GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דני דנון: או שזה רק ברחוב כשאת עוברת?
חביבה עזרא: רק ברחוב.
חביבה עזרא: איזה רפואה, מה בטיח?
חביבה עזרא: אני לא הולכת לרופא---
דני דנון: לא, בתי ספר.
דני דנון: שלמה, אני יודע שהילדים האלה לומדים בבתי ספר.
חביבה עזרא: אבל עוד משהו, כל הבניין שלי כבר מוצף מאריתריאה או סודנים, אני לא יודעת מי.
חביבה עזרא: הם גונבים תיקים ובא שוטר, שודדים את כולם---
דני דנון: לא, אני רוצה להבין, מה זה 'הם גונבים תיקים'?
דני דנון: את ראית בעצמך?
חביבה עזרא: כן, כן.
חביבה עזרא: הזמנו משטרה---
דני דנון: לא, לך גנבו תיק?
חביבה עזרא: לי?
חביבה עזרא: ועוד איך.
חביבה עזרא: אני יוצאת מסופר---
דני דנון: ספרי לי מתי זה קרה.
חביבה עזרא: לפני חצי שנה, עם הסופר.
חביבה עזרא: נכנסתי לסופר עם תיק וקניתי מוצר, מילאתי עגלה, אני באה לשלם, אין לי את התיק.
חביבה עזרא: ולא נעים, כבר העבירה את הכול.
חביבה עזרא: נאלצתי ללכת לבנק, להוציא כסף, לחזור, כי היא כבר העבירה את המוצרים.
דני דנון: ואיך את יודעת שאלה מסתננים שגנבו את התיק?
חביבה עזרא: כי הם עמדו אחריי, על ידי, וכל הזמן הם ליוו אותי משום מה, כי אני לא שמתי לב.
חביבה עזרא: עכשיו אני הולכת רק עם דבר כזה ולא עם תיק, צמוד.
חביבה עזרא: אני הולכת עם פנס.
חביבה עזרא: אם אני נוסעת לעיר אחרת, אני לא יכולה לחזור באותו יום, אם זה שעה חמש, אני חוזרת למחרת באור, על מנת לראות על מה אני דורכת.
חביבה עזרא: זה לא רק אני, זה כולם.
חביבה עזרא: שכנה ממול לבית שלי נרצחה, אף אחד לא אמר, 'מסכנה', שום דבר, אף אחד לא התייחס במדינה הזו, פרט לשלמה.
דני דנון: מצאו את הרוצח?
חביבה עזרא: כן.
חביבה עזרא: ואין לו עבר פלילי.
דני דנון: הוא היה מסתנן?
חביבה עזרא: מסתנן.
קריאה: קיבל 8 שנים.
חביבה עזרא: אין לו עבר פלילי, לך תדע אם היה, הרי רוצחים הגיעו, כמובן.
חביבה עזרא: אחד מדבר בטלוויזיה, אני שרפתי לשכן שלי את הבית, אז אני פה מסתתר.
חביבה עזרא: מה זה?
חביבה עזרא: ארץ מקלט למסתתרים?
דני דנון: באים לפה אנשים חדשים לגור, עולים חדשים, זוגות צעירים?
חביבה עזרא: עזבו, עזבו.
דני דנון: הם לא מתקרבים בגלל מה שרואים פה?
חביבה עזרא: כן, היו הרבה רוסים שבאו, היו ועכשיו יש, כולם רוצים לעזוב ועוזבים.
חביבה עזרא: כולם עוזבים פה.
חביבה עזרא: כל האזור הזה, במקום לבנות לסטודנטים ובכלל לדיירים, אין היום לסטודנט להשכרת דירה, אין.
קריאה: לא רוצים לבוא, העירייה נותנת 9,000 שקל לסטודנטים והם לא רוצים לבוא.
חביבה עזרא: הם כן רוצים, אין להם איפה.
חביבה עזרא: אין להם איפה לגור.
שלמה מסלאוי: רצית עולה חדשה.
חביבה עזרא: שהם ברחו כולם.
דני דנון: ולריה, כמה זמן את בארץ?
הגב' ולריה: 19 שנים.
דני דנון: ואת עלית לפה ישר לשכונה?
הגב' ולריה: לא, אני גרה ארבע שנים בארלוזורוב בתל אביב, ואחר כך קניתי דירה בשכונת התקווה ברחוב חנוך.
הגב' ולריה: אפשר להגיד כמה אני שילמתי?
דני דנון: כן, אם את מוכנה, אנחנו מוכנים לשמוע.
הגב' ולריה: אני אסביר.
הגב' ולריה: אצלי לא היה דולר אחד וכל הכסף לקחתי מהבנק, ב-15 שנים אני סגרתי ועכשיו הדירה שלי, אבל עכשיו אני חושבת שאני סתם זרקתי כסף, סתם, עבדתי 19 שנים להרוויח ולשלם, בגלל שאי אפשר לחיות שם.
הגב' ולריה: אי אפשר.
דני דנון: מה זה אי אפשר לחיות?
הגב' ולריה: אני יכולה להסביר.
הגב' ולריה: אחרי 8 אפילו אני לא יכולה לצאת מהבית לזרוק זבל, אני פוחדת.
הגב' ולריה: אני עכשיו לא עובדת, אני בפנסיה, אבל חצי שנה לפני אני עבדתי לפעמים משמרת שנייה, ובעלי תמיד מחכה לי בחוץ.
הגב' ולריה: וקודם, בזמן שאני הגעתי---
דני דנון: יש עולים חדשים שבאים היום לשכונה, או שלא מתקרבים?
הגב' ולריה: לא, בכלל לא.
הגב' ולריה: ויש---
קריאה: להיפך, יצאו.
הגב' ולריה: כן, הם יצאו.
הגב' ולריה: קודם היה הרבה אנשים מקווקז, מבוכרים.
הגב' ולריה: הם מבוגרים וודאי שאין עבודה בארץ, הם עובדים בשוק, עם עגלות, ועכשיו יש אוכלוסייה אחרת והיא עובדת.
הגב' ולריה: זאת אומרת שזו בעיה גם כלכלית בשביל אנשים.
הגב' ולריה: בשבילי לא, אני קיבלתי פנסיה, אצלי הכול בסדר.
דני דנון: מה את מצפה מהמדינה, שאנחנו נעשה?
הגב' ולריה: אני חושבת שכל אחד צריך להיות בבית שלו.
הגב' ולריה: אני גרה ברוסיה, במוסקבה, ורציתי לעלות ארצה, פה יש נכדים, אפילו בבית הקברות יש שלושה קברים שם, ויש לי שני נכדים פה צברים, אבל רק אני יכולה ללכת לבית שלהם, הם לא יכולים להגיע, אני פוחדת.
חביבה עזרא: ומה קרה מול הבית שלך, כשנרצחה מישהי?
הגב' ולריה: כן.
הגב' ולריה: בדיוק מול הבית שלי נרצחה אישה מאריתריאה, בזמן שאני צריכה ללכת לעבודה.
דני דנון: יש לך אפשרות לעבור למקום אחר?
הגב' ולריה: סליחה?
הגב' ולריה: בפנסיה שאני מקבלת פה אני לא יכולה.
דני דנון: אני רוצה להקשות עלייך, מי שיכול לצאת היום, יוצא?
דני דנון: מי שיכול למכור את הדירה ולקנות במקום אחר?
דני דנון: יוצא?
הגב' ולריה: בוודאי.
הגב' ולריה: הרבה עולים חדשים, יותר צעירים, גם רופאים, גם מהנדסים, ויש להם ילדים קטנים, בוודאי הם לא רוצים את הבלגן הזה, הם פוחדים שהילדים.
הגב' ולריה: .. ילדות, יהיו בחוץ.
הגב' ולריה: אפילו יש חוגים בבית דני, אבל סיפרה בחורה, עובדת בבית חולים, יש לה חמש ילדות והיא לא יכולה לתת להם לצאת מהחוגים, היא פוחדת, בגלל שהיא עובדת במשמרות.
הגב' ולריה: אם היא עובדת משמרת שנייה---
דני דנון: אז הילדים של העולים לא מגיעים לחוגים בגלל החשש?
הגב' ולריה: אני חושבת שכן.
הגב' ולריה: ויש עוד דבר אחד, אם אתה מסתובב, למשל בחגים היהודיים, בחנוכה, אני אפילו עשיתי צילום, אני שמעתי ותמיד היו זיקוקים, ילדים, ויצאתי לבדוק, תמיד היה שירי חנוכה, אני יצאתי, הכול שחור, אין ילד אחד, אחד אפילו.
הגב' ולריה: אבל בשנה שעברה ביום כיפור, גם ביום השואה, זה רעש, זה שירים, זה ריח בירה, מבוקר עד לילה, מלילה עד בוקר.
הגב' ולריה: אפילו שאני פוחדת, אני יצאתי מהבית.
חביבה עזרא: וכשהיא מעירה להם, אומרים לה 'תחזרי לרוסיה'.
הגב' ולריה: זה דבר ראשון.
הגב' ולריה: אבל דבר שני, בזמן שאני אמרתי, 'מה אתם עושים?
הגב' ולריה: אתם לא יודעים איזה יום היום?' הם לא גרים פה יום אחד, יש הרבה ארגונים שצריך קצת ללמד...
דני דנון: הארגונים פה, נשמע אותם גם.
הגב' ולריה: מה היא עושה?
חביבה עזרא: סליחה, אנחנו מצפים להחזיר את דרום תל אביב לתושבים, כמו שהחזירו את רוטשילד לתושבים.
דני דנון: תודה רבה, נתקדם.
שלמה מסלאוי: אחר כך נמשיך עוד לדבר.
שלמה מסלאוי: מפגש בגינת לוינסקי עם מסתננים
דני דנון: אתה מדבר אנגלית, עברית, ערבית?
מסתנן: ערבית.
דני דנון: You speak English?
דני דנון: או עברית?
מסתנן: (מדבר בערבית).
דני דנון: יש לנו מתורגמן?
דני דנון: (תרגום בערבית): מאיפה אתה?
מסתנן: מסודן.
דני דנון: (תרגום מערבית): בן כמה אתה?
מסתנן: 25.
דני דנון: מתי יצאת מסודן?
מתרגם: לפני חודשיים.
דני דנון: כשהוא יצא מסודן הוא ידע שהוא בא לישראל?
מתרגם: כן.
דני דנון: כמה כסף זה עלה להגיע לפה?
מתרגם: בין 2,000 ל-3,000 דולר.
דני דנון: למה הוא לא הלך לדרום סודן לג'ובה והוא בא לתל אביב?
דני דנון: למה הוא לא הלך לגור בדרום סודן, למה הוא בא לפה?
מתרגם: זה מדינה לא משנה, זה לא זה.
דני דנון: זאת אומרת זה מבחירה?
דני דנון: זה מאה אחוז בחירה מתוכנן לבוא.
דני דנון: שאלה אחרונה, איך הוא שמע על מה שקורה פה, מי סיפר לו?
מתרגם: חברים, אחים הגיעו לכאן, כולם.
קריאה: מתקשרים, 'תבוא', יש...
דני דנון: שוקראן.
דני דנון: שיחה עם מחלק אוכל למסתננים
דני דנון: באיזה שעה?
מחלק אוכל למסתננים: ביום שישי, ביום חמישי, ביום רביעי.
דני דנון: כמה מנות ביום?
מחלק אוכל למסתננים: ---
דני דנון: כמה אנשים אוכלים?
מחלק אוכל למסתננים: אולי איזה 1,000.
דני דנון: 1,000 אנשים?
דני דנון: וכמה זמן לוקח לחלק את האוכל?
מחלק אוכל למסתננים: שעתיים.
דני דנון: ומי משלם על האוכל?
מחלק אוכל למסתננים: ...
מחלק אוכל למסתננים: יש ערבים, יש בדואים, יש... כולם באים.
דני דנון: ובשישי שבת גם?
דני דנון: הוא בעצם לא גר בגן, הם באים לארוחה...
ארז קעתבי: רובם הגדול חיים פה בגן.
דני דנון: אבל הוא אומר שהוא מחלק 1,000 מנות.
דני דנון: כמה ישנים פה, 100 אנשים בלילה?
ארז קעתבי: יש פה הרבה אנשים שנמצאים, סתם לדוגמה, יש להם איזה כתובת שיש שם מרתף, שבמרתף הזה גרים 120 איש.
דני דנון: בגן עצמו, בעוד חמש שעות אני אחזור, כמה יישנו פה?
ארז קעתבי: זה תלוי.
דני דנון: היום בלילה?
דני דנון: אתה מעריך, הערכה.
ארז קעתבי: 60-70 איש.
ארז קעתבי: יש תקופות שאנחנו נגיע ל-200.
דני דנון: אז זה מקום מפגש, הם באים, מדברים, מחליפים מידע, אוכלים.
ארז קעתבי: זה המקום הראשוני, זו נקודת המפגש הראשונית שהם באים...
דני דנון: אבל אני בטוח שאם תעשה פה סדר באנשים שעומדים בתור, יש פה אנשים ש---
ארז קעתבי: אלה, אתה תראה שרובם גרים פה.
דני דנון: הם לא אנשים שכבר עובדים?
ארז קעתבי: ---אם תדבר איתו, ידעתי שהוא לא יתקשר, כי אנחנו רואים שהוא הגיע עכשיו.
ארז קעתבי: תגיע לנווה שאנן, אתה תראה אנשים שמדברים עברית, מדברים טוב עברית.
דני דנון: השאלה שלי אם האנשים שבאים לאכול פה הם ממש אנשים שהגיעו עכשיו ובמצוקה, או שהם גרים והם באו לאכול ארוחה.
ארז קעתבי: רובם הגדול אלה אנשים שנמצאים ברחוב.
דני דנון: אלה שאוכלים פה עכשיו?
ארז קעתבי: רובם הגדול.
ארז קעתבי: יש לא מעט, ובטח זה גם הגיוני, שמגיעים כל מיני מכל מיני מקומות לאכול.
דני דנון: וזה נכון שזה 1,000 מנות ביום, זה הגיוני?
ארז קעתבי: אני לא יודע, אני יודע שהעירייה מחלקת ביום במבצע שלה, 200-250 מנות.
דניאל בן-סימון: זה ארוחה אחת ביום או שיש יותר?
ארז קעתבי: אחרי זה.
ארז קעתבי: ..
דני דנון: בואו נתקדם לנווה שאנן.
דני דנון: המשך סיור בדירות מסתננים
דני דנון: את הארוחות אתם מממנים?
שרון הראל: לא, מימון של גופים שונים.
דני דנון: מי מארגן את התרומות?
שרון הראל: גופים פרטיים.
דני דנון: זה לא אתם.
שרון הראל: לא.
דני דנון: יש פה כנסייה.
שרון הראל: בפנים, אבל פה ישנים דרי רחוב.
דני דנון: כמה זמן לוקח עבור אלה שמגיעים עד שהם מסתדרים בדירות?
ארז קעתבי: תלוי.
ארז קעתבי: יש כאלה שמגיעים וכבר.
ארז קעתבי: סיור בנווה שאנן בחנות של מסתנן
דני דנון: מי בעל הבית?
מסתנן: בעל הבית בחוץ, אבל אני שותף.
דני דנון: מה אתם מוכרים פה?
דני דנון: אנחנו עושים פה סיור של הכנסת.
מסתנן: אתה רואה.
מסתנן: ..
דני דנון: זה בית מרקחת וטלפונים וסיגריות?
מסתנן: כן, כן, זה כמו קיוסק.
דני דנון: כמה עולה להשכיר חנות כזאת?
מסתנן: ששת אלפים.
דני דנון: שקל בחודש.
מסתנן: כן.
דני דנון: זה הרבה.
מסתנן: לפני שלוש-ארבע שנים החנות הזאת היה 400 דולר.
מסתנן: שלושה חדרים שהיו משכירים, ישראלים היו גרים פה, סטודנטים היו גרים, 400-500 דולר שלושה חודשים.
מסתנן: עכשיו שלושה חדרים נותן חמש-שש אלף, כמה אנשים גרים שם?
מסתנן: 30 אנשים גרים בתוך השלושה חדרים, מאיפה הם מביאים כסף?
דני דנון: מי שקונה פה זה רק חבר'ה שבאו מאפריקה?
מסתנן: לא, יש ישראלים, כולם.
דני דנון: ישראלים באים?
מסתנן: לפעמים הוא לא יודע, ישראלי או...
דני דנון: ישראלים גרים פה בשכונה?
מסתנן: כן, מגיעים כל האנשים ויש...
דני דנון: מה קונים הישראלים פה?
מסתנן: קונים כרטיסים, סיגריות.
דני דנון: עד איזה שעה אתה פתוח?
מסתנן: תשע, עשר.
מסתנן: פה, בתל אביב.
דני דנון: כמה זמן אתה בארץ?
מסתנן: שלוש שנים.
דני דנון: מאיפה בסודן?
מסתנן: צפון סודן.
דני דנון: יש עכשיו מבצע של מדינת ישראל שנותנים 1,000 יורו וכרטיס טיסה, אתה שוקל את זה בכלל, אתה חושב על זה?
מסתנן: זה לא...
מסתנן: אני לא חושב.
דני דנון: כי אתה מצפון והוא דרום.
דני דנון: ומי שבדרום שוקל את זה בכלל, חושב על זה?
מסתנן: לא.
דני דנון: לא מעניין.
דני דנון: כי זה לא מספיק כסף?
דני דנון: כי פה מרוויחים יותר?
מסתנן: זה לא מספיק כסף ו---
דני דנון: משהו יכול לגרום למי שבא מסודן לעלות על מטוס ולחזור מרצונו, אתה חושב?
מסתנן: יש אנשים שרוצים זה, אבל אני.
מסתנן: .. פה בשבילי גם יש עוד בעיה, לא נגמר בדרפור.
מסתנן: אני מדרפור.
דני דנון: המשפחה שלך נמצאת שם?
מסתנן: כן, בדרפור.
דני דנון: למה הם לא באים לפה?
מסתנן: איך הם יבואו לפה?
מסתנן: קשה להם.
דני דנון: אני יודע שאתה משלם 2,000, 3,000, כמה אלפי דולרים, יש מי שדואג להביא אותך.
דני דנון: זה עובד, זה גם עסק.
מסתנן: כן, אבל.
דני דנון: אתה לא שוקל לשלם ולהביא---
מסתנן: לא, לא.
דניאל בן-סימון: אני רואה, הכול פה יפה, זה אמיתי, כל האפטר שייב, הכול אמיתי.
מסתנן: כן, אתה יכול לבדוק.
דני דנון: אתה רוצה לקנות לבת זוגתך או ש...
דניאל בן-סימון: לא, זה...
דני דנון: יש לי שאלה, רישוי עסקים, למה עיריית תל אביב לא אוכפת את החוק באזור?
שלמה מסלאוי: כי ראש העירייה חושב שאם יעשה אכיפה אז מן הסתם לא תהיה להם פרנסה ואז אם לא תהיה להם פרנסה, הם---
דני דנון: אבל סליחה, אם אני גר בתקווה ואני פותח פיצוצייה, אני גם צריך פרנסה.
שלמה מסלאוי: באותו יום---
דני דנון: נכון, בשנייה אתה מקבל---
שלמה מסלאוי: אבל מה לעשות, זאת המדיניות, ואם אתה יכול לעזור לנו, נשמח מאוד.
שלמה מסלאוי: זאת התשובה.
דני דנון: יש הוראה של ראש העיר שלא לעשות?
שלמה מסלאוי: יש הנחיה.
דני דנון: הנחיה, והוא מודה בזה?
שלמה מסלאוי: הוא אומר.
תושב: מה שאני אמרתי ל...
תושב: לפני שבועיים סגר להם את ה...
תושב: אבל זה לא מספיק.
תושב: הם מתפשטים כמו מגפה.
דני דנון: איפה יוצאי הקהילה האתיופית?
דני דנון: הרב יהודה, נשמע אותו עכשיו או בפנים?
דני דנון: אנחנו נדבר אחר כך.
קריאה: הוא הרב של הקהילה האתיופית.
דני דנון: אתה רוצה לומר משהו לכולם לגבי איך זה משפיע על הקהילה?
יהודה סהלה: אני...
דני דנון: טוב, תודה, כבוד הרב.
שלמה מסלאוי: חבר הכנסת, היא בחורה מדרום סודן.
דני דנון: שלום, שלום.
דני דנון: מדברת עברית?
מסתננת: קצת, לא הרבה, אבל אנגלית.
דני דנון: עברית יותר טוב.
דני דנון: אני דני דנון, זה חבר הכנסת בן סימון, אנחנו מהכנסת.
דני דנון: את מג'ובה?
מסתננת: כן, אני מג'ובה.
מסתננת: 2006.
דני דנון: אני הייתי בג'ובה בחודש אוגוסט, מזל טוב על המדינה החדשה שלכם.
דני דנון: היום מדינת ישראל מציעה למי שרוצה, (תרגום מאנגלית): ישראל מציעה לאנשים מדרום סודן לחזור חזרה, ולקבל 1,000 יורו.
מסתננת: (תרגום מאנגלית): שמעתי את זה, כן.
דני דנון: (תרגום מאנגלית): שמעת על זה, מה את חושבת על זה?
דני דנון: את חושבת לקחת את הכסף ולחזור חזרה לג'ובה?
מסתננת: (תרגום מאנגלית): כשהחלטתי לבוא לישראל, זה לא היה למען כסף.
מסתננת: שמי נטלינה, וכשבאתי לישראל זה לא היה למען כסף ולא למען חיים, אלא בשל הביטחון, באותם ימים שאני הגעתי לישראל.
מסתננת: עכשיו המדינה שלי ועכשיו זה משהו כמו שבעה או שמונה חודשים ואנשים באים ממקומות שונים ויש עכשיו הרבה מחלות, אנשים ממש מתים.
קריאה: אני לא דיברתי שום דבר.
דני דנון: אדוני, אני אשמח לשמוע אותך.
מסתננת: (תרגום מאנגלית): במיוחד ילדים, עד עכשיו...
מסתננת: אתה היית שם ועכשיו יש הרבה מחלות.
דני דנון: (תרגום אנגלית): כלומר את לא רוצה לחזור חזרה עכשיו.
מסתננת: (תרגום מאנגלית): לא, אני לא רוצה לחזור חזרה עכשיו.
מסתננת: אבל אני רוצה ללכת, אבל לא ממש עכשיו.
מסתננת: ואני רוצה גם שהילדים שלי ייצאו מדרום סודן, ואני הרבה זמן...
מסתננת: אני הייתי בשוק שהממשלה החליטה לתת לנו משהו כמו שני חודשים או שלושה חודשים.
דני דנון: (תרגום מאנגלית): מה תעשי בשני החודשים, כשאנשים מהממשלה יגיעו לדלת שלך, טוק טוק טוק, והם יגידו לך לחזור חזרה לדרום סודן?
דני דנון: הוא פה, הוא איש נחמד, אבל הוא יבוא ב-1 באפריל, מה תעשי?
מסתננת: (תרגום מאנגלית): זה כאילו אתם הורגים אותי ואתם הורגים את הילדים שלי.
דני דנון: (תרגום מאנגלית): אבל מה תעשי?
דני דנון: נגיד שמחר זה 1 באפריל, מה תעשי?
קריאה: (תרגום מאנגלית): ספרי לו על הילדים שלך, שלומדים בבית ספר.
מסתננת: (תרגום מאנגלית): כן, יש לי ילדים, הם לומדים בבית ספר בנהריה, אני גרה בנהריה, ויש להם חברים, יש להם חיים טובים, וכשאני אקח אותם לדרום סודן, אני לא יודעת, אין לי משפחה שם בכלל, זה יהיה רק אני, אין לי שום דבר שם, זה כאילו שהממשלה בישראל תהרוג אותם וגם אותי.
דני דנון: (תרגום מאנגלית): מה את אומרת על האנשים שפעם גרו כאן, אנשים יהודים, ועכשיו הם מרגישים חוסר ביטחון והם לא מקבלים שירותים מהממשלה בגלל אלה שבאים מאפריקה, מה תגידי להם?
מסתננת: (תרגום מאנגלית):
מסתננת: אני לא יודעת מה אני אגיד להם, גם אני גרה כאן ויש לי חיים קשים, אבל אני מקבלת את זה בגלל הילדים שלי, אין להם כלום, אני מקבלת את זה כי אני רוצה שהם ילמדו בבית ספר טוב, אני רוצה שיגדלו לחיים טובים, זה מה שאני רוצה.
דניאל בן-סימון: (תרגום מאנגלית): הג'נטלמן הזה, את רוצה שהוא יבוא לבקר אותך?
דניאל בן-סימון: סיור בפאבים של מסתננים בנווה שאנן
דני דנון: זה פאב?
ארז קעתבי: כן.
ארז קעתבי: כל זה עסקים, כל החצרות עסקים.
שלמה מסלאוי: הם פתחו שם פֶּה ואמרו שאתם בתור חברי כנסת צריכים להתבייש שככה נראים פליטים פה במדינה הזאת, האם מישהו הסתכל על האישה המסכנה הזאת ודאג לה?
שלמה מסלאוי: האם למישהו אכפת ממנה?
שלמה מסלאוי: איפה הם?
שלמה מסלאוי: אני רוצה לראות את אותם יפה נפש למיניהם שבאים ומדברים, שיבואו וידברו על האישה המסכנה הזאת.
שלמה מסלאוי: למה הם לא מדברים?
שלמה מסלאוי: למה אתם, כחברי כנסת, לא רואים את הדברים האלה ומדברים?
שלמה מסלאוי: במקום המסוים הזה, כשבאים ומגנים עליהם כל מיני אנשים?
שלמה מסלאוי: למה אף אחד לא מדבר?
שלמה מסלאוי: אני רוצה שיראו את האנשים המסכנים האלה, קודם כל עניי עירך קודמים, ככה נאמר, ולא אני המצאתי את זה.
שלמה מסלאוי: שיבואו ויראו את זה, שיבואו ויראו את הדברים האלה.
תושב: איך יכול להיות שנמכרת כאן סחורה גנובה לאור יום ואף אחד לא מגיב?
תושב: הנה.
שלמה מסלאוי: אופניים נגנבים פה ואף אחד---
תושב: כל האופניים שעמדו פה גנובים.
שלמה מסלאוי: פורצי גבול, עושים מה שהם רוצים.
שלמה מסלאוי: אם צריכים לדאוג להם, שידאגו להם, לא על חשבון הגב שלנו הצר והמסכן.
שלמה מסלאוי: יש פה אנשים הרבה יותר מסכנים מאותם אנשים שבאים ומשלמים כמה אלפי דולרים, כשאין להם אפילו פרוטה לחיות.
שלמה מסלאוי: אף אחד לא דואג להם.
דני דנון: מה הפתרון לשיטתך?
שלמה מסלאוי: מה הפתרון?
שלמה מסלאוי: קודם כל יש גבול, גבול הוא מקום ריבוני ולגיטימי לחסום אותו.
דני דנון: בונים מחסום.
שלמה מסלאוי: בונים אותו כבר יותר מדי זמן לטעמי.
דני דנון: מה עם אלה שפה עכשיו?
תושבת: לסלק.
שלמה מסלאוי: אלה שפה, יש חוקים גם בקשר לדברים האלה ואתה יודע אותם בדיוק כמוני וכל אותם חברי כנסת, כולל ראש הממשלה, שלא עושה ולא אומר כלום.
שלמה מסלאוי: עד נכון לרגע זה הוא לא דיבר מלה.
דני דנון: לא, הוא דיבר, הוא בונה גדר.
שלמה מסלאוי: לא, מה שהוא אמר לנו כשעשינו את ההפגנה, הוא אמר 'אני מבקש שלא תיקחו את החוק לידיים', זה מה ששמעתי ממנו.
שלמה מסלאוי: שום דבר אחר לא.
תושבת: זה מה שהוא אמר.
תושבת: אבל סליחה, אלי ישי אמר, 'שיחזרו לסבא ולסבתא', הסבא והסבתא, כולם כבר בארץ.
תושבת: מפגש עם תושבי המקום
דני דנון: שלום עליכם.
שלמה מסלאוי: זה חבר הכנסת דני דנון.
תושבת: נעים מאוד.
דני דנון: נעים מאוד, מה שמך?
שלמה מסלאוי: אסתר.
אסתר קיגל: אסתר קיגל.
דני דנון: אסתר, את גרה פה?
אסתר קיגל: כן.
דני דנון: רצינו לשאול אותך כמה שאלות לגבי מה קרה לשכונה מאז שהגיעו לפה כל המסתננים, איך זה השפיע על החיים של התושבים.
אסתר קיגל: רע מאוד מאוד מאוד.
אסתר קיגל: אני חולה מזה.
דני דנון: כמה שנים את גרה פה?
אסתר קיגל: אני גרה פה בבית הזה שלנו 34, 33 שנים.
דני דנון: את גרה פה מאיזה שנה?
אסתר קיגל: אני התחתנתי עם בעלי ב-1947.
דני דנון: ואת גרה פה מאז?
אסתר קיגל: אז בעלי, עצרו אותו והוא ישב בלטרון.
דני דנון: הוא היה בלטרון?
דני דנון: הוא היה בהגנה או באצ"ל?
אסתר קיגל: לא יודעת, לא שאלתי אותו אף פעם.
שלמה מסלאוי: את יכולה להגיד מה קורה פה בלילות?
אסתר קיגל: כאן רע מאוד, אני הולכת למות כל לילה.
אסתר קיגל: אני לא ישנה עכשיו.
אסתר קיגל: אני עכשיו לא ישנה בכלל כמעט.
אסתר קיגל: למה?
אסתר קיגל: מפני שמפריעים לי, עולים למעלה ודופקים בדלתות.
אסתר קיגל: בתי באה לישון אצלי לילה אחד, לפני כמה חודשים, יותר היא לא באה לישון פה.
אסתר קיגל: אף אחד לא בא לישון פה.
דני דנון: את מסתובבת בלילה פה, חופשי?
אסתר קיגל: בלילה פה?
אסתר קיגל: לא.
אסתר קיגל: אי אפשר אפילו לצאת מפה לפח זבל.
אסתר קיגל: מהבוקר---
דני דנון: באיזה שעה את כבר לא יוצאת?
אסתר קיגל: מהבוקר, כשאני רק יוצאת, מישהו מוכרח לשבת פה ולהחזיק את הראש שלו, זה משהו נורא.
אסתר קיגל: כולם נרקומנים ושיכורים ודברים איומים.
אסתר קיגל: והם עולים לפה.
אסתר קיגל: יום אחד אני רוצה לצאת מהחדר, אני פותחת את הדלת, יושבת פה בחורה עם הגב על הדלת.
אסתר קיגל: נורא נבהלתי, טרקתי את הדלת בחזרה, ואז צלצלתי לביטוח והם באו ו... אני מתרגשת.
דני דנון: היו פה שכנים שלך שהיו עולים חדשים, שגרו פה ועזבו?
דני דנון: היו פעם עולים חדשים בשכונה?
דני דנון: מרוסיה?
אסתר קיגל: היה מעט מאוד, מעט מאוד.
דני דנון: ומבחינת לא מסתננים היום, כמה אנשים גרים פה?
אסתר קיגל: אתה יודע בכל לילה.
אסתר קיגל: ..
אסתר קיגל: אם חם, היה חם עד עכשיו, נכון?
אסתר קיגל: אז אנחנו יוצאים החוצה לשבת פה, בשביל לשבת פה, אז אנחנו צריכים לראות כל פעם פה שחור אחר עומד ו...
אסתר קיגל: לא נעים כל כך, ומסתכל, ופה עומדים.
אסתר קיגל: למה עשו את הברזלים האלה פה למעלה?
אסתר קיגל: נכון שיש לנו למטה נרקומנים הרבה פעמים, בקיץ---
דני דנון: אז זו הייתה כניסה תת קרקעית וסגרו אותה?
אסתר קיגל: למה סגרו את זה?
אסתר קיגל: למה עשו את המנהרה הזאת?
אסתר קיגל: עשו אותה להיכנס לתחנה, אז למה סגרו אותה?
אסתר קיגל: למה זה סגור?
דני דנון: זה נהפך למאורת סמים?
קריאה: לא רק.
אסתר קיגל: זה לא נהפך לזה, אבל זה לא טוב לנו.
דני דנון: איך את חוצה את הכביש עכשיו?
אסתר קיגל: הכביש נורא עמוס.
אסתר קיגל: גם כן רע מאוד, עשן גבוה מאוד, מאוד מאוד.
אסתר קיגל: אתם לא מתארים לכם כמה רע לנו.
אסתר קיגל: זה לא רק לי, לכל השכנים פה.
אסתר קיגל: יש עוד שכנים ותיקים.
אסתר קיגל: אנחנו נורא סובלים, אחרים ממש מקללים כל יום את מה שקרה פה.
שלמה מסלאוי: למה את לא עוברת מפה?
אסתר קיגל: אני רגילה בבית הזה.
אסתר קיגל: אני רגילה ואני אוהבת את הבית.
דני דנון: מה היית רוצה לבקש מהמדינה, מהממשלה, מהכנסת?
אסתר קיגל: שיהיה קצת שקט פה, פה באזור, אני לא מדברת על אחרים, אני לא צריכה לדבר, שם יפה ונקי.
אסתר קיגל: אבל פה הכי גרוע שיש.
דני דנון: תודה רבה, שתהיה לך שבת שלום.
אסתר קיגל: אבל תעזרו לנו?
דני דנון: אנחנו נעזור
שלמה מסלאוי: בשביל זה הוא בא.
שלמה מסלאוי: תודה רבה, אסתר.
שלמה מסלאוי: לילה טוב.
אסתר קיגל: תודה רבה, תודה רבה.
אסתר קיגל: ישיבת סיכום
דני דנון: שלמה מסלאוי, חבר מועצת העיר ויושב ראש ועדת העלייה העירונית.
דני דנון: שלמה, זה הביקור השלישי שלנו, יש חברים בוועדה שהלכו לסייר ביהודה ושומרון, אבל כנראה דרום תל אביב נהפך למקום יותר בעייתי ממקומות ביהודה ושומרון.
דני דנון: היינו בסיור ביפו והיינו בפגישה עם ראש העיר, עכשיו אנחנו פה שוב בישיבה של הוועדה.
דני דנון: שלמה, ראינו דברים קשים, אנחנו מבינים שמדובר באיום על כל החברה והכי דיבר אל לבי הגברת העולה מרוסיה, ולריה, שבאמת דיברה ואמרה 'עבדתי, לקחתי משכנתא, בניתי בית בישראל, עליתי לארץ ועכשיו תראו איפה אני נמצאת'.
דני דנון: אני רוצה לבקש ממך להתייחס, תוך מתן דגש על הנושא של העולים וכמובן נשמע גם את אסמרה לגבי מה שקורה ביפו ג' היום, ואנחנו רוצים לדעת גם מה אתם מצפים מאיתנו לעשות.
דני דנון: בבקשה, שלמה.
שלמה מסלאוי: טוב.
שלמה מסלאוי: אני רוצה להעביר את תחושת התושבים שנמצאים כאן.
שלמה מסלאוי: סך הכול נמצא כאן ועד הפעולה שמורכב מנציגי שכונות בדרום תל אביב והם בעצם קצת באו בטענות במהלך הסיור, שאנחנו מראים את הצד האחר, כאילו אנחנו התושבים, המסכנים, שצריכים לבוא ולהגיד לכם, לחברי הכנסת, דני ודני, מה קורה פה---
דניאל בן-סימון: דני ודניאל, כדי שלא תבלבל בינינו, הוא בעבודה ואני בליכוד...
שלמה מסלאוי: אז מה שקורה פה, קודם כל התושבים שנמצאים כאן, לדוגמה, ראינו את אסתר.
שלמה מסלאוי: כמו אסתר יש עוד רבים כאלה, שהם כלואים בתוך הבתים שלהם, הם פוחדים לצאת, ואם היינו ממשיכים קצת לאזורים אחרים בתחנה המרכזית הייתם מבינים למה הם פוחדים לצאת.
שלמה מסלאוי: התחנה המרכזית הפכה להיות מובלעת של פשע, סמים וזנות.
תושבת: על זה אני רוצה לדבר.
שלמה מסלאוי: את יכולה אחר כך לדבר.
שלמה מסלאוי: לכן התושבים כאן כלואים.
שלמה מסלאוי: אפילו כאן במפגשים שלנו עם אנשי המשטרה, הם אומרים לנו לא פעם שהם מלווים את התושבים להגיע למכולת.
שלמה מסלאוי: תראו לאיזה מצב אבסורדי הגענו, שאנחנו במדינת היהודים צריכים ללוות תושבים למכולת או לכל מקום אחר.
שלמה מסלאוי: ואלה לא סתם אמירות, אלה דברים שקיימים גם---
דני דנון: אמרת לי בדרך לבית התמחוי, בית שלנוג, שאין בו רוסים ואנשים מ---
שלמה מסלאוי: כן, שלנוג, הוא נמצא כאן, לא הרחק מכאן, הוא---
דני דנון: מי מפעיל אותו?
שלמה מסלאוי: עמותה של גלעד חריש.
שלמה מסלאוי: כאן הגיעו, אני יכול להגיד, למקום, עשרות ואולי מאות הומלסים ואנשים שבעיקר מופנים על ידי המינהל לשירותים חברתיים ואז בשקל אחד הם מקבלים ארוחה ביום.
דני דנון: יוצאי חבר העמים בעיקר היו שם?
שלמה מסלאוי: גם, גם עולים חדשים, כן.
תושב: דרי רחוב.
שלמה מסלאוי: ומה שקורה היום, אתה רואה תור ענק של אריתריאים וסודנים והישראלים מתביישים להגיע לשם, ואם הם הגיעו לשם, לא נשאר אוכל.
שלמה מסלאוי: זאת אומרת שהמקום הזה בא לתת סעד לאנשים האלה ופתאום עכשיו זה נותן לאריתריאים והסודנים, אבל זו רק נקודה אחת.
שלמה מסלאוי: חשוב לציין כאן שכל המערכות החברתיות קרסו, אם זה החינוך והרווחה והבריאות והדיור והתעסוקה ואיכות החיים, והדבר הכי חשוב, לפי מה שאני שומע, אנחנו מלווים את העניין הזה שנתיים וחצי, זה הביטחון של האנשים, ודיברתי על זה קודם.
תושב: והביוב.
שלמה מסלאוי: זה איכות הסביבה.
שלמה מסלאוי: הוא מדבר על הביוב, הם באים וזורקים הכול לתוך הביוב.
שלמה מסלאוי: כמובן הם באים מתרבות כזאת ואז לך תחנך אותם היום.
שלמה מסלאוי: דבר נוסף, אני רוצה להתייחס למה ששאלת גם בסיור, לגבי ההחלטה של הממשלה.
שלמה מסלאוי: נכון, החליטו שהולכים לטפל והנה הולכים לסגור את הגדר, מתי?
שלמה מסלאוי: אולי אולי עוד שנה.
שלמה מסלאוי: בשנה הזאת ייכנסו עוד עשרות אלפי מסתננים, שיהיה ברור.
שלמה מסלאוי: ולגבי מתקן שהייה, גם, הולכים לבנות מתקן שהייה שיאכלס בו אולי 8,000 איש, כאשר בתוך חודשיים וחצי כמספר הזה נכנסים לכאן.
שלמה מסלאוי: בכנסת, בממשלה, שכחו דבר חשוב מאוד, מה עושים עם ה-50,000 שנמצאים כאן, בדרום תל אביב, וה-50,000 האלה לא נשארו 50,000, מן הסתם הם מתרבים ואין מענה פה.
שלמה מסלאוי: לא של הרשות, לא של הממשלה, הם באים ודוחפים אותם לפה.
שלמה מסלאוי: היום יש הצעה, היא חדשה, ובטח שמעתם עליה, של לתת מענק של 1,000 יורו לכל סודני---
דני דנון: זו לא הצעה, זו החלטה.
דני דנון: יחידת עוז פה, זה כבר פורסם, עד ה-1 באפריל הם יכולים לגשת ולקבל את ה-1,000 יורו וכרטיס טיסה.
דני דנון: אם הם לא עושים את זה, אז יחידת עוז תפעל לפי החוק לגרש.
דני דנון: נכון, דייקתי?
דני דנון: כמה אתם מעריכים יש דרום סודנים במדינת ישראל?
יהודה בן עזרא: ההערכה היא בין 3,000 ל-5,000 דרום סודנים.
שלמה מסלאוי: אתה יודע איך הגשש היה מתייחס לזה?
תושב: שלמה, אריתריאה יותר, פי 20.
שלמה מסלאוי: אבל לא מדברים על אריתריאים, מדברים רק על הסודנים שבאו בתקופה האחרונה, לא הסודנים הוותיקים, מדברים על חמש או שלוש השנים האחרונות.
שלמה מסלאוי: אבל איך הגשש אומר?
שלמה מסלאוי: 'הצחקת אותנו'.
שלמה מסלאוי: 1,000 יורו הם עושים בחודש כאן, אל תשכח שהם עובדים מהבוקר ועד הלילה.
דני דנון: הם אמרו לנו את זה היום, בהגינות.
שלמה מסלאוי: בבקשה.
שלמה מסלאוי: ומדברים כל אנשי זכויות האדם שכאן הם כל הזמן מלטפים ומחבקים אותם והם לפעמים שוכחים שיש כאן גם תושבים, התושבים שגם סובלים ועוברים את כל מה שהזכרנו כאן.
שלמה מסלאוי: הם כמובן מגיעים לכל ההפגנות, מלווים אותם, אבל באמת כשצריך לעזור להם, לא לתת פעם בשבוע או פעם ביום איזה דייסה או ארוחה קלה, אם כבר הם רוצים לעזור להם, אנחנו אומרים לפחות שתהיה בשלב הראשון, אנחנו יודעים שאין מצב שהסודנים יסכימו לקבל את הכסף והם יחזרו.
שלמה מסלאוי: אני אזכיר לכם רק שאז כשניסו להחזיר 150 סודנים, קם קול זעקה כאן במדינה, 150 איש, שהעלו אותם למטוס, בהסכמה.
שלמה מסלאוי: אז אתם מבינים שעכשיו הם יקבלו את ה-1,000 יורו והם יחזרו?
שלמה מסלאוי: אין מצב כזה.
שלמה מסלאוי: אני לא רואה פתרון לקבוצה הגדולה הזאת שנמצאת כאן.