיותר אנשים ישתתפו.
צבי האוזר: אותו היגיון שמדריך אותנו להגדיל את היקף המשתתפים במשחק הדמוקרטי, שיעור המשתתפים בתוך גבולות מדינת ישראל צריך, לעניות דעתי ושוב אני חוזר ואומר: הכל לעניות דעתי, להרחיב גם את שיעור המשתתפים של בעלי אותה זכות קיימת במסגרת, כמו שאני אומר, הסדר הוגן ושיח זכויות אל מול אותה אוכלוסייה.
צבי האוזר: עכשיו, כמובן שגם כאן יש היבטים של מידתיות והיבטים של סבירות והיבטים של תהליכים אולי הדרגתיים וצריך לבחון ואולי לא צריך לקפוץ מאחד למאה בקפיצה אחת וצריך להבין וללמוד מה המשמעויות של כל הדברים ולראות האם אותה אפשרות לא פותחת פתח למניפולציות כאלה ואחרות.
צבי האוזר: אני לא יודע איך יתנהג קיבוץ הבוחרים שלא בוחר במדינת ישראל, אנחנו לא מכירים את התופעות האלה כי לא התמודדנו איתם כמובן.
צבי האוזר: לכן גישה, בשלב זה, מתונה, סבירה, מידתית נראית לי גישה נכונה.
צבי האוזר: אני מציע לא להיבהל ממנה.
צבי האוזר: בראייה בסיסית אני מציע לראות באמת את הערכים הבסיסיים שבאים לידי ביטוי באותה הצעה ואני מציע לראות את התמונה כולה, כמו שאמרתי, אנחנו כמדינת ישראל, צריכים יותר ויותר להעסיק את עצמנו, להקצות גם זמן, מה שנקרא: מחשבה.
צבי האוזר: גם כסף, נשמע אולי ...
צבי האוזר: בתפוצה היהודית ישראלית שנמצאת מחוץ למדינת ישראל.
צבי האוזר: זו אחת המשימות של המאה 21.
צבי האוזר: אנחנו משנים את פנינו מה היה פעם הערבות ההדדית הזאת בין העם היהודי למדינת ישראל.
צבי האוזר: הייתי אומר ב – 50 שנה הראשונות היה איך התפוצה מסתכלת על ישראל ועוזרת לישראל.
צבי האוזר: היום – איך ישראל מתחזקת ונמצאת בדיאלוג, הייתי קורא לזה, שוב, קונסטרוקטיבי עם התפוצה היהודית וזה אחד הכלים, בעיני, הרלוונטיים.
צבי האוזר: שוב, לסיום או לסיכום כל הדברים שאמרתי כאן הם בחזקת מחשבות ראשוניות, תגובה והארות ב – א' לאותו דו"ח באמת מאיר עיניים ומעורר מחשבה וכולם משקפות את עמדתי שלי.
צבי האוזר: עמדת הממשלה, כפי שציינתי בתחילת דברי, באה לידי ביטוי באותו סעיף.
עינת וילף: האם יש התייחסויות?
חגי אליצור: אני חגי ממשרד ההסברה והתפוצות.
חגי אליצור: קודם כל, מעבר למה שמזכיר הממשלה אמר על השיח של הזכויות והמימוש שלו, שזה לגמרי, זו אחת הסוגיות המרכזיות, אז יש כאן כמובן את ההיבט ההצהרתי, יוגב הזכיר אותו הרבה, של באמת היחס שלנו לישראלים שנמצאים בתפוצות ולקשר שלנו איתם וכולי, בהיבט הזה אני חושב שצריך לקחת את הארבע שנים האלה במחשבה נוספת, כיוון שיש כאן גם היבט הצהרתי, ברגע שמדינת ישראל תגיד: עד 4 שנים אני מחשיבה אתכם ככאלה שהולכים לחזור יש לזה, מעבר לעובדה הסטטיסטית שזה נכון, יש לזה גם היבט הצהרתי מאד משמעותי, שמדינת ישראל תגיד לישראלים בתפוצות: עד 4 שנים אנחנו מחשיבים אתכם כחלק ממדינת ישראל וצריך גם את זה לקחת בחשבון.
עינת וילף: אתה מתייחס לצד ההפוך, שכאילו אחרי 4 שנים ישראל בעצם תגיד להם: אנחנו לא רואים אתכם כשייכים.
חגי אליצור: נכון.
חגי אליצור: יש כאן היבט, בדיוק כמו שיש היבט הצהרתי בלהגיד להם: אנחנו רוצים לשנות את החוק שתצביעו, כי אתם חלק, אנחנו מבינים שיש תפוצה ישראלית ואתם חלק ממדינת ישראל, צריך לקחת בחשבון גם את הצד ההפוך.
חגי אליצור: ברגע שאתה שם גבול, גם לגבול יש לו הצהרה לשני הכיוונים.
יוגב קרסנטי: זה החלטה שלהם.
חגי אליצור: אז זאת השאלה.
חגי אליצור: השאלה האם אתה כמדינה משלים עם הגבול הסטטיסטי הקיים היום, אתה אומר: זה הגבול מבחינתי, עד 4 שנים אני רואה בהם חלק ממדינת ישראל.
יגאל צרפתי: אבל אתה עדיין אחרי 4 שנים משאיר לו את האופציה להחליט איפה מרכז חייו.
חגי אליצור: זה נכון.
עינת וילף: זה לשיטתך.
עינת וילף: זה לא להמלצת המכון.
יגאל צרפתי: נכון.
חגי אליצור: אני אומר יכול להיות שאם אנחנו נרחיב את זה, אז אנחנו דווקא נרוויח פה משהו, נקודת החלטה שכרגע נמצאת אחרי 4 שנים, יכול להיות שנדחה אותה ונרוויח עוד אנשים.
חגי אליצור: זה מה שאני אומר.
חגי אליצור: אני רק שואל האם הגבול הוא על פי הסטטיסטיקה הקיימת או שאנחנו יכולים לעשות כאן צעד אקטיבי בשביל להגדיל אותו?
יוגב קרסנטי: היום הגבול הזה עובר ברגע שיצאת מנתב"ג – נמל התעופה בן גוריון – דרך אגב.
יוגב קרסנטי: אם נשארת אחרי שנה אז אתה מוגדר כבר כישראלי מהגר בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
עינת וילף: לפי הלמ"ס, לא לפי משרד הקליטה.
יוגב קרסנטי: עכשיו חשוב אולי להוסיף פה נקודה: ההמלצות האלה, כמו שאמרתי, הם רצו, היתה כוונת מכוון ליצור איזה שהיא היררכיה בין מי שחי במולדת ומעורב בחיים שקורים, במה שקורה פה ומושפע מזה באופן ישיר, לבין מי שבחר שלא לחיות כאן.
יוגב קרסנטי: יחד עם זה, בהמשך לדבריו של מזכיר הממשלה, פירטנו בנייר גם שאנחנו ממליצים, בדומה למה שיש באיטליה, ליצור איזה שהוא גוף ייצוגי שיאפשר לישראלים בחו"ל, לאלה שנשארו מעבר ל – 4 שנים וליהודים שחיים בחו"ל גם כן להשפיע באיזה שהוא אופן, אני לא בטוח אם המקום הנכון הוא בתוך הכנסת, או גוף שיהיה ליד הכנסת, או כל מקום אחר, אבל שהקול שלהם כן יישמע במערכת הציבורית הישראלית.
יוגב קרסנטי: יש, מה שנקרא, מועצת האיטלקים בחו"ל, לצורך העניין הזה.
יוגב קרסנטי: התוקף של ההחלטות שלה הוא לא מחייב כמובן, זה גוף שמסתמך על הסכמיות, אבל הוא לפחות מביא לזירה הציבורית את הקול של התפוצות, של מי שמהתפוצות לפחות בוחר בגוף הזה ולהשמיע דרכו את הקול שלו.
בר - יוסף: זה פרויקט אחר.
עינת וילף: אבל הוא כן רלוונטי כי אני חושבת שגם לשאלה שלך, חגי, ההתלבטות, הסיבה גם שאני ביקשתי את הדיון הזה, כי אני מתלבטת בנושא הזה והדבר שאתה מדבר עליו אנחנו אומרים: או.
עינת וילף: יש את האמצעי הזה של הצבעה והוא אמצעי מאד דרמטי.
עינת וילף: הוא באמת גם כמו שאמר מזכיר הממשלה, הוא האמצעי הבסיסי ביותר של השתייכותך למדינה ולחברה האזרחית באותה מדינה.
עינת וילף: השאלה אם אנחנו רוצים לתת את האמצעי הדרמטי הזה למי שאינו חי במדינה.
עינת וילף: גם אם זה לכמה שנים והשאלה עד מתי?
עינת וילף: גם צריך לבחון אותו בהשוואה לכלים אחרים.
עינת וילף: כלומר, אם המטרה היא לחזק את הקשר בין מדינת ישראל לישראלים בחו"ל?
עינת וילף: מזכיר הממשלה דיבר על עניין של זכויות ומימוש זכויות והוגנות.
עינת וילף: זה היבט אחד, אני מודה שזה היבט שאישית, אם אנחנו מחפשים לעשות צדק חברתי יש לי רשימה של 700 דברים לפני הצבעה של ישראלים בחו"ל.
עינת וילף: אז אני מודה שההיבט של צדק חברתי פחות חשוב לי בהקשר הזה.
צבי האוזר: ההוגנות התכוונתי באופן כללי.
צבי האוזר: צדק חברתי נתתי את זה ברמה, הייתי אומר, חצי קוריוזית.
צבי האוזר: יש הבדל מי מישהו שמעניקים לו זכות, מישהו שיש לו זכות והשאלה איך הוא מממש.
עינת וילף: כן, אבל אני אומרת, אם אני מסתכלת בראייה של העדיפויות השונות, אותי מעניין הכלי הזה בהקשר של חיזוק הקשר עם הישראלים בחו"ל.
עינת וילף: אז צריך להשוות אותו לאמצעים אחרים.
עינת וילף: בוא נגיד שהמדינה אומרת: צריך, כמו שהיום בישראל צריך קלפי פר 1,000 איש.
עינת וילף: זה בארץ המצב בעת בחירות כלליות.
עינת וילף: אז יש לוגיסטיקה ויש כסף ויש קמפיינים, יצטרכו לתת יותר כסף לפריימריז ולמימון מפלגות כי כולנו נתחיל לטוס לחו"ל, אז כל הדברים האלה עולים כסף והשאלה אם למשל אנחנו לוקחים את אותו סכום כסף ושמים אותו במנגנון אחר לחיזוק הקשר עם הישראלים בחוץ לארץ?
עינת וילף: בין אם זה מועצת העם היהודי ליד הכנסת ובין אם זה הקמת בתי ביאליק, או בתי תרבות ישראל בחוץ לארץ.
עינת וילף: כלומר, השאלה היא אם אנחנו מסתכלים כרגע רק מנקודת המבט של איך מחזקים את הקשר שבין ישראל לישראלים שבחו"ל ובסוף יסתבר לנו שהגדלת ההצבעה, לא יודעת, עולה 10 מיליון שקלים, סתם זורקת משהו, מיליון שקלים, אפילו זיל הזול, האם את מיליון השקלים האלה אין לנו משהו אחר שמביא לנו תוצאה דומה?
עינת וילף: כי צריך גם לשאול: או.
עינת וילף: אנחנו דיברנו, אמרנו שבסוף לפי המלצה של 4 שנים כנראה יש לנו כאן מנדט, כ – 30,000, ... אפילו גבוה, כי אמרת 60,000 בחו"ל ואחוז הצבעה, נגיד 50 אחוז שהוא יותר ברף הגבוה, שזה 30,000, שזה מנדט.
עינת וילף: השאלה: האם בשביל מנדט אנחנו, האם המנדט הזה באמת משפיע על תחושת השייכות של ישראלים?
עינת וילף: האם באמת ישראלי שנמצא בחו"ל ל – 4 שנים אומר, כמו שאני אמרתי כשהייתי בחו"ל ל – 6 שנים: בעסה, הייתי שמחה להצביע, אבל זה לא השפיע כהוא זה על עוצמת הקשר שלי עם ישראל והתחושה שלי שישראל היא מרכז חיי.
עינת וילף: כלומר, השאלה אם באמת יש כאן גם השפעה על תחושת הקשר?
עינת וילף: או שבסוף אנשים אומרים: בעסה, הייתי שמח להצביע, אבל זה לא באמת מזיז אותם, או כמו שחגי אומר: זה לא שאם כן ניתן, או לא ניתן, או ניתן 4 שנים או 8 שנים, פתאום יתברר שעוד 10,000 ישראלים חוזרים כל שנה.
צבי האוזר: אבל התפשרת על הזכות שלך.
עינת וילף: אמרתי: בעסה, אבל זה לא - - -
בר - יוסף: תיראי עינת, יש שאלה איך מתייחסים לזה?
בר - יוסף: אם את מתייחסת למניפה של פעולות לחיזוק הקשר, זה חלק טבעי במניפה.
עינת וילף: אני שואלת אם לא למצות את המניפה לפני שמגיעים לדבר הזה, שהוא בסך הכל דרמטי?
בר - יוסף: אני לא חושב.
בר - יוסף: אני חושב שזה יוצר עיוות.
בר - יוסף: אין ספק שהוא מגדיל את המאגר של המצביעים ובתוך פעולות ששוקלים יש לזה גם יתרון כזה.
בר - יוסף: אבל יש גם, אני מאד מסכים עם מזכיר הממשלה שיש גם חובה של המדינה לשמור על הזכות שלהם.
בר - יוסף: עכשיו, יש שאלה נוספת שהיא באמת הנרטיב הציוני, שיש לזה משקל ואם התייחסת למאמר של אבינרי - - -
עינת וילף: עדיין לא.
עינת וילף: אני רוצה להתייחס.
בר - יוסף: הוא מתייחס בעיקר לעניין הזה.
בר - יוסף: אז אני חושב שהמידתיות שבהמלצה זה באמת, זו דרך נכונה לגשת לנושא.
בר - יוסף: זה מתקן עיוות.
בר - יוסף: זה קבוצה של אנשים שבאמת הם חלק מההתקדמות הישראלית אם בתפקידים שהם ממלאים, אם בקידום של המדע, טכנולוגיה, הרפואה דרך התקופות שהם שוהים בחו"ל.
בר - יוסף: אין שום סיבה לנתק אותם.
בר - יוסף: אז את לוקחת את הקבוצה הזאת, אני דווקא - - -
עינת וילף: אבל השאלה אם זה מנתק אותם?
עינת וילף: זו השאלה שלי.
עינת וילף: השאלה אם זה באמת מנתק אותם זה שלא נתנו להם להצביע ב – 4 שנים הראשונות?
צבי האוזר: לא, השאלה אם זה לא מפלה אותם?
בר - יוסף: אם אתה מפלה זה לא מנתק.
בר - יוסף: אני גם הייתי 4 שנים בחו"ל כשליח של עיתון וזה מאד חרה לי שלא יכולתי להצביע, מה עוד שאתה רואה, אם אתה חי במקום שיש הצבעת ישראלים, כי יש שליחים רשמיים או פסיאודו רשמיים, אני לא מבין בכלל את האפליה.
בר - יוסף: אתה יכול להיות היום שליח של המדינה בהרבה מאד גופים.
בר - יוסף: אנשי רפא"ל – הרשות לפיתוח אמצעי לחימה - למשל, שנמצאים שם, אנשים שעובדים בשיתוף פעולה מדעי.
בר - יוסף: מה הסיבה למנוע מהם את הזכות?
בר - יוסף: אני לא חושב שצריך להירתע ממה הם יעשו אחרי 4 שנים.
בר - יוסף: זאת החלטה באמת של אנשים שאו שהם חלק מהקולקטיב, או שהם לא חלק מהקולקטיב.
צבי האוזר: והמלצה להצביע פעם אחת.
בר - יוסף: בדיוק.
צבי האוזר: במערכת בחירות אחת.
בר - יוסף: זה יכול לקרות פעמיים.
צבי האוזר: זאת אחת ההמלצות.
צבי האוזר: גם אם במהלך 4 שנים יש יותר ממערכת בחירות אחת, אתה מקבל את הזכות, אתה יכול לממש את הזכות הזאת רק פעם אחת.
בר - יוסף: לא, לא, לא פעם אחת.
יגאל צרפתי: כל מה שאמרתם לא נופל על הבחירות הבאות באותה קדנציה?
בר - יוסף: לא, לא, אם זה באותה תקופה זה נופל, בוודאי.
בר - יוסף: לפחות פעם אחת.
עינת וילף: היתה כאן התייחסות, בבקשה.
אלה סבן: אלה סבן, מהמשרד לקליטת עליה.
אלה סבן: בהמשך למה שחגי אמר רציתי להעיר שדווקא החיתוך הזה של 4 שנים יכול ליצור אפילו ריחוק של האוכלוסייה ובעצם, תראי, גם בשנים האחרונות משרד הקליטה בעצם עושה מאמץ מאד גדול לשנות את התדמית של הישראלים הנמצאים בחוץ לארץ בעיני האוכלוסייה כאן בארץ.
אלה סבן: כמו שאמרנו קודם, הם לא יותר "נפולת של נמושות" ואנחנו אומרים כל הזמן ויוצאים בקמפיינים שאנחנו רוצים אותם בחזרה הביתה.
אלה סבן: מדינת ישראל רוצה אותם.
אלה סבן: אנחנו עושים גם תכניות ושיווק וכל מה שצריך ובעצם יצרנו איזה שהיא תדמית שונה לישראלים.
אלה סבן: אני השתתפתי בקבוצות מיקוד בארצות הברית בלוס אנג'לס ובניו יורק, של ישראלים שהם בעצם אמרו שכל ההטבות שאנחנו נותנים להם, פה 1,000 דולר, פה 1,000 שקל, זה לא מה שיחזיר אותם הביתה.
אלה סבן: מה שיחזיר אותם הביתה במיוחד זה הצהרה שאנחנו רוצים אותם כאן בבית.
אלה סבן: הצהרה שאנחנו רוצים אותם כאן בבית החיתוך הזה של 4 שנים יכול ליצור איזה שהוא מן פער כזה בין אלה שכאילו רצויים ואלה שאחרי 4 שנים פחות רצויים.
אלה סבן: אנחנו כבר לא כל כך רוצים אתכם.
אלה סבן: כי למה?
אלה סבן: כי החלטנו ככה 4 שנים.
אלה סבן: אני רוצה להגיד שבכל השיח הזה בכל הקבוצות מיקוד שהייתי, היינו ב – 6 קבוצות מיקוד בכל מיני אוכלוסיות שהגענו אליהם, כולם מדברים באיזה שהיא סקלה, בואו נגיד, בין הירוק לאדום, כולם נמצאים על הקו הזה לחזור באיזה שהוא שלב בחיים לארץ.
אלה סבן: אז פעם אחת זה כשהילד אולי יהיה בן 16, כדי שהוא לא יתבולל.
אלה סבן: או פעם אחת שמיציתי את החוויה שלי, או מיציתי את הזכות שלי לעשות עסק ולפתוח ולהצליח.
אלה סבן: זה נמצא כל הזמן בסקלה.
אלה סבן: הדיבור והשיח בינם לבין עצמם ובין המשפחות שלהם נמצא כל הזמן על לחזור.
אלה סבן: אני חושבת שיש בחיתוך הזה איזה שהוא סוג של גורם שיכול ליצור בעייתיות בהצהרה שלנו כלפיהם את מי אנחנו רוצים ואת מי אנחנו לא רוצים.
עינת וילף: את מעלה נקודה חשובה וגם אני מתלבטת בה.
עינת וילף: השאלה אם ההגבלה, אולי צריך לבחון הגבלה שהיא לא מגבילה בזמן אבל כן מראה השתייכות, זה גם מה שאמרת על מרכז חיים ודיברת על העלות הגבוהה של זה.
עינת וילף: אני רוצה לשאול אם חשבתם על כיוון אחר שבעצם ממשיך את החוק ודיברת על הלוביסטים של צים.
עינת וילף: מאחר שהחוק מדבר על השתייכות תעסוקתית: עובד מדינה, עובד ארגונים יהודיים ועובד של צים.
עינת וילף: האם בחנתם, יוגב, במכון אפשרות של המשך המנגנון התעסוקתי?
עינת וילף: התייחסת קצת, דיברת על סטודנטים, אבל אם למשל היה מוגדר: מי שעובדים בחברות, נגיד, ישראליות, או דברים כאלה ואז לכאורה אתה ממשיך את ההיגיון הפנימי של החוק.
עינת וילף: כלומר, אתה לא שובר את ההיגיון, אתה פשוט אומר ...
עינת וילף: פעם צים היתה החברה היחידה ששלחה ישראלים מחוץ לגבולות ישראל, מעבר למדינה ולגופים הציוניים והיום יש הרבה חברות הייטק, אז אנחנו מרחיבים את זה להם יחד עם לימודים.
יוגב קרסנטי: הנה, פה זה מופיע תחת 3: "נמצא בחו"ל בשליחות המדינה או גוף עסקי, או חברה שמרכזה בישראל.
יוגב קרסנטי: שוב, קשה מאד לדבר היום על השתייכויות הארגוניות האלה, כי אנחנו מדברים הרבה פעמים על קונגלומרטים עסקיים ואז לא ברור אם אתה באינטל, האם אתה באינטל קריית גת, או באינטל אירלנד, לצורך העניין, או בכל מקום אחר.
דב חנין: זאת השאלה: אמדוקס זו חברה ישראלית?
דב חנין: מוטורולה זו חברה ישראלית?
עינת וילף: אני אומרת, זו נקודה.
עינת וילף: אפשר להגדיר שיצא מטעם החברה.
עינת וילף: לא יודעת.
עינת וילף: אני פה מתלבטת.
עינת וילף: לכאורה, אני מנסה לחשוב גם פוליטית על איך עושים משהו שהוא לא בהכרח שובר את ההיגיון הקיים, אז אתה אומר: פשוט מרחיבים את מעגל הקבוצות תעסוקה שהיה בעבר.
עינת וילף: האם הסתכלתם על העלויות של הוידוא של הדבר הזה?
יוגב קרסנטי: של מבחן מרכז החיים?
עינת וילף: לא מבחן, זה משהו בין מבחן מרכז חיים לבין כלום.
יוגב קרסנטי: עלויות הוידוא של - - -
עינת וילף: כלומר, איך אתה יודע שמישהו עובד עבור "טבע"?
עינת וילף: או איך אתה יודע שמישהו נמצא בשליחות רפאל?
יוגב קרסנטי: מאד בעייתי לעקוב אחרי זה, מבחינת לעקוב אחרי איפה אנשים עובדים.
עינת וילף: אין צים עושה את זה?
יוגב קרסנטי: יש להם פשוט ימאים על האוניה.
עינת וילף: הקלפי על האוניה?
צבי האוזר: ... צי הסוחר.
צבי האוזר: היום אני לא יודע כמה אוניות מניפות דגל ישראלי.
עינת וילף: לצורך העניין עובד צים בסינגפור צריך ללכת על אוניי כדי להצביע?
יוגב קרסנטי: לכל אוניה של קלפי שמנהל אותה הימאי הישיש ביותר, זה לשון החוק, "זקן הימאים".
יוגב קרסנטי: כמובן שזה מאד, זה חלק מהנושא של עדכון החוק שעליו דיברנו, אבל על כל אוניה יש קלפי שבחוק מופיעות הדרכים איך לנהל את הקלפי הזה?
יוגב קרסנטי: מי רשאי להצביע?
יוגב קרסנטי: איזה תעמולת בחירות?
יוגב קרסנטי: זה הכל קורה על האוניה.
בר - יוסף: יש קלפיות גם בנציגויות ישראל.
צבי האוזר: והכי חשוב הפסדת: ממתינים לקולות הימאים.
עינת וילף: אני ממשיכה עם ההיגיון הזה.
עינת וילף: לכאורה, אם היו אומרים: או.
עינת וילף: אמדוקס יכולה לשים קלפי, טבע יכולה לשים קלפי, זה יושב על ההיגיון של מה שקורה בצים בעצם?
יוגב קרסנטי: ההיגיון של מה שהיה בצים ומה שעם מוסדות הלאום זה שהם בעצם היו איזה שהיא שלוחה של המדינה.
עינת וילף: של המדינה.
בר - יוסף: יש הרבה נציגויות ישראל, ממילא יש קלפיות.
עינת וילף: אני שואלת.
צבי האוזר: אם היה לתנובה שליחים בחוץ לארץ באותם ימים היו גם נותנים לתנובה ... זה גם היה המדינה.
עינת וילף: האם יש עוד התייחסויות, מחשבות, רעיונות?
יעקב חגואל: אני יעקב חגואל מההסתדרות הציונית העולמית ואני רוצה לומר ראשית שאני מאד אוהב את הדיון.
יעקב חגואל: אני חושב שזה חלק ממגמה, כמו שאמרו פה, גם ממשרד התפוצות וההסברה וגם ממשרד הקליטה, שיש איזה שהוא שינוי מגמה באיך אנחנו רואים את הישראלים שבחרו לגור בתקופה הזו של החיים מחוץ לישראל.
יעקב חגואל: מ "נפולת של נמושות" של שנות ה – 80' ועד, התבטאו פה כתפוצה ישראלית עם לגיטימיות ברורה.
יעקב חגואל: אני חושב שכמי שמשרת בגוף שהוא עושה ציונות וגם אמון על לגרום לכך שישראל תמשיך להיות מרכזית בחיי העם היהודי ואנחנו נשמח שכל היהודים יהיו כאן, שלא יהיו אי הבנות, אני חושב שיש פה נקודה מאד חשובה שהיא חלק ממניפה של דברים שאנחנו עושים.
יעקב חגואל: אני חושב שהלגיטימיות והשמירה על קשר, עם הסייגים שאהבתי מאד פה את מה שהמכון אומר, משהו כמו, הוא ממליץ לא גורף, בארצות מסוימות, כמו שאמרת, מי שנולד באותה מדינה הוא יכול לבוא ולהצביע.
יעקב חגואל: ההמלצה שלכם זה 4 שנים, אני חושב שזה משהו שהוא טוב, משהו שהוא ממשיך לומר: המקום האמיתי שלכם הוא פה ואם אתם רוצים להשפיע כאן אז בואו ותגורו איתנו.
יעקב חגואל: אני חושב ש – 4 שנים, 5 שנים, זה לא ה - limit, אבל עצם זה שיש פה איזה שהוא limit שאומר: יש איזה שהוא גבול מסוים אני חושב שהוא טוב, אני חושב שהוא נכון.
יעקב חגואל: אני חזרתי לפני כשבוע מאירוע גדול בלוס אנג'לס לכבוד יום ירושלים שעשינו בקהילה הישראלית שמה.
יעקב חגואל: כמו שאתם יודעים, מדובר שמה על רבע מיליון ישראלים רק באזור לוס אנג'לס שזה נתניה במושגים שלנו מבחינת גודל אוכלוסייה.
יעקב חגואל: אני רוצה לומר לכם שגם ב – small talk עם האנשים, היה לי אפילו small talk על הנושא של הצבעה.
יעקב חגואל: אמרתי לאיזה מישהו: אצלנו.
יעקב חגואל: אמר לי: מה זה "אצלנו"?
יעקב חגואל: מה המדינה שלכם?
יעקב חגואל: הוא גר שם כבר 30 שנה, אבל הוא בהקשר שזאת המדינה שלו גם והוא מקפיד לבוא ולהצביע.
יעקב חגואל: יש לו את ה – 700, 800 דולר, כמו שאמר מזכיר הממשלה, לעלות על מטוס ולבוא להצביע כל פעם.
יעקב חגואל: לא שאלתי אותו לְמה, אבל הוא בא ומצביע פה בארץ.
יעקב חגואל: בכל מקרה, אני חושב כמו שאמרו פה, אני רוצה לחזק את זה.
יעקב חגואל: העניין של, זה לא רק הדבר היחיד שאנחנו עושים, שזה העניין של הבחירות, אלא אני חושב שאם אנחנו מתייחסים על מניפה של דברים, על סדרה של דברים שאנחנו עוסקים באותו חיבוק של אחינו שבחרו בשלב הזה של החיים לגור מחוץ לגבולות ישראל ואנחנו בשאיפה להחזיר אותם לכאן, אני חושב שזה חלק מהעניין של לחבר אותם ולהמשיך לחבר אותם לארץ.
יגאל צרפתי: חשבתי שזה תפקיד של משרד העלייה והקליטה.
יגאל צרפתי: אבל זה נושא לדיון אחר, אדוני מזכיר הממשלה.
עינת וילף: הוא עושה דיונים בממשלה, אני עושה דיונים - - -
יגאל צרפתי: יש פה בעיה גם גבולות גזרה.
צבי האוזר: זאת לא הבעיה היחידה.
מנחם קוטנר: אני מנחם מחב"ד, אני רוצה רק להגיד דעתי הפרטית כרגע בהמשך לדיון המעניין שאני שותף לו.
מנחם קוטנר: יוגב, אתה בנית את הפרזנטציה בעצם על דוגמאות שהבאת ממדינות שונות בעולם, ביניהם זה היה קנדה, גרמניה וכו'.
מנחם קוטנר: אני חושב, בהמשך לדברים שנשמעו מהצד הזה באולם, הגישה שלנו כמדינת ישראל ממרומי 64 שנותיה, עדיין שונה מהגישה של קנדה וגרמניה ותושביה.
מנחם קוטנר: אנחנו בסופו של דבר, באיזה שהוא מקום, מדינה בהתהוות ואנחנו מחפשים כמה שיותר לחבר את הישראלים אלינו ולא כמו, נגיד, כמו קנדה וזה, שמים גבול ומי שעבר את הגבול – שלום.
מנחם קוטנר: אני חושב שהגישה שלנו צריכה להיות - - -
יוגב קרסנטי: להיפך.
עינת וילף: כלומר, הם דווקא מאפשרים לכולם להצביע.
עינת וילף: מספיק שנולדת שם.
מנחם קוטנר: אז מאיפה הבאת את ה – 4 שנים?
יוגב קרסנטי: 4 שנים הבאנו על בסיס החזרות של ישראלים לישראל.
מנחם קוטנר: אז אדרבא, זאת אומרת, אם הם, אז כלשכן אנחנו צריכים להעביר את שרביט ההחלטה האם להיות מחוברים לארץ.
מנחם קוטנר: לא שאנחנו נגדע אותה במו ידינו, אלא אנחנו צריכים לבנות איזה שהיא מערכת פרמטרים שבהם אנחנו נותנים לאותו ישראלי שגר בניו יורק, לתת לו את ההחלטה: הנה רשימת הפרמטרים שמחברים אותך לישראל, אם זה מרכז חיים, אם זה משלם מסים, אם זה מה שלא יהיה, תחליטו מה שתחליטו, לא על זה אני רוצה להיכנס כרגע, תחליטו על מערכת פרמטרית שבהם אתה ישראלי שיושב בניו יורק, אתה יכול להתחבר לאחד מהפרמטרים האלה והנה קשרנו אותך לארץ.
מנחם קוטנר: יש לך איזה שהוא סיכוי שכשיהיה לילד שלו בר מצווה, אז הוא יבוא לעשות אותו בארץ ואולי יאהב את מה שהוא ראה ואולי הוא ירצה להישאר אצל הסבתא שגרה בשכונת גילה בירושלים ולהישאר לגור בארץ.
מנחם קוטנר: לחבר, באיזה שהיא דרך - - -
עינת וילף: זה נקודה מעיינת, אתה בעצם אומר שאנחנו צריכים לחשוב על הפרמטרים להצבעה כסוג של פרמטרים לקשר עם ישראל.
מנחם קוטנר: נכון.
עינת וילף: כלומר, כשאנחנו חושבים אז זה לכאורה ה – צ'ק ליסט שבו אנחנו אומרים: אתה עומד בפרמטרים האלה?
עינת וילף: אנחנו רואים בך מישהו שיש לו קשר עם ישראל.
מנחם קוטנר: ואתה זה שתחליט, כי אתה זה שיושב בניו יורק ויש לך אופציה להגיד: שלום, אני עשיתי, ירדתי, מפנה גב ולא רוצה לראות יותר מה שראיתי.
מנחם קוטנר: יש לך אפשרות אבל להושיט יד לישראל, להתחבר לישראל ברשימת הפרמטרים שבהם אנחנו נקבע שזאת רשימת הפרמטרים שקושרים אותך לישראל.
מנחם קוטנר: אנחנו לא רוצים לנתק.
מנחם קוטנר: אנחנו לא קנדה, או מה שלא יהיה.
מנחם קוטנר: אנחנו רוצים לחבר.
עינת וילף: קנדה לא מנתקת.
מנחם קוטנר: סליחה, ... מציינת.
מנחם קוטנר: אנחנו רוצים להיות כמוהם.
יוגב קרסנטי: גם אנחנו באים לחבר וכמו שאמרנו ההמלצות האלה הם חלק מסט נרחב יותר של המלצות לחבר את הישראלים ולקשור אותם, ובמיוחד את ילדיהם, דור שני של ישראלים בחו"ל, ששם יש לנו בעיות קשות של זהות למדינת ישראל.
יוגב קרסנטי: עכשיו, אנחנו צריכים לזכור שכשאנחנו עושים את זה אנחנו עם עין אחת כלפי התפוצות, אבל העין השנייה שלנו היא כלפי הציבור בישראל וכלפי האתוס הציוני ואנחנו צריכים להגיד, כמו שאתה אומר, אנחנו מדינה בהתהוות.
יוגב קרסנטי: יש לנו פה החלטות הרות גורל במערכות בחירות ואם אתה בחרת, בסופו של דבר, 30 שנה לחיות מחוץ לישראל, אני לא מנתק אותך ממדינת ישראל חלילה, אבל אני אומר:
יוגב קרסנטי: במערכת הבחירות יצביע מי שמרכז חייו בישראל.
יוגב קרסנטי: מרכז חייך לא כאן?
יוגב קרסנטי: תצביע למועצת הישראלים.
יוגב קרסנטי: תבוא, תתרום, תעשה כל דבר אחר.
יוגב קרסנטי: תהיה עם ישראל בקשר בכל אופן אחר, אבל להשפיע על הציבוריות בישראל, מי שממלא - - -
מנחם קוטנר: יוגב, אני לא משחרר את זה.
מנחם קוטנר: קובע מגבלות.
מנחם קוטנר: אבל המגבלות יהיו כאלה שיהיו בידי אותו אזרח ישראלי שגר בניו יורק הוא זה שיחליט האם הוא ממשיך להתחבר או לא.
מנחם קוטנר: אני לא אצור את, אני לא אתן לו כלים שבהם אני מנתק אותו.
מנחם קוטנר: לא אני זה שאנתק אותו.
מנחם קוטנר: אני אתן לו את כל האפשרות להתחבר.
מנחם קוטנר: למצוא דרכים לחבר אותו ולא לנתק אותו.
מנחם קוטנר: זה בהיבט האישי שרציתי לומר.
מנחם קוטנר: אם יורשה לי עוד משפט אחד בקשר למה שגב' עינת, את הזכרת קודם שאלה מאד נוקבת:
מנחם קוטנר: האם בכלל אנחנו משקיעים את אותם מליון שקלים בבחירות, האם זאת הדרך לחבר, או אולי נשקיע את אותו סכום, משאבים, כסף ומחשבה על דרכים אחרות שבהם ניתן לחבר ישראלי לישראל?
מנחם קוטנר: אז אני חושב ופה אני רוצה באמת להביא את הראייה של הרבי מלובביץ' בהקשר הזה, ברשותך, אני חזרתי לפני שבועיים בראש משלחת שהיינו עם נפגעי טרור בקהילת חב"ד של ישראלים באפר איסט סייד במנהטן ואירחו אותנו בצורה יוצאת מגדר הרגיל ונתנו להם בהליקופטרים מעל מנהטן ומה שאתם רוצים.
מנחם קוטנר: חוויות שלא מהעולם הזה.
מנחם קוטנר: אבל מה שהיה הכי מרגש אותי וגם אותם זה הביקור בגן הילדים של הילדים הישראלים שגרים היום באפר איסט סייד במנהטן.
מנחם קוטנר: זאת אומרת שמדובר על ילדים שכמעט ולא דוברים עברית.
מנחם קוטנר: ההורים שלהם היו ישראלים, באיזה שהוא שלב עלו, הם כבר לא דוברים עברית, הם כבר לא יודעים את הדברים הבסיסיים שאנחנו אמורים לדעת מבחינת יהדות שזה שבת, קידוש וכולי.