GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם מיכאלי: אני אומר לדעתי כן תפקידנו היום להיות הגורם המאיץ לקדם את המשא ומתן הזה לטוב ולרע.
אברהם מיכאלי: יכול להיות שבאמת גם להם יכאב המשא ומתן הזה שיגידו להם דברים מסויימים.
אברהם מיכאלי: אני לא מצפה שהמדינה תיקח על עצמה כל כך מהר דברים שעד עכשיו לא תקצבה אותם.
אברהם מיכאלי: אבל יחד עם זאת, צריך לסיים את המשא ומתן כי בסוף מי סובל?
אברהם מיכאלי: אותם ילדים שנמצאים פה.
אברהם מיכאלי: אם האלוף פרקש אומר לי היום שיש לו פוטנציאל של עוד כמעט 100 ילדים לקבל פה, זה לא חבל?
אברהם מיכאלי: הילדים האלה הם ברחוב היום.
שלמה מולה: אני אשאל שאלה: כפר כזה עם 200 איש - - -
אהרן זאבי פרקש: אנחנו התחלנו ב – 149.
אהרן זאבי פרקש: שנה ראשונה שאני הייתי פה.
אהרן זאבי פרקש: בגלל המצוקה בסוכנות כל הזמן ירדנו, זה כואב לי הלב, זה עוד ילד שאני לא מצליח - - -
שלמה מולה: 200 ילדים.
אהרן זאבי פרקש: בוא נתחיל עם 150.
שלמה מולה: לא, כמה זה עולה בסך הכל בשנה?
לאה גולן: תראה, עלות ממוצעת.
שלמה מולה: אני מדבר על עלות לא הכי - - -
לאה גולן: עלות ממוצעת, תראה, יש את קריית יערים שעולה לנו 120,000 שקל לחניך, ויש לנו את בני קירש, עולה לנו 86.
שלמה מולה: לחניך?
לאה גולן: לחניך לשנה.
שלמה מולה: 86,000 דולר?
לאה גולן: ש"ח לשנה.
אהרן זאבי פרקש: דרך אגב, אנחנו מגייסים כסף בעצמנו.
אהרן זאבי פרקש: פה סיכמנו על דברים.
לאה גולן: משרד החינוך מקצה לנו 24.
לאה גולן: על מה שאומר פרקש היינו צריכים להיות במצב שאנחנו מקבלים מה שמקבל כל ילד, במיוחד בגין ההבנה שהילדים בארבעת הכפרים האלה הם הילדים החלשים ביותר.
לאה גולן: הם מסווגים מלכתחילה.
שלמה מולה: לאה, כמה כסף את צריכה לארבעת הכפרים האלה?
שלמה מולה: דברי איתנו בכספים.
שלמה מולה: כמה כסף את צריכה להגיע למצב אידיאלי?
שלמה מולה: מה אתם בקור, מה יש לכם, מה אתם צריכים?
לאה גולן: בקור אנחנו מקצים לכפרים סדר גודל של 6 מיליון דולר.
לאה גולן: נדמה לי 3.2 המדינה היתה צריכה לקחת על עצמה.
שלמה מולה: אפילו פחות מחצי.
אברהם מיכאלי: 50 אחוז.
אברהם מיכאלי: אז בוא נגיד כך: בתקופות הטובות - - -
לאה גולן: העם יהודי ספג הכל.
אברהם מיכאלי: של הסוכנות.
אברהם מיכאלי: לא הכל, גם אז המדינה השתתפה.
לאה גולן: כן, נכון.
אברהם מיכאלי: המדינה כל הזמן השתתפה.
אברהם מיכאלי: עכשיו כרגע, לאור המצב - - -
שלמה מולה: תקופות שהמדינה לא נתנה גרושים.
שלמה מולה: עד 91' לא נתנה כלום.
לאה גולן: בסדר.
לאה גולן: זה כבר היסטוריה רחוקה.
אברהם מיכאלי: אני לא מאמין שהמדינה, לפחות ב – 20, 30 שנים האחרונות לא השתתפה.
אברהם מיכאלי: השאלה היא כרגע לאור המצב הפחות טוב שיש היום, אנחנו מדברים על 4, 5 שנים אחרונות - - -
לאה גולן: אני מכירה את העולם של הכפרים מ – 2004, ו – 2004 אנחנו מתמודדים עם מצב שבו יש אפליה לרעה של ילדים שמתחנכים אצלנו.
אברהם מיכאלי: אז זה אומר שילדים כמות יורדת.
אברהם מיכאלי: זה אומר שילדים היום שנמצאים פה או בכפרים אחרים הם מקבלים פחות, כי אין ברירה.
לאה גולן: לא, לא, אנחנו מחויבים לתת לילדים את מה שהם צריכים.
לאה גולן: העניין הוא שאנחנו מקבלים פחות ילדים.
אהרן זאבי פרקש: ואנחנו מתקשים מאד עם המדריכים.
אהרן זאבי פרקש: מאד מתקשים.
אברהם מיכאלי: אני מבין את זה.
לאה גולן: אבל לא אמרנו פה: בגלל שאנחנו לא יכולים ילדים לא יקבלו טיפול סוציאלי.
אברהם מיכאלי: בואו, אני רוצה לשמוע את נציג משרד החינוך.
אברהם מיכאלי: אני רוצה בדיוק עכשיו לפנות אליך מר אשר דרורי.
אברהם מיכאלי: בוא תתאר לי קצת את החלק של משרד החינוך.
אברהם מיכאלי: אגב, אני לא מפיל עליכם את כל התיק, שתבין.
אברהם מיכאלי: אני כרגע רואה בכם את הבכיר במשרדים, כי אתם בעצם את הילדים האלה אמורים לחנך אותם במקום אחר, במובן הדאגה לחינוך.
דרורי: קודם כל, נכון לרגע זה יש הסכם בין המדינה לבין הסוכנות.
דרורי: כלומר, כמו שאתה חבר כנסת מולה אמרת, האוצר, זה לא שלא מתקיימים דיונים גם מצידנו, אבל האוצר, אתה מכיר יותר ממני.
דרורי: יש להם, הם לא ששים פתאום להתחיל לקחת ממי שהוסכם איתו וכו'.
דרורי: אני חושב שהתרומה שלכם כחברי כנסת - - -
שלמה מולה: עד מתי ההסכם?
שלמה מולה: מתי תוקפו של ההסכם?
לאה גולן: הוא מ – 1996.
דרורי: רגע, תן לי רק מילה אחת.
דרורי: אני חושב שהתרומה שלכם בהחלט יכולה להיות בכוחות שלכם לזרז שהנושא יידון.
דרורי: אני חושב שאנחנו במינהל כפקידים לא בדיוק יכולים לשנות הרבה את הקטע הזה.
אברהם מיכאלי: הם קובעים ישיבה פעם בחצי שנה.
אברהם מיכאלי: ככה זה עובד באוצר.
דרורי: בדיוק.
דרורי: עד שאתה קובע פגישה.
שלמה מולה: אתה יודע למה?
שלמה מולה: אם הם יודעים שהם באים, הם יודעים שהם יצטרכו לשלם.
דרורי: כן, בדיוק.
דרורי: למשל נושא ההדרכה: אני יכול להעיד על נושא הדרכה ומדריכים שהוא קריטי בכל הכפרים.
דרורי: אין כמעט ישיבה של יחיאל, ראש המינהל שלנו שהצטער שהוא לא יכול היה לבוא וביקש, אנחנו מייצגים אותו, שהנושא לא עולה בין המנכ"לים למיניהם, עם השרים לדורותיהם, ועם האוצר.
דרורי: ברור לכולם שלא יכול להיות מדריך למשכורת שהוא מקבל.
דרורי: אבל עובדה היא שלא מצליחים לשנות את סל האור, את התקציב להעלות אותו על אותם דברים שגם אנחנו חושבים שהם נכונים.
דרורי: זה כל הזמן בטיפול, זה כל הזמן, אבל האוצר לא משנה כרגע.
דרורי: אני רוצה לומר משהו לגבי הכפר.
דרורי: מבחינתנו בית הספר בכפר השתנה לטובה בצורה משמעותית בשנים האחרונות.
דרורי: זה מאד חשוב.
דרורי: הוא לא היה תמיד ככה.
דרורי: אבל מה הבעיה?
דרורי: אנחנו לא מצליחים להכניס מספיק ילדים.
דרורי: כשאתה דיברת, מר פרקש, על 200, על 150, כיתה ז' שלנו למשל, צריך לקחת בחשבון אין לנו כיתה תקנית.
דרורי: לא באים ילדים.
דרורי: זאת אומרת שהמינהל, שהמשרד עובד בשיטות שלפי כמות ילדים מינימום הוא נותן את הסל שלו הבסיסי, אנחנו מקופת המחוז הקטנה שלנו מממנים, כי אין לנו מספיק ילדים בכיתה ז'.
אברהם מיכאלי: למה לא באים?
דרורי: רגע, זה אחת מהבעיות.
דרורי: אני חושב שלפני 3, 4, 5 שנים דווקא משרד הרווחה שינה את המתכונת בהפניה בכלל לכל הכפרים שלנו את מי הוא שולח לפנימיות.
דרורי: הרעיון היה שנותנים לילדים להיות במקומות החינוך שלהם, שזה יותר טוב מאשר בפנימייה.
דרורי: השורה התחתונה שמי שמגיע אלינו היום הוא אותם אלה שהרווחה בערים השונות, ברשויות השונות חושבות שאין להם אפשרות כבר ואז הם שולחים.
דרורי: המספרים הלכו וקטנו.
לאה גולן: והאוכלוסייה נהייתה יותר קשה בגלל מה שאתה אומר.
דרורי: ובגלל זה כשהם באים אלינו הקשיים שלהם הם כל כך גדולים שבכמות השעות, אני אתן לכם דוגמה:
דרורי: אנחנו נותנים 255 שעות תקן מהמדינה על 70 תלמידים.
דרורי: אין לזה אח ורע.
לאה גולן: בשום מקום.
דרורי: זאת אומרת שאת השעות שאנחנו נותנים מחלקים לקבוצות יותר קטנות, כי הם לא מסוגלים ללמוד אפילו בכיתות של 15.
דרורי: כלומר, יש כאן בעיה מובנית שצריך לקחת בחשבון שאין לנו תשובה אם לא יהיו כאן מספר תלמידים.
דרורי: אנחנו לא שולחים ילדים.
דרורי: אם הילדים לא רוצים לבוא, אנחנו אין לנו מה לעשות.
דרורי: אנחנו לא מכריחים היום ילד בשיטה של פעם: תלך לכאן.
אברהם מיכאלי: בואו נתייחס רגע לנקודה הזאת שאמרת שמשרד הרווחה התחילו בעצם - - -
דרורי: כבר כמה שנים.
אברהם מיכאלי: למיין בצורה יותר קפדנית ואז שולחים אותם ... איפה הולכים הילדים האחרים?
דרורי: חלק נושר.
אברהם מיכאלי: הוא נושר.
אברהם מיכאלי: אז בעצם הם לא פותרים בעיה.
אברהם מיכאלי: הם מעלימים בעיה, או מטאטאים מתחת השטיח.
דרורי: יכול להיות שהם יגידו לך אחרת.
דרורי: אני יכול להגיד לך מה אנחנו מרגישים.
דרורי: כל כפרי הנוער שלנו כשמקבלים היום ילדים אומרים במפורש: אין מה להשוות את רמת הילדים המגיעה אלינו היום מאשר הגיעה לפני כך וכך שנים.
יוסי קרוטהמר: לפני 10 שנים, לא בימים של פרקש.
דוד יאסו: אני למדתי בפנימייה, אני יודע, תשאל את ההורים שלי.
אברהם מיכאלי: דוד, השאלה היא אם הילדים האלה יש להם מסגרות חלופיות אחרות?
אברהם מיכאלי: אני לא אומר שכולם חייבים לבוא לכפר.
אברהם מיכאלי: אבל פה התחושה שלי שהמדינה בשביל אולי, לא יודע, לחסוך בסוף את הכסף הזה שצריך לשלם פה בצורה כלשהי - - -
אהרן זאבי פרקש: אני רק יכול להגיד שלדעתי מאחר ואנחנו הכפר היחיד הדתי, אנחנו יכולים לגייס יותר אם הייתי יודע, באחריות, מה התקציב שעומד לרשותי בתחילת השנה הבאה.
אהרן זאבי פרקש: אני לא יכול לגייס לפה 150 ילדים, ובסוף אין את הכסף הזה.
אהרן זאבי פרקש: אז אני מעדיף להיות, כי מה אני אגיד לאותו ילד?
אהרן זאבי פרקש: עכשיו אתה תלך מכאן?
אהרן זאבי פרקש: תלך לרחוב?
אהרן זאבי פרקש: יש פה איזה מעגל מזין אחד את השני.
דרורי: לזה אין לי תשובה.
אהרן זאבי פרקש: בבקשה?
דרורי: לזה, אני אומר, אין לי תשובה.
דרורי: כי אנחנו עושים כמיטב יכולתנו לתקצב אתכם.
שלמה מולה: אני חושב ... השתמש במושג לא להתגייס, אלא להציל ילדים.
אהרן זאבי פרקש: לזה מתכוונים.
אברהם מיכאלי: אני רוצה להבין, אתם היום כמשרד החינוך, פר תלמיד, לומד פה בכפר היום, או בכפרים אחרים, אתם היום בעצם מממנים את, האחוזים אני מדבר כרגע, כמה אחוזים אתם חושבים שאתם היום, אתה אומר: יש שעות - - -
הדסה בידני: אני רוצה להתייחס לזה.
הדסה בידני: פה בבן –יקיר יש בית ספר ויש פנימייה.
הדסה בידני: אנחנו מממנים בבית הספר 100 אחוז אחזקת הילדים.
הדסה בידני: 100 אחוז ויותר מ – 100 אחוז, כי אנחנו בעצם לוקחים שעות מהסל שלנו ושל מקומות אחרים לטובת בן – יקיר.
הדסה בידני: בית הספר, חטיבת הביניים, ז', ח', ט' בבן – יקיר איננה תקנית.
הדסה בידני: יש פה רק 70 ילדים.
אברהם מיכאלי: כמה שנים זה נמשך?
הדסה בידני: זה הולך ויורד.
אברהם מיכאלי: מה שאני הבנתי קודם ...
אברהם מיכאלי: היתה פה גדולה יותר.
הדסה בידני: בית הספר הכיתות לא תקניות כבר לא מעט שנים.
יוסי קרוטהמר: כיתה אחת לא תקנית.
הדסה בידני: כיתה ז'.
הדסה בידני: לא משנה.
הדסה בידני: כל פעם כיתה אחרת.
הדסה בידני: שנה שעברה היו 2 כיתות לא תקניות.
שלמה מולה: רגע, שניה, לאה, הסכום שאמרת לנו זה כולל את הפעלת בית ספר?
לאה גולן: העלות של 86 כולל את הכל.
שלמה מולה: כולל את הכל?
לאה גולן: אם לוקחים בחשבון גם את השיפוצים והתחזוקה, וזה, 100,000.
שלמה מולה: 100,000?
יוסי קרוטהמר: יש עניין של תקציב, ועניין של שעות.
יוסי קרוטהמר: הדסה, את מתייחסת לשעות.
הדסה בידני: אני רוצה לסיים.
אברהם מיכאלי: בואו לא נפריע לה, תציגי את הדברים שלך.
הדסה בידני: אני אמשיך.
הדסה בידני: בנוסף, אם יש בינוי ודברים מהסוג הזה לבית הספר, זה גם בפול שלנו.
הדסה בידני: לגבי הפנימייה – אנחנו מתקצבים.
הדסה בידני: כששואלים אותי אם יהיו 150 תלמידים האם אנחנו?
הדסה בידני: אצלנו זה לא הולך לאחוזים, זה הולך פר תלמיד.
הדסה בידני: כל ילד שבא ללמוד בפנימייה בבן – יקיר בא עם הסל שלו.
הדסה בידני: הסל שלו כולל הכל.
קריאה: מה שאנחנו נותנים.
הדסה בידני: מה שאנחנו נותנים, ובזה יש פריסה באחוזים למדריך, לעובד סוציאלי, לקב"ט, לכל האנשים העובדים פה.
הדסה בידני: עכשיו, הסכום עומד היום רק בפנימייה על כ – 20,000 שקל לילד לשנה, רק פנימייה.
הדסה בידני: בנוסף לזה, אנחנו נותנים בשוטף הצטיידות, שיפוצים.
לאה גולן: את מדברת על נתונים מקרו, או בן – יקיר?
הדסה בידני: אני מדברת על כל המוסדות שלנו.
לאה גולן: או.
הדסה בידני: אני אענה לשאלתו גם כן לגבי העניין הזה.
הדסה בידני: בנוסף לזה יש לנו כספים שנשארים מהאוצר, מפה, משם, שוב, פר תלמיד אנחנו נותנים כספים.
הדסה בידני: אמרתי הצטיידות, אמרתי שיפוצים.
הדסה בידני: יש אבחונים.
הדסה בידני: הכל תוך כדי תנועה שיש כספים בן – יקיר בפול שלנו.
הדסה בידני: כל הפנימיות במדינת ישראל היום הם תחת הכותרת של המינהל לחינוך התיישבותי פנימייתי, ועליית הנוער, כולל מוסדות מת"ן, כולל בתי הילדים, אתה פשוט שאלת קודם, כולל הכל.
הדסה בידני: למעט המספר המצומצם של מוסדות הרווחה, שהם רק של הרווחה.
הדסה בידני: אם ישנם ילדים מהרווחה שרוצים לבוא ללמוד היום בבן – יקיר, אף אחד לא עוצר בעדם.
הדסה בידני: אף אחד גם לא עוצר שיבואו עוד ילדים, חוץ מה – 70 שנמצאים פה היום, ללמוד בבן יקיר.
הדסה בידני: כל בקשה שבן – יקיר ביקשו תוך כדי תנועה, השתדלנו למלא אחריה.
הדסה בידני: עכשיו, זה נכון שהילדים באים ברמה נמוכה מאד ואז הכספים לא מספיקים ולכן צריך לגייס.
הדסה בידני: המדריכים פה עובדים מאד קשה כי בית הספר מסיים ללמוד מאד מוקדם.
הדסה בידני: זו סוגיה שאני רוצה להעלות אותה כאן.
הדסה בידני: הילדים מגיעים בסוף ט' ללמוד בתו"ם, ושם דיברה גב' גולן על אחוזים יפים בבגרות, וזה נכון, ומשקיעים מעל ומעבר, אבל הילדים מגיעים מפה עם חסכים שנובעים מזה שבית הספר מסיים ללמד ב – 1:30.
הדסה בידני: איפה נשמע כדבר הזה שילד ב – ט' 2 הם כבר בארוחת צהרים.
הדסה בידני: צריך לחשוב שבית הספר בכיתה ט' צריך ללמד יותר שעות ושהילדים יגיעו יותר מוכנים לכיתה י' בכדי שיותר ילדים יוכלו להמשיך.
הדסה בידני: אנחנו, השאיפה שלנו ושל יוסי בראשם, זה שיותר ילדים ממסיימי ט' ימשיכו כאן ל – י'.
אברהם מיכאלי: את אומרת שיש פה יום לימודים קצר.
הדסה בידני: כן.
אברהם מיכאלי: המובן שלכם, כמשרד החינוך, אתם רואים אפשרות למתן יותר שעות.
אברהם מיכאלי: השאלה: במה זה תלוי?
אברהם מיכאלי: אישור תקציבים, יוסי?
אברהם מיכאלי: או שזה - - -
יוסי קרוטהמר: הנה, נשמע את מנהל בית הספר שמתמודד עם זה.
אברהם מיכאלי: טוב, אז נתן, בוא, אני מבקש, מכיוון שאני הבנתי לפי הלו"ז – לוח זמנים – שאתם קבעתם, יש פה ילדים שצריכים להיכנס, כדי שלא ניתן להם תחושה שאנחנו מחזיקים אותם, נעשה הפסקה בדיון שלנו ואנחנו נמשיך אחר כך.
אברהם מיכאלי: כמובן שהדיון הזה לא מסתיים כעת.
אברהם מיכאלי: אנחנו, אני מבין, נשמע את הילדים קצת.
אברהם מיכאלי: יש פה גם בוגרים, אני רואה לפי הרשימה.
יוסי קרוטהמר: יושב ראש מועצת התלמידים אומר: שלום.
אברהם מיכאלי: תציגו את עצמכם, ילדים.
דוד סלומון: דוד סלומון.
דוד סלומון: אני פה לומד 6 שנים, מכיתה ז'.
אברהם מיכאלי: איפה אתה מגיע?
אברהם מיכאלי: מאיזה יישוב?
אברהם מיכאלי: מתי ההורים עלו לארץ?
דוד סלומון: לפני 23 שנה.
אברהם מיכאלי: עולים ותיקים אני קורא לזה.
דוד יאסו: במבצע שלמה, או לפני?
דוד סלומון: נראה לי שלמה.
אברהם מיכאלי: ומה עשיתם לפני שהגעת לכפר?
דוד סלומון: למדתי בבית ספר אחר.
אברהם מיכאלי: איפה?
דוד סלומון: ישורון ומורשה, שני בתי ספר.
אברהם מיכאלי: ישורון בפרדס חנה?
דוד סלומון: כן.
דוד סלומון: מורשה - - -
אברהם מיכאלי: איך אתה מרגיש בכפר?
אברהם מיכאלי: כבר 6 שנים, אתה ותיק פה.
דוד סלומון: נהנה, מכיר חברים חדשים.
אברהם מיכאלי: אתה יכול להשוות את ההווי שלך פה מול בית הספר שלמדת לפני שהגעת הנה?
אברהם מיכאלי: מבחינת חברה, מבחינת אווירה של חברים, וכו'?
דוד סלומון: פה יש הרבה יותר קשר.
דוד סלומון: אתה מכיר יותר.
דוד סלומון: זה כיף להכיר יותר אנשים - - -
אברהם מיכאלי: אתה התחלת פה בכיתה ז'?
אברהם מיכאלי: דוד, באיזה כיתה אתה?
אברהם מיכאלי: י"ב כבר?
אברהם מיכאלי: אתה יכול היום לבוא ולהגיד לנו מה היית רוצה שיהיה פה ובמשך 6 שנים אתה לא יכולת לראות, לא יכולת לקבל?
אברהם מיכאלי: איזה דברים הפריעו לך במשך 6 שנים שאתה פה בכפר?
אברהם מיכאלי: עברת פה, אני מבין, תקופות שונות.
דוד סלומון: לא, לא חסר לי.
דוד סלומון: אני כל הזמן בחוגים.
דוד סלומון: אני ...
דוד סלומון: מה שצריך.
אברהם מיכאלי: תגיד לי, כשאתה יוצא הביתה, אני מבין, פעם בשבועיים, נכון, שבת?
דוד סלומון: פעם בשבועיים, פעם בשבוע.
אברהם מיכאלי: באיזה יום - - -
דוד סלומון: יום חמישי, פעם שישי.
שלמה מולה: איפה אתה גר?
דוד סלומון: פרדס חנה.
אברהם מיכאלי: וכשאתה מגיע הביתה, מבחינת חברה, יש לך שמה חברים?
דוד סלומון: חברים, דודים.
דוד סלומון: סבא וסבתא.
אברהם מיכאלי: אני מדבר מבחינת חברה, כשאתה עובר מהכפר לשם, אתה מוצא איתם שילוב, או שאתה מרגיש מנותק מהם בגלל שאתה לא נמצא איתם כל החודשים?
דוד סלומון: אני מתחבר אליהם יותר קל, כי הם רואים שאני בא אחרי תקופה, אז הם ישר יושבים איתי.
אברהם מיכאלי: מה התכנית שלך בשנה הבאה?
דוד סלומון: להתגייס.
שלמה מולה: תגיד, מה אתה רוצה, מה אתה חושב שצריך לשפר?
שלמה מולה: כדי שלתלמידים שיבואו יהיה להם יותר טוב?
שלמה מולה: אתה הצגת מה אנחנו?
אברהם מיכאלי: אתה מכיר אותם?
אברהם מיכאלי: חבר הכנסת מולה.
אברהם מיכאלי: אני חבר כנסת מיכאלי.
אברהם מיכאלי: אנחנו חברים בועדת עליה וקליטה.
אברהם מיכאלי: שלמה, תמשיך את השאלה שלך.
שלמה מולה: מה אתה חושב שאנחנו צריכים לעשות כדי שלתלמידים שיבואו בעתיד, או לאלה שנמצאים יהיה להם יותר טוב?
שלמה מולה: מה צריך לשפר?
אהרן זאבי פרקש: שלמה תסלח לי, אנחנו אמרנו, אנחנו לא רוצים שהם ירגישו את הבעיה.
אהרן זאבי פרקש: קשה לקבל מהם תשובה כזאת.
אהרן זאבי פרקש: באמת, המעמד של הצוות פה, אני הייתי מופתע אם הייתי שומע משהו אחר.
אהרן זאבי פרקש: ממש עושים המדריכים שהם לא ירגישו שיש מצוקה.
אהרן זאבי פרקש: לדעתי צריך לשמוע מה זה נותן להם.
דוד יאסו: דוד, אתה פה 6 שנים.
דוד יאסו: בטוח בפרדס חנה, איפה שאתה נמצא, יש גם בני גילך שלא נמצאים בבית ספר פה, בפנימייה.
דוד יאסו: אתה חושב שיש הבדל בינך, רמת ההשכלה שלך לרמת השכלה של אלה שנמצאים בפרדס חנה?
דוד יאסו: זה אחד.
דוד יאסו: 2 – האם אתה היום מוכן לקרוא לאנשים, לתלמידים שנמצאים שמה מכיתה ז' שיבואו לפה ללמוד?
שלמה מולה: היית ממליץ להם?
דוד יאסו: כן, אם אתה ממליץ?
דוד סלומון: הייתי ממליץ כן לבוא ללמוד כאן, כן, בכיף אפילו.
דוד סלומון: הלימודים גם שם בסך הכל הם טובים.
דוד סלומון: זה לא שהם עושים שם בלגן.
דוד סלומון: גם יש להם שם השכלה גבוהה.
דוד יאסו: אתם שווים מבחינת הרמה, מבחינת הבגרויות שאתם עושים?
דוד סלומון: פה יש לך יותר תגבור, שם פחות.
דוד סלומון: שם לומדים לבד, עצמאית.
דוד סלומון: יותר קשה.
דוד סלומון: יש להם אולי שאלות שהם לא יכולים לעשות עליהם.
דוד סלומון: פה יש לך עזרה.
דוד סלומון: אז אצלנו זה יותר קל מאשר אצלם.
שלמה מולה: אתה יליד הארץ?
דוד סלומון: כן, נולדתי בארץ.
אברהם מיכאלי: ההורים עלו לפני 23 שנים בערך.
דוד יאסו: ואתה?
ליאור טובול: רק לפני כן, פרט קטן ושולי, דוד היום בלילה טס לפולין.
ליאור טובול: במשלחת.
שלמה מולה: תספר לנו אחרי שאתה חוזר.
קריאה: על תפקידו המכובד הוא סיפר?
דוד סלומון: יושב ראש מועצת תלמידים גם.
שלמה מולה: פה בבית ספר?
שלמה מולה: כל הכבוד.
שלמה מולה: ואתה?
שלמה מולה: כמה זמן ההורים בארץ?
אבי טקלו: 16 שנה.
שלמה מולה: איפה הם נמצאים?
אבי טקלו: אנחנו בנתניה גרים.
שלמה מולה: אתם גרים בנתניה?
אבי טקלו: כן.
אבי טקלו: בנורדאו.
שלמה מולה: בנורדאו?
אבי טקלו: גם האחים של אבא שלי.
אבי טקלו: כל המשפחה של אבא שלי גרים שמה.
שלמה מולה: יש לך אחים ואחיות?
אבי טקלו: האחות גדולה והאח קטן.
שלמה מולה: שמה בנתניה?
אברהם מיכאלי: איפה הם לומדים?
אבי טקלו: אחותי במרכז הנוער, ואח שלי ברש"י.
שלמה מולה: בבית ספר רש"י?
שלמה מולה: בנתניה.
לאה גולן: מה אתה הכי אוהב כאן?
אבי טקלו: חוגים ואת המדריכים.
שלמה מולה: את המדריכים אתה אוהב?
אברהם מיכאלי: באיזה כיתה אתה אבי?
אבי טקלו: ז'.
אברהם מיכאלי: אתה שנה ראשונה פה.
אברהם מיכאלי: איפה למדת לפני כן?
אבי טקלו: ברש"י.
אברהם מיכאלי: גם כן למדת ברש"י.
שלמה מולה: מה למדת שמה, מה אתה לומד פה?
אבי טקלו: למדתי לא אותו דבר.
שלמה מולה: לומדים אנגלית.
שלמה מולה: חשבון, עברית.
אבי טקלו: את המקצועות כן.
אבי טקלו: זה אותו דבר.
שלמה מולה: מה בנוסף אתה מקבל פה?
שלמה מולה: מה אתה לומד?
שלמה מולה: שיעורי עזר?
אבי טקלו: נגרות.
שלמה מולה: מקצועות?
אבי טקלו: כן, מקצועות.
אהרן זאבי פרקש: אתה בקשר עם החברים שלך בנתניה?
אהרן זאבי פרקש: איך אתה מרגיש מולם?
אבי טקלו: לא יודע.
אבי טקלו: ... כזה.
שלמה מולה: ומה איתך?
שלמה מולה: אתה מחיפה, נכון?
מסרשה: כן.
שלמה מולה: וכמה זמן בארץ?
מסרשה: אחיות זה.
שלמה מולה: גדולים או קטנים?
מסרשה: אחותי גדולה - - -
שלמה מולה: אז ההורים כמה שנים?
שלמה מולה: 6 שנים?
שלמה מולה: כמה שנים בארץ?
מסרשה: 3.
שלמה מולה: 3 שנים?
שלמה מולה: באיזה מרכז קליטה הייתם?
מסרשה: בצפת.
שלמה מולה: באיזה?
שלמה מולה: בצה"ל 9 או במירון?
מסרשה: בצה"ל 9.
שלמה מולה: צה"ל 9.
לאה גולן: אז העברית שלך יפה מאד.
אברהם מיכאלי: באיזה כיתה אתה?
מסרשה: ב – ח'.
שלמה מולה: למדת עברית בגונדר?
מסרשה: לא.
שלמה מולה: לא?
דוד יאסו: אז רגע, איפה למדת אולפן?
מסרשה: אולפן?
דוד יאסו: באולפן, איפה למדת?
דוד יאסו: סימן שלימדו אתכם יפה.
נתן גוטמן: מסרשה הוא גם תלמיד מצטיין.
שלמה מולה: רגע, ההורים קנו דירה?
שלמה מולה: כמה זמן?
מסרשה: שנה.
שלמה מולה: שנה?
לאה גולן: שמעתי שהוא תלמיד מצטיין.
אברהם מיכאלי: רגע, אתה כבר שנה שנייה פה בעצם?
אברהם מיכאלי: או שאתה הגעת רק לכיתה ח'?
מסרשה: כן, שנה שנייה.
אברהם מיכאלי: אתה הגעת לכיתה ז' ולמדת בכיתה ז'?
מסרשה: עכשיו ...
מסרשה: כיתה ז', עכשיו ב – ח'.
שלמה מולה: יש פה חוג לאמהרית?
מסרשה: באורגנית.
קריאה: מוסיקה.
שלמה מולה: מוסיקה?
שלמה מולה: לא, לא, אני מדבר על חוג באמהרית.
יוסי קרוטהמר: אנחנו מכניסים עכשיו.
שלמה מולה: תעשו אפילו מסלול של בגרות, חבר'ה, זה חשוב.
יוסי קרוטהמר: יש, יש לנו מורה שאנחנו מביאים לפה.
שלמה מולה: זה, תאמין לי, אמהרית צחה יש לו.
אהרן זאבי פרקש: יוסי, אני מבקש גם אולי כמה מילים.
לאה גולן: יש לנו כאן בחור שבגר.
אהרן זאבי פרקש: יש בחור שהוא בגר, והוא גם מתגורר בכפר, התחתן.
אברהם מיכאלי: כן, בבקשה.
אהרן זאבי פרקש: היה לוחם בשריון.
אליהב שומייב: שמי אליהב.
אליהב שומייב: אני באתי לפה בשנת 99' ביחד עם יוסי.
אליהב שומייב: למדתי פה 6 שנים.
אליהב שומייב: המשכתי.
קריאה: בתכנית נעלה?
אליהב שומייב: בתור מדריך מחשבים.
אליהב שומייב: אחרי זה התגייסתי.
אברהם מיכאלי: מאיפה הגעת?
אליהב שומייב: עליתי מאוקראינה.
אליהב שומייב: עליתי בשנת 93'.
אליהב שומייב: הייתי בן 6.
אליהב שומייב: הייתי בצבא ותמכו בי פה המון.
אליהב שומייב: אפשר, את האמת, הוא שאל שאלה אותו: האם אתה היית נותן לילדים לבוא לפה לכפר?
אליהב שומייב: אז אני חושב שפנימיות בכללי, זה דבר מאד עוזר למשפחות.
אליהב שומייב: מבחינה כספית, מבחינת הכל.
שלמה מולה: למשפחות, או גם לתלמידים?
אליהב שומייב: גם לתלמידים.
אליהב שומייב: אולי התלמידים קצת מתגעגעים לאימא ולאבא, אבל זה החיים כאילו.
אליהב שומייב: בכל אופן אתם הולכים לחיות בלי הורים, כשתהיו נשואים והלאה.
אליהב שומייב: המקום הזה מאד תרם ועזר להרבה תלמידים.
קריאה: הוא ממשיך לעזור.
אליהב שומייב: ועדיין ממשיך לעזור.
אליהב שומייב: כן.
אברהם מיכאלי: אתה מהחברים שלך שאיתם למדת פה, אתה שומר איתם על קשר?
אליהב שומייב: את האמת, ספציפית אני - לא.
אליהב שומייב: אבל יש רבים שכן.
אברהם מיכאלי: יש כאלה שבאים לפה, אני הבנתי,
אברהם מיכאלי: לפעמים לסופי שבוע שהם מתארחים פה?
אליהב שומייב: יש, יש.
אברהם מיכאלי: או שבאים פה לתקופות?
אליהב שומייב: יש אנשים שבאים שישי שבת, שלמדו פה.
אליהב שומייב: יש, יש ביקורים.
אברהם מיכאלי: מה אתה עושה היום?
אליהב שומייב: אני עובד היום בכלי נשק ישראל, בתע"ש.
אליהב שומייב: עובד בשתי עבודות: גם במפעלי נשק וגם פה במטבח.
אליהב שומייב: מחכה לילד בעזרת ה'.
לאה גולן: בשעה טובה.
אליהב שומייב: עוד חודשיים.
אליהב שומייב: צריכים לעבוד קשה.
קריאה: איפה אתה גר?
קריאה: לא אמרת להם.
אליהב שומייב: אני גר פה בכפר.
אהרן זאבי פרקש: אני רוצה להוסיף רק מילה, שמי שלא עבר פנימייה, אני עברתי אומנם בין 66' ל – 66'.
אהרן זאבי פרקש: עליתי ארצה והגעתי לכאן.
אהרן זאבי פרקש: אני לא יודע אם אתם יודעים, אבל בהזמנה לחתונה שלו הורי החתן זה יוסי ואשתו.
אהרן זאבי פרקש: יש לו אמא.
אהרן זאבי פרקש: אבל ככה הוא הרגיש, וזה מה שכתוב בהזמנה לחתונה.
אהרן זאבי פרקש: אני לא צריך להסביר יותר מזה מה זה נותן לילד שמתחנך פה, את החינוך הבסיסי הזה.
אברהם מיכאלי: ילדים, תודה שהגעתם.
אברהם מיכאלי: אנחנו רצינו לשמוע אתכם כי הצד של המורים וההנהלה וכו', אנחנו שומעים.
אברהם מיכאלי: רצינו לשמוע איך אתם מרגישים פה ואיך אתם גם מציעים לנו אולי לשפר משהו, כי סך הכל גם לכם יש עמדה, גם לכם יש ניסיון.
אברהם מיכאלי: האלוף פרקש הוא בוגר המקום.
אברהם מיכאלי: אתה רואה, אלופים.
אברהם מיכאלי: נהיים פה אנשים, אני מבין, בוודאי יש לך יוסי, עוד בוגרים שכל אחד הגיע, ברוך השם.
אברהם מיכאלי: אני מאמין שגם אתם תגיעו בעזרת ה', בבוא היום, כל אחד להצלחה כזאת או אחרת.
אברהם מיכאלי: אליהב כרגע כבר בוגר.
אברהם מיכאלי: איפה למדת אחרי הכפר?
אליהב שומייב: מקצוע?
אליהב שומייב: למדתי מכונאות בנתניה, מרכז הנוער.
אברהם מיכאלי: אז בעצם בתע"ש התקבלת כאיש מקצוע.
אליהב שומייב: דרך יוסי.
אברהם מיכאלי: טוב ילדים, אם אתם רוצים משהו להוסיף, אם לא – אני משחרר אתכם.
אברהם מיכאלי: הרב גוטמן, אתה היית באמצע דברים, אז בוא בבקשה תשלים.
נתן גוטמן: אנחנו מסיימים ללמוד בשעה 2 בצהרים, לא 1:30, 2, אחרי 6 שעות לימוד יומיות.
נתן גוטמן: א' – יש לזה סיבות היסטוריות, אבל לא פחות מזה צריך להבין דבר אחד, אנשי משרד החינוך, אנחנו באמת נעזרים בהם המון, המון, המון ויושבים איתם בישיבות ועוסקים בפתרון בעיות כאלה ואחרות.
נתן גוטמן: אבל אנחנו בית ספר עם ייחודיות מסוימת, שמקבל הרבה שעות ממשרד החינוך, ועדיין שעות רבות לא מספיקות לנו, ותפקידים חסרים לנו.
נתן גוטמן: אחת הבעיות שאנחנו מתמודדים איתה יום יום, שעה שעה, זה הנושא של השוטטות של ילדים, ולצורך העניין הזה אנחנו דרך הבעלות, לא דרך משרד החינוך, הכנסנו אדם בעל תפקיד שיחד איתנו מטפל בנושא הזה.
נתן גוטמן: זאת אומרת, אנחנו מחלקים את הכיתות לכיתות מאד, מאד קטנות.
נתן גוטמן: קבוצות מאד קטנות.
נתן גוטמן: לא אחת אנחנו יושבים ואנחנו מלמדים אחד על אחד.
נתן גוטמן: אחד מול שניים.
נתן גוטמן: למרות המון שעות שאנחנו מקבלים ממשרד החינוך חסרות לנו המון שעות שמיוחדות לילדים מהסוג הזה.
נתן גוטמן: זאת אומרת, אם אני רוצה היום להפעיל בית ספר אחר הצהרים, מה שעשינו למשל שנה שעברה, כשהיה לנו הרבה יותר שעות, היום אני לא יכול לעשות את זה.
נתן גוטמן: זאת אומרת, עם תוספת של שעות משמעותית היינו יכולים להפעיל גם בית ספר אחר הצהרים, אחרי התמודדויות קשות מאד מול ילדים שקשה להם ללמוד אחר הצהרים.
שלמה מולה: אתה מדבר על להפעיל את הבית ספר פה, או בבית ספר שם?
נתן גוטמן: אני מדבר על כאן.
אברהם מיכאלי: תן לי להבין, אתם היום מנהלים את ה – 6 שעות שיש לכם עד 2:00 כתיכון כללי?
אברהם מיכאלי: או שאתם גם משלבים - - -
נתן גוטמן: חטיבת ביניים קודם כל.
נתן גוטמן: אנחנו חטיבת ביניים.
אברהם מיכאלי: אני מתכוון תיכון כללי במובן של מקצועות.
אברהם מיכאלי: אתם לא עושים שילוב כמו שנניח הישיבה התיכונית לידכם?
נתן גוטמן: לא, לא, יש לנו שעות תנ"ך, ויש בית ספר דתי כמובן, אבל אנחנו - - -
אברהם מיכאלי: זה לא שילוב של תורני פלוס תיכון.
נתן גוטמן: בבית הספר לומדים החל משעות הבוקר את כל המקצועות הכלליים.
נתן גוטמן: את הפיצולים שאנחנו מפצלים בשל הצרכים המיוחדים של התלמידים, רק לדוגמה: כיתה ז' או ח' שעות עברית – יש לנו 5 הקבצות של עברית ברמות שונות.
נתן גוטמן: זאת אומרת, השעות באמת נשארות לטובת הדברים הללו.
שלמה מולה: דוד, אתה רואה את האפליה קיימת?
שלמה מולה: עכשיו, אתה עושה תכניות, תכנית חומש, תכנית הפרויקט הלאומי, אתה עושה תכניות וכן הלאה, זאת אומרת, אתה משקיע בילדים בעיר שיש לך את מוקד קליטה, זאת אומרת, הילדים האלה שנמצאים כאן אתה בא, שם אותם בפנימייה, בא אומר: רבותיי, אני לא ...
שלמה מולה: אתה לא הכתובת כמובן, אבל תראה את התפיסה.
שלמה מולה: זה בעיה.
שלמה מולה: הילדים אחרי הצהרים, או שלומדים בתכניות כמו ... בכל מיני מקומות, הילדים האלה, דווקא אלה שצריכים.
לאה גולן: יותר מכולם.
שלמה מולה: יותר מכולם - - -
אברהם מיכאלי: השאלה היא איזה שפה משותפת אתם יכולים למצוא עם משרד החינוך בקטע של ניצול שעות בצורה יותר - - -
יוסי קרוטהמר: יש לנו שפה מדהימה עם משרד החינוך.
שלמה מולה: הילד הזה למשל - - -
אברהם מיכאלי: השאלה בצדק הם אומרים: יש פה ילדים שנמצאים במסגרת פנימייה, מדובר פה בילדים שלא לומדים אקסטרני.
אברהם מיכאלי: לומדים פה במסגרת פנימייה, יש אפשרות עוד שעות לתת להם בצורה כזאת או אחרת.
אברהם מיכאלי: השאלה היא: למה אתה זקוק, כמנהל בית ספר?
אברהם מיכאלי: או אתה כמנהל הכפר, כדי שהילדים האלה יקבלו תעסוקה חיובית בשעות הנוספות האלה, כי הם ממילא נמצאים פה.
יוסי קרוטהמר: חבר הכנסת מיכאלי, אני רוצה להגיד משהו על מה שאמר הרב נתן ועל מה שנאמר פה.
יוסי קרוטהמר: אבל מה שמשרד החינוך אומר: אנחנו נותנים מעל ומעבר, והסוכנות היהודית אומרת: אנחנו נותנים מעל ומעבר.