GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב אחימאיר: על מה השיחות האלו?
יעקב אחימאיר: מי צודק בהשקפה שלו?
יעקב אחימאיר: האם יש סיכוי לשלום או אין סיכוי לשלום?
יעקב אחימאיר: אם אין סיכוי לשלום, ושר החוץ של ישראל מתווה, כאילו, את המדיניות של ישראל, אז מה הטעם לשיחות בעמאן?
יעקב אחימאיר: אם יש טעם לשיחות בעמאן, אז לעניות דעתי הפשוטה, שר החוץ צריך לקדם את השיחות הללו, ולא לשפוך מים צוננים.
יעקב אחימאיר: פירושו של דבר, ששגרירים, כאשר הם מדברים עם מקביליהם במשרדי החוץ, אני לא יודע מה הם אומרים.
יעקב אחימאיר: אולי בקורס הצוערים מלמדים אותם איך להתפתל.
יעקב אחימאיר: אני לא יודע, אולי השר אדלשטיין יכול להסביר מהי המדיניות של הממשלה.
יעקב אחימאיר: האם לקיים שיחות עם הפלסטינים, או מראש אין סיכוי בדורות הבאים, כפי שאומר שר החוץ.
יעקב אחימאיר: הערה נוספת שאני רציתי לומר, אמר דובר משרד החוץ – בוודאי הדברים לא תלויים בדובר משרד החוץ, ככל שאני מכבד אותו, מר פלמור – כשאנחנו מנסים להגיע לכל מקום, לכל פינה, לכל תחנת רדיו נידחת באיווה או בניו המפשייר, או לא משנה – ויש ערך עצום, מהניסיון שלי, לתחנות הרדיו המקומיות בארצות-הברית – בקיצור, אנחנו מנסים להגיע לכל פינה.
יעקב אחימאיר: יש למדינת ישראל מסביר אחד מצוין, כשרוני מבחינה רטורית, קוראים לו בנימין נתניהו.
יעקב אחימאיר: העיתון החשוב ביותר בעולם – שאני לא כל-כך בין אלה שמסכימים עם כל מה שכותב מר תום פרידמן, שהוא בעל טור חשוב בעיתון הזה – ביקש ממר נתניהו לכתוב מאמר, אולי בתשובה למה שכתב אבו-מאזן, אולי הזדמנות להזים את השקרים שכתב אבו-מאזן ב-New York Times.
יעקב אחימאיר: וראש הממשלה, או נציגו, שלח מכתב למערכת ה- New-York Timesואמר: סליחה, אני לא כותב בעיתון שלכם.
יעקב אחימאיר: העיתון שלכם הוא נגדנו, אם לצייר זאת בלשון גסה.
יעקב אחימאיר: אני חושב שראש הממשלה, עם כל הכבוד, הוא דובר מצוין, בעצרת האו"ם, בקפיטול, בשני בתי הקונגרס, אני חושב שזו היתה טעות מצידו להחמיץ את ההזדמנות לכתוב מאמר ב- New-York Times.
יעקב אחימאיר: האם אנחנו צריכים לדבר רק עם הידידים שלנו?
יעקב אחימאיר: אנחנו צריכים לדבר עם אנשים שלא מסכימים איתנו.
יעקב אחימאיר: ומי כמו ראש הממשלה, שהוא כישרוני בכתיבה, וכישרוני ברטוריקה.
יעקב אחימאיר: אני מתפלא – זו דעתי האישית – שהוא נטש את ההזדמנות הזאת.
יעקב אחימאיר: הוועדה הזאת מתכנסת בעיתוי ממש מיוחד, כי נדמה לי שממש בשעה הזו שר החוץ של ישראל, אביגדור ליברמן, אמור להופיע בשימוע - - -
דני דנון: לא, הוא לא בארץ.
יעקב אחימאיר: או נציגיו אמורים להופיע בשימוע במשרד המשפטים, שבסופו יוחלט אם להגיש נגדו כתב אישום או לא להגיש נגדו כתב אישום.
יעקב אחימאיר: ואני פונה לחברי הכנסת, איך הם לא מגנים על זכויות בסיסיות של אזרח, כל שכן, אדם שתופס תפקידים בכירים בממשלים הישראלים, שבמשך יותר מעשר שנים נחקר ונחקר ונחקר, והכנסת לא שמה איזשהו מחסום לשנים שבהן אדם נחקר.
יעקב אחימאיר: מה היה קורה אם כל אחד מאיתנו היה נחקר במשך חמש שנים, עשר שנים?
יעקב אחימאיר: מעל ראשו מרחפת עננה בעניין בסיסי של זכויות אדם, ואף אחד לא אומר לפרקליטות: רגע אחד.
יעקב אחימאיר: עד כאן המשטרה, עד כאן הפרקליטות.
יעקב אחימאיר: יש גבול לחקירה.
יעקב אחימאיר: חקירות צריכות להתנהל.
יעקב אחימאיר: זה לא עניין פוליטי – פעם אחת זה ליברמן ופעם אחת זה מיסטר X.
יעקב אחימאיר: והכנסת שותקת.
דני דנון: יעקב, אני הייתי נהנה לשמוע אותך, אבל קצת הרחבת את היריעה.
יעקב אחימאיר: ברגע זה שמתי נקודה.
יעקב אחימאיר: אני מבין אותך, תודה רבה לך.
יולי יואל אדלשטיין: לרס למד על ישראל בעשר דקות.
דני דנון: אני רוצה לומר לגבי הנושא שהעלית על מדיניות הממשלה.
דני דנון: אנחנו לא נדון עכשיו מהי מדיניות הממשלה – האם היא טובה או לא – אבל כן, שגרירי ישראל עושים את עבודתם, מייצגים את מדינת ישראל, מייצגים מציאות – מציאות טובה, רעה – מייצגים את המציאות היום של מדינת ישראל עם העקרונות שיש.
דני דנון: אני רוצה רק לומר מילה לידידי לרס, אחד הכשלים שאנחנו גאים בו זה הדמוקרטיה.
דני דנון: אני זוכר שהייתי שליח בארצות-הברית בתחילת שנות ה-90.
דני דנון: התחלפו שרי החוץ במדינת ישראל.
דני דנון: ראש הממשלה היה שמיר.
דני דנון: היו חוברות על ההסברה – כמה חשוב לשמור על יהודה ושומרון.
דני דנון: היו בחירות במדינת ישראל, הגיע ראש ממשלה חדש, רבין, ושר חוץ.
דני דנון: ארגזים של חומרי הסברה שמשרד החוץ הפיק והפיץ בכל המקומות בפלורידה – זרקו.
דני דנון: אני לקחתי אותם אז, לשימוש.
דני דנון: זרקו.
דני דנון: הגיעו חומרים חדשים, שיוסי ביילין – שהיה סגן חוץ נמרץ – הוציא על הסכמי אוסלו, וכמה הם טובים.
דני דנון: המסר השתנה לחלוטין.
דני דנון: וזה קושי אמיתי שאנחנו צריכים לקחת אותו בחשבון בדמוקרטיה – שאנחנו משנים את המשטר, ומשנים את העמדות, וקשה לעשות פעילות הסברה אפקטיבית, ארוכת טווח, כשיש שינוי כל-כך דרסטי בעמדות שאנחנו מייצגים.
דני דנון: אבל אנחנו כולנו גאים בדמוקרטיה, ומוכנים לשלם את המחיר הזה של להפסיד נקודות בהסברה, אבל הבוחר בסופו של דבר אומר את דברו.
דני דנון: לגבי הנושא של ה- New York Times – אני לא דוברו של ראש הממשלה.
דני דנון: אני לא יודע אם השר רוצה להתייחס.
דני דנון: אני פרסמתי מאמר ב- New York Times.
דני דנון: כל אחד מאיתנו, אם היה יכול היה מפרסם כל שבוע בבמה חשובה שכזאת, אבל אנחנו לא באים להציג את עמדתו של ראש הממשלה.
דני דנון: אני רוצה לפנות לויקטוריה כנר.
דני דנון: ויקטוריה, רק שנשמע אותך, בואי תתקרבי למיקרופון.
ויקטוריה כנר: תודה רבה.
דני דנון: רק תציגי את עצמך בבקשה.
ויקטוריה כנר: כן, אני אשמח.
ויקטוריה כנר: אני שותפה בחברת Bottom Line Consulting, אנחנו עובדים עם התקשורת הזרה בישראל, לאו דווקא מארצות-הברית, אלא גם מאירופה וממקומות אחרים.
ויקטוריה כנר: כמו כן, אנחנו עובדים גם עם התקשורת הזרה בחוץ לארץ, מקדמים כל מיני נושאים ישראלים, ועושים את זה בכיוונים שונים.
ויקטוריה כנר: אנחנו בעצם יצאנו מהפוליטיקה.
ויקטוריה כנר: ראינו והבנו שאם אנחנו לוקחים את הדרך של הכלכלה, דרך התרבות, הדרך האנושית, של מיהו הישראלי, אז אנחנו הרבה פעמים מצליחים הרבה יותר.
ויקטוריה כנר: אני הקשבתי וחשבתי בדיוק על מה שאמר מר דנון עכשיו על הקושי שיש כשמתחלפים המשטרים, מאוד קשה להמשיך עם הקו של ההסברה.
ויקטוריה כנר: אז בואו נצא מזה, למה אנחנו כל הזמן חוזרים לפוליטיקה?
ויקטוריה כנר: למה אנחנו לא מדברים על משהו אחר – בכלכלה, בתרבות, בתקשורת, האנשים היפים והכול-כך מיוחדים שנמצאים כאן.
ויקטוריה כנר: מר לרסון, אולי תוכל להגיב גם על זה – האם הקהל יודע את זה, ב- villagesהקטנים, בכפרים הקטנים, שיש כאן אנשים שבאים מכל רחבי העולם, באים לגור כאן, באים ללמוד כאן, באים לפתח את החלומות שלהם כאן.
ויקטוריה כנר: אנחנו חושבים שהמסרים האלה לא ידועים.
ויקטוריה כנר: אנחנו נשמח לשתף פעולה עם כל אחד שירצה לפנות אלינו ולהעביר לכם את החומר, את המידע, ולהגיע עם המסרים היפים האלו על המדינה שלנו.
דני דנון: תודה רבה, ויקטוריה.
מרינה סולודקין: First of all, Lars, it's a great pleasure to see you here
לרסון לרס: Thank you very much.
לרסון לרס: It's a pleasure to be here.
מרינה סולודקין: אני רוצה לומר שאני מאוד אוהבת את התוכנית הזאת של משרד החוץ, שמביאים אנשים לשמוע מה קורה כאן - - -
דני דנון: משרד ההסברה.
מרינה סולודקין: משרד ההסברה, יחד עם משרד החוץ, אני מבינה, ביחד עם ועדת העלייה והקליטה - - -
דני דנון: על זה אין לנו קרדיט, אנחנו היום מארחים.
מרינה סולודקין: כי אני חושבת שחייבים להבין את מדינת ישראל.
מרינה סולודקין: שמעתי מיעקב הרבה פרטים מאוד נכונים, כשהוא דיבר עכשיו.
מרינה סולודקין: אני אומרת לכם, זה לא העניין.
מרינה סולודקין: העניין הוא אם אנחנו צודקים או לא צודקים.
מרינה סולודקין: אנחנו צודקים, ובגלל זה קל לעשות הסברה בחוץ לארץ.
מרינה סולודקין: אני אומרת לכם לא סתם.
מרינה סולודקין: אני הייתי פרילנסרית ב-BBC, עבדתי כאן ברשת קליטת עלייה.
מרינה סולודקין: אני מתראיינת הרבה ב"הד מוסקבה" - - -, גם כותבת בעיתונות בשלוש שפות.
מרינה סולודקין: אנחנו הגענו – אני, יולי ויוליה – ממדינה שאמרו: צדקנו, יולי - - -
דני דנון: גם חבר הכנסת מיכאלי הוא מאותה מדינה.
מרינה סולודקין: גם מיכאלי מאותה מדינה.
מרינה סולודקין: צדקנו, לכן ניצחנו.
מרינה סולודקין: אז אנחנו צודקים, ובגלל זה, אני חושבת, קל לעשות את הדברים.
מרינה סולודקין: בתוכנית הזו, יולי, אני לא רק רוצה לראות עוד שדרנים שמביאים לכאן מארצות-הברית.
מרינה סולודקין: איפה אירופה?
מרינה סולודקין: איפה הצרפתים?
מרינה סולודקין: איפה חברינו - - -
דני דנון: הצרפתים זה בן סימון.
יולי יואל אדלשטיין: בן סימון מייצג אותם.
דניאל בן-סימון: אחרי הבחירות הבאות הם יהיו פה.
דני דנון: רשמנו על-ידי הפרוטוקול.
דניאל בן-סימון: כשהשלטון יתחלף.
מרינה סולודקין: אני רוצה לראות גם את חברינו מרוסיה ומאוקרינה.
מרינה סולודקין: אתם לא יודעים איזה רושם עשתה שם עסקת שליט.
מרינה סולודקין: אמרו: איש אחד, יהודי, חייל פשוט, שהחלפנו בלא פחות מ-1000 אנשים.
מרינה סולודקין: איזו מדינה – זו מעצמת על שיכולה לעשות את זה.
מרינה סולודקין: ועכשיו, ללרס, עוד פעם.
מרינה סולודקין: I ask you, Lars, help us to free Jonathan Pollard.
מרינה סולודקין: He is 25 years in American prison, he's very ill physically and spiritually.
מרינה סולודקין: Help us, we are organized here in the Israeli Knesset, and we turned to the Ambassador of the , and we are asking to free Jonathan Pollard.
מרינה סולודקין: Help us.
מרינה סולודקין: Thank you.
דני דנון: תודה רבה, חברת בכנסת סולדקין.
דני דנון: בועז ביסמוט, מ"ישראל היום", בבקשה.
בועז ביסמוט: אדוני היושב-ראש, כבוד השר, קודם כל תודה על ההזמנה.
בועז ביסמוט: אולי בגלל שהייתי 16 שנה עיתונאי בחו"ל, ואולי בגלל שהייתי ארבע שנים נציג רשמי של מדינת ישראל במדינה – גם ערבית, צריך להגיד – אני חייב להודות שלי באופן אישי לא מפריע לשמוע פעם גם עיתונאי שהוא אוהד ישראל שמגיע לכאן.
בועז ביסמוט: למען האמת, לא מפריע לי גם לשמוע פעם קטגור, כי סנגורים יש בשפע.
בועז ביסמוט: אני גם לא מבין למה ההלקאה העצמית, עד שסוף-סוף מגיע לפה מישהו שקצת יגיד לנו כמה דברי שבח, אז צריך להגיד שאנחנו רוצים לשמוע כאלו, שאנחנו שומעים מהבוקר עד הלילה.
בועז ביסמוט: עכשיו אני רוצה להגיד דבר אחד.
בועז ביסמוט: מה שלי באופן אישי מפריע, זה העניין הזה שאומרים הרבה "המדיניות של הממשלה", אם זו הנוכחית, אם זו הקודמת.
בועז ביסמוט: עם כל הכבוד, אני הגעתי לחו"ל, והייתי כתב חו"ל מסוף שנות ה-80.
בועז ביסמוט: אותו פזמון ששומעים היום – שמענו גם אז.
בועז ביסמוט: וכמה מפתיע שגם אז, בכלי התקשורת הזרים, כאשר טעו, תמיד זה היה כנגד ישראל.
בועז ביסמוט: יותר מזה, אני אגיד לך, מה שגם מפריע לי זה לא - - כי שמעתי הבוקר – כל אותם אלה שכותבים לא מכירים את מדינת ישראל, לא מכירים את ישראל בכלל, וכותבים דברים נגדה, או שלא נוטים לכיוון שלה, או דברים לא נכונים.
בועז ביסמוט: לי יותר מפריעים אותם אלה שכן מכירים את מדינת ישראל – ופה אני מצטרף דווקא לחבר הכנסת בן סימון – שכן מכירים את מדינת ישראל, ולא כותבים דברים שנוטים לכיוון שלה.
בועז ביסמוט: אני הצטרפתי למקצוע הזה – עוד מעט 30 שנה, אני במקצוע הזה של העיתונות.
בועז ביסמוט: הכתבה הראשונה היתה בדצמבר 1983 – מה שלא עושה אותי צעיר, למרות שיכולתי להיות גם - - - שנה קודם, וזה יותר גרוע.
בועז ביסמוט: אבל אני אגיד רק דבר אחד, אם תרשה לי, אני יודע שלמקצוע הזה אנשים הצטרפו למען יושרה, כדי לתאר את האמת, כדי לתאר מציאות.
בועז ביסמוט: היום עיתונאים, עם כל הכבוד, רוצים או מחפשים קודם כל, איך אני מוצא חן.
בועז ביסמוט: איך אני מוצא חן בעיני העורך שלי, איך אני מוצא חן בעיני הקורא שלי.
בועז ביסמוט: זאת אומרת, שכשאני מגיע לישראל, אני בא כבר עם דעה קדומה.
בועז ביסמוט: מה שמפריע לי – ואני חושב שכאן הקושי הגדול – הוא איך אני משנה דעה קדומה.
בועז ביסמוט: אז לגבי הדברים שאמר עמיתי אחימאיר – חלקם היו באמת דברים אפילו קשים – הוא שאל, תהה כיצד שגריר של מדינת ישראל אמור להגיב - - אני חושב שדובר משרד החוץ, יגאל פלמור, יכול לענות הרבה יותר ממני; אבל מאחר והיתה לי הזכות ארבע שנים להיות דגל ישראל מהלך, אני יכול להגיד שקודם כל, אתה צריך לסמוך על הנציגים שלנו, שיש להם מספיק אינטליגנציה לבוא ולהגיד דבר מאוד פשוט כאן למקומיים, שעם כל הכבוד, מדינת ישראל, כפי שאמרת אדוני היושב-ראש, היא דמוקרטיה.
בועז ביסמוט: יותר מזה גם, זו ממשלה עם קואליציה.
בועז ביסמוט: ומה לעשות, ועדיין יש אדם אחד – אני רוצה להאמין – שהוא זה שמחליט, והוא זה שמכוון.
בועז ביסמוט: נכון שהיה עדיף לשמוע שר חוץ וראש ממשלה מדברים בטון אחד, זה מצלצל הרבה יותר טוב לאוזן, וגם העולם – לא כולם מכירים את הנושאים שלנו בצורה בקיאה כמונו, גם לעיתים, אנחנו כבר לא כל-כך מכירים.
בועז ביסמוט: אז היה באמת עדיף מציאות שכזו, אבל אפשר תמיד לצאת מהסיפור הזה.
בועז ביסמוט: עכשיו לגבי תומאס פרידמאן, אם יורשה לי, כי הוא היום – והאורח פה מארצות-הברית – הרבה יותר מוכר מכל אחד מאיתנו, הכתבים הישראלים.
בועז ביסמוט: הוא היום העיתונאי באופנה.
בועז ביסמוט: היום אין אחד שלא מדבר על תומאס פרידמן.
בועז ביסמוט: על הרבה דברים אני לא מסכים – הנה למשל, בסוף חודש נובמבר – הוא הצליח לעשות את זה באומנות – הוא כתב את זה מאוד יפה, את הטור שלו – איך אפילו "אביב העמים" הערבי, הגענו איכשהו שגם כאן ישראל היתה אשמה.
בועז ביסמוט: אפילו כאן, שניסינו להיות כמה שיותר ניצבים, למרות שאנחנו שכנים, ולא להתערב.
בועז ביסמוט: אני חושב שכאן צדקנו, גם כאן הוא מצא דרך לערב ולצרף, אף על פי שה- New York Times כעבור מספר שבועות כתב על רוח האסלאמיזם באזור, ודווקא אותו עיתון סנגר על מדינת ישראל.
בועז ביסמוט: ופה אני אגיד, ישראל היא הרי דמוקרטיה, וגם אנשים שמבקרים אותנו, אנחנו מברכים אותם.
בועז ביסמוט: היתה לו דווקא כתבה נפלאה, טור לא רע לפני מספר חודשים, שבו הוא כתב שבאזור - - ופה אני רוצה גם לענות לך בעניין הזה של האם אנחנו כן מנהלים משא ומתן, יש פיתרון, ואם אין פיתרון, אז למה מדברים – שאסור שיהיה ואקום, וזה שם המשחק.
בועז ביסמוט: חלק מההסברה של מדינת ישראל זה לא לקום בבוקר ולהגיד: אין אפשרות לדבר, אין פיתרון, כי זה חלק מהמשחק, גם בנושא הזה.
בועז ביסמוט: תודה רבה.
דני דנון: תודה רבה לבועז ביסמוט.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שלום רב, אדוני היושב-ראש.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מצטרפת לברכותיה של חברת הכנסת מרינה סולודקין.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: טוב שתצטרף באופן קבוע, כוועדת הקליטה, ליוזמה של משרד החוץ וההסברה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להתייחס למה שאמר יעקב אחימאיר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה מה שהתכוונתי להגיד, והוא הוציא לי את המילים מהפה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אתה צודק מאוד בשאלה שלך – מהי המדיניות של מדינת ישראל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: וכאשר מרינה סולודקין, חברתי לסיעה – לצערי היא יצאה – אומרת שאנחנו צודקים, ולכן אנחנו ננצח, יש רק טעות אחת קטנה במה שהיא אמרה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כי בארץ, כל אחד צודק בדרך שלו, ואת הדרך שלו הוא מנסה לדברר בחו"ל, ולהסביר אותנו בחו"ל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ומאחר ואנחנו מבולבלים כאן בעצמנו, אז קשה מאוד להסביר אותנו בחוץ.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כי אין פה אחדות דעים, ואני מאוד בעד דמוקרטיה, אבל אני יותר בעד חוסנה של מדינת ישראל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חושבת שהבעיה נובעת, קודם כל, מההסברה של המדינה בתוך המדינה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: התקשורת במדינת ישראל, מהבוקר ועד הערב, מבקרת ומבקרת, ומבקרת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשאתה פותח עיתונים, התחושה היא שאנחנו חיים במדינה איומה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: במדינה שלא רוצה שלום.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני לא מכירה אף בר-דעת הגיוני, עם common sense שרוצה מלחמה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה לא משנה לאיזה פלג פוליטי הוא משתייך, אם זה ימין, אם זה שמאל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא מאמינה שאיזושהי אמא, או איזשהו אבא במדינת ישראל רוצה מלחמה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: והניסיון הזה של להפוך את מדינת ישראל לשני מחנות, שאחד רוצה שלום, והשני נגד שלום, זה פשוט פתטי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולכן בעולם נורא קשה להסביר אותנו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חושבת שהמדיניות שלנו צריכה להיות קודם כל, כשאתה מדבר על כך, לעשות marketing-in.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש מושג כזה בשיווק: marketing-out ו-marketing-in .
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: marketing-in – מי שלא יודע, ואני אשמח להסביר – זה כשאתה מנסה למכור מוצר כלשהו, אתה צריך קודם כל לשכנע את אלה שמייצרים אותו שהוא מוצר יוצא מן הכלל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רק כשבפנים אתה יודע מי אני ומה אני, אתה מסוגל לצאת החוצה ולהסביר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לצערי הרב, הגענו למצב, ב-30 שנה האחרונות, שמדינת ישראל איבדה את ערך הלכידות, את ערך האחדות, ואנחנו מנסים כל אחד, באמת, כמו שאמר בועז, למצוא חן בעיני מישהו אחר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ככל שאני ארד על מדינת ישראל, וכלל שאני אפגע במדינת ישראל, ככה יאהבו אותי בחוץ, בעיקר, דרך אגב, ב- New-York Times.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מאוד יאהבו את העיתונאי שמבקר את דרכה של הממשלה, ולא משנה איזו ממשלה, אדוני היושב-ראש, אם זו ממשלת ימין או אם זאת ממשלת שמאל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מעריכה מאוד אנשים כמוך, שמגיעים לכאן, ומנסים לעזור לנו בחוץ לארץ.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל אם אנחנו לא נבין שההסברה שלנו תלויה קודם כל בתוך הבית, ובקונצנזוס בתוך הבית, והקונצנזוס צריך להיות אחד – כל עם ישראל רוצה שלום.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כל עם ישראל רוצה שלום.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואת זה צריך להוציא החוצה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולכן כשיבוא שר החוץ ויאמר שאי-אפשר להגיע להסכם שלום, כי אין אם מי לדבר, עדיין, אפשר לנהל משא ומתן, כי אנחנו כן רוצים שלום.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל כשיוצאים – גם חלק מהחברים מהמפלגה שלי, לצערי הרב – לחו"ל ומסבירים שיש פה ממשלה שהיא אנטי-שלום, איך אתה רוצה להסביר את המדינה שלנו?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איך אנחנו רוצים לעזור לעצמנו, אם בגלל פוליטיקה קטנה, לצערי הרב, אנחנו מנסים לבקש עזרה מחו"ל, ולמצוא חן בעיני אנשי חו"ל, רק על חשבון עוד שלושה מנדטים שנקבל בבחירות הבאות.
דני דנון: לא בטוח.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יושב-ראש הוועדה, אני לא דיברתי כרגע רק על המפלגה שלי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מדברת על כולנו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כל אחד שהוא לא בשלטון בישראל ינסה להראות שהשלטון השני הוא אנטי-שלום.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני חושבת שהקונצנזוס צריך להיות שכל עם ישראל רוצה שלום, וזאת צריכה להיות המדיניות שלנו.
דני דנון: תודה רבה לחברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ.
דני דנון: אני רוצה לבקש מרבקה מרשל, שנמצאת פה – Please join us, Rebecca – שהיא גם חלק מהעיתונאיות שנמצאת פה בקבוצה להתייחס.
דני דנון: Rebecca, I would like to hear your comments about what we are discussing here.
רבקה מרשל: תודה.
רבקה מרשל: Thank you for having me.
רבקה מרשל: I came with Lars, but I'm not a talk-show host.
רבקה מרשל: I'm giving news on the radio.
רבקה מרשל: My first time now in , I've been here about 24 hours – not very long.
רבקה מרשל: I think there is a perception that I wanted to bring back home, a snapshot, I call it, a picture of the people, you know, not just the bigger issue, but just what every-day like is like, because a lot of people don’t know.
רבקה מרשל: Someone actually asked me: are you going to ride a camel?
רבקה מרשל: And then I thought: I'm sure there is much more to then that.
רבקה מרשל: As I come to , I've only seen snapshots and pictures of the old city, the ancient city.
רבקה מרשל: I had no idea there were such a metropolitan area and such hustle and bustle and people working and traffic and all these things.
רבקה מרשל: To see women with Arab dress in was surprising to me, I did not know that I would see that.
רבקה מרשל: It's been quite eye-opening, and I wanted to bring back that humanity, the people in and their lives and what it's like back to the States.
רבקה מרשל: You know there are a lot of issues to cover.
רבקה מרשל: I don’t think I'll ever get it all done, but I'm so glad to be here, I look forward to the next week.
רבקה מרשל: Thank you.
דני דנון: תודה רבקה.
דני דנון: נמצא פה מיכאל בלום, הוא מהתקשורת הצרפתית.
דני דנון: בבקשה, מיכאל.
מיכאל בלום: רק רציתי להפנות את תשומת הלב של השר יולי אדלשטיין לזה שבזמן האחרון לא מדברים הרבה על צרפת ועל מערב אירופה.
מיכאל בלום: אני חושב שהמצב ידוע שבצרפת התקשורת לא כל-כך אוהדת את ישראל, ויש מה לשפר.
מיכאל בלום: כעיתונאי שעובד בסוכנות הידיעות הצרפתית, וגם ברשת הטלוויזיה הצרפתית, וגם כישראלי, מאוד מעוניין בהסברה נכונה.
מיכאל בלום: אני חושב שהגיע הזמן שנפנה יותר מאמצים לכיוון הזה.
מיכאל בלום: אני חושב שחבר הכנסת בן סימון מסכים איתי.
דניאל בן-סימון: פעם אחת, למה לא?
דני דנון: גברת חני לוז, ממרכז "תדמי"ת".
דני דנון: אני מבקש מהדוברים הבאים, כי אנחנו רוצים להתכנס.
חני לוז: שלום, אני ממרכז "תדמי"ת", לתגבור הדמוקרטיה במדיה הישראלית.
חני לוז: בעצמי עסקתי בעיתונות, ואני כותבת בעיקר בענייני תקשורת, אבל לא רק.
חני לוז: אני רציתי לדבר על מה שחברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ דיברה, מתוך הניסיון שלי, בסיפור שלי, שבמשך שנים רבות.
חני לוז: יש כאן קו שמחבר את הסיקור השלילי בישראל, בעיתונות הישראלית, לבין הסיקור השלילי שישראל זוכה לו בחוץ לארץ.
חני לוז: אני מתייחסת ספציפית לנקודה מרכזית שעולה בתקשורת העולמית בנוגע לישראל, שהיא סוגית יהודה ושומרון, מתנחלים, בכל השמות שהם נקראים.
חני לוז: יש כאן מאבק תודעתי שניזון מתקשורת ישראלית שהיא בעצמה – רבים מכלי התקשורת מוטים ומראים תמונה חד-צדדית, מראים רק חלק מהתמונה, ומביאים תמונה שלילית בכללותה על ישראל, כשמתייחסים לישראלים שגרים בתוך שטחי יהודה ושומרון.
חני לוז: התמונה המצטיירת אצל צרכן התקשורת בחוץ לארץ, היא של ישראל בכללה.
חני לוז: הוא לא עושה תמיד את ההבדל הזה בין איפה קו ירוק ואיפה לא קו ירוק.
חני לוז: וכשעוסקים פה בדמוניזציה ודה-הומניזציה של ישראלים שגרים באזורים מסוימים, בעצם מכפישים את כל מדינת ישראל.
חני לוז: אני חושבת שכאן אנחנו צריכים לעשות בדק בית פנימי – איך התקשורת הישראלית מסקרת, למה אין לנו כלי תקשורת אחרים שנותנים תמונה אחרת.
חני לוז: מצד שני, גם בדק בית פנימי, למה אין יותר הפצת מידע של החיים כמו שהם ביהודה ושומרון.
חני לוז: למה אני מתכוונת?
חני לוז: האלימות ביהודה ושומרון – האלימות היא אלימות יום-יומית שחווים ישראלים שחיים ביהודה ושומרון – זריקות אבנים, בקבוקי תבערה, דברים שקורים יום-יום.
חני לוז: יש לי רשימה שפרסמתי היום באינטרנט, של ארבעה מקרים לפחות שהיו, הם לא מגיעים לתקשורת.
חני לוז: לעומת זאת, כשיש איזשהו סיפור – שהוא לא תמיד מגובה בראיות, והוא הרבה פעמים ממש לא מגובה בראיות, כי הוא לא קיים – והוא קשור למתנחלים, זה תופס תפוצה עולמית, כמו המסגד שנשרף בטובא זנגריה, שעכשיו מתברר שאין קשר לשום מתנחל, ושום תג מחיר, וסיפורים אחרים.
חני לוז: מצד שלישי, כמו שאמרה אותה גברת שדיברה קודם, הצד האנושי לא מודגש.
חני לוז: אין מספיק היכרות עם אותם אנשים שנקראים מתנחלים, על כל הסופרים, האומנות, הדברים היפים שנעשים, הציבור שהוא ציבור מאוד תורם, והוא בוודאי שומר חוק, והוא תורם הרבה מבחינה תרבותית ואנושית וחינוכית.
חני לוז: את הסיפורים האלה לא רואים מספיק בתקשורת.
חני לוז: אני פונה גם לכלי התקשורת, בואו ותראו.
חני לוז: Come see it in first hand, come see Yehuda veShomrun.
חני לוז: Come meet the people, and you’ll show your impressions in your media, and you’ll see that the picture will look different when you see it in your countries.
חני לוז: Thank you.
דני דנון: תודה רבה לגברת חנה לוז, אני רוצה לבקש מסגן אלוף אביטל ליבוביץ, ראש ענף תקשורת בינלאומית בדובר צה"ל.
דני דנון: אני רוצה לשאול אותך – אני לא יודע אם מבחינה חוקית – אתם מעלים לתחנות של לרס לדוגמא, ותחנות אחרות, קציני צה"ל ואת דובר צה"ל.
דני דנון: זאת אומרת, אתם מגיעים למדיות האלו, מבחינת פעילות ההסברה?
אביטל לייבוביץ: האמת היא שהוא שמע את השם עכשיו, אז הוא זיהה שאתמול בערב נתתי לו ראיון בלילה, מאוחר, כמו שהוא ציין.
אביטל לייבוביץ: תראה, קודם כל אני מברכת על הפרויקט של השר לענייני תפוצות והסברה, כי אנחנו חלק מהפרויקט הזה.
אביטל לייבוביץ: הבאת שדרנים לפה מאפשרת להם לראות את צה"ל בצורה הטובה ביותר, המדויקת ביותר, במקום להיות מוזנים מכל מיני כתבות וכולי.
אביטל לייבוביץ: אני חושבת שאחד הדברים שמאפיינים את התקופה שלנו בשנה האחרונה היא שהאירועים הופכים פחות אירועים צבאיים אלא יותר אירועים לאומיים.
אביטל לייבוביץ: אם אתה מסתכל על שנת 2011, על אירועי ספטמבר, אירועי המשטים, אירועי גלעד שליט, כביש 12 באוגוסט – כל האירועים האלה הם אירועים בסדר גודל לאומי.
אביטל לייבוביץ: לכן המאמץ צריך להיות מאמץ משותף.
אביטל לייבוביץ: אני לא חושבת שהצבא הוא זה שצריך להיות בפרונט.
אביטל לייבוביץ: יחד עם זאת, מכיוון שהצבא הוא הארגון הגדול במדינה, בהחלט כדאי ונכון לחשוף את חיילי צה"ל, לפי אמות המידה המוסריות שהם פועלים על-פיהם, היחידות השונות, הטכנולוגיה, מגוון האמצעים האלה, זה בהחלט חיוני.
אביטל לייבוביץ: אני מאוד מאמינה בנושא של הרשתות החברתיות החדשות.
אביטל לייבוביץ: יש פה כר פורה, ללא מגע יד עורך.
אביטל לייבוביץ: אני יכולה להגיד לך שאנחנו, בחטיבת דובר צה"ל, עם אמצעים מוגבלים ביותר עשינו באמת, ניסים ונפלאות – אני מרשה להחמיא לעצמנו – וזה בהחלט כר פורה דרכם להגיע לאותם כתבים ליברליים ואחרים, שפשוט ניזונים באמת מכלי תקשורת מאוד מסוימים.
אביטל לייבוביץ: אני מאוד ממליצה להביא לפה משלחות של בלוגרים מכל העולם, שהם, כידוע, משפיעים.
אביטל לייבוביץ: לקחת בלוגרים ענקיים כמו The Huffington Post שמגיע ל-28 מיליון קוראים ביום.
אביטל לייבוביץ: או Drudge Report שמגיע ל-26 מיליון קוראים ליום.
אביטל לייבוביץ: נביא לפה את הגורמים הבכירים שלהם, שהם ליברליים לכל הדעות, יש גם לפה ולפה, ונחשוף אותם לעשייה שלנו.
אביטל לייבוביץ: אני חושבת שזה בהחלט הכיוון הנכון, ואני מברכת על כך.
דני דנון: מר טל רבינא,
דני דנון: The European Jewish friends of Israel .
טל רבינא: אני מייצג את "הקרן לפיתוח היהדות באירופה".
טל רבינא: הדיון – מטבע הדברים, בגלל האורחים – מתמקד בארצות-הברית; אבל אני רוצה לעדכן שיהודי אירופה מאוד מודאגים ממה שקורה בזירה ההסברתית באירופה, ולא רוצים רק לדבר, אלא רוצים לסייע.
טל רבינא: אני מדגיש – לא להיות במקום אף גוף אחר.
טל רבינא: אין לנו שום יומרות להחליף אף אחד, אבל כפי שהארגון הזה עוזר ותומך ביוזמות כמו EFI – European Friends of Israel – שגם בשנה האחרונה עשה פעולה גדולה בפרלמנטריזם של האיחוד האירופי – וגם ב-European Jewish Press .
טל רבינא: אנחנו מקימים עכשיו ארגון שיהיה ממוקד בהבאת דברה של ישראל לאירופה.
טל רבינא: אנחנו חושבים שיש להראות את הדברים שמעבר לקונפליקט, להביא כתבים לפי - - - הסיקור שלהם, ולהראות שיש פה איכות סביבה, ויש פה היי-טק, ויש פה כלכלה, ויש פה תרומה.
טל רבינא: אני מדגיש שוב, לא במקום שום גורם, ולא חלילה נגד אף אחד, אלא להיפך.
טל רבינא: אנחנו נרצה לעזור גם ארגונית, גם כספית – ככל שאפשר יהיה – כדי להביא את דברה של ישראל, אבל לא רק.
טל רבינא: גם כדי לבצע במדינות השונות של האיחוד האירופי מוניטורים, ולראות כאשר הדברים נכתבים שלא כפי שצריך.
טל רבינא: לדעת להגיב, לשתף פעולה עם כל מי שיהיה מוכן להסתייע בנו או לסייע לנו, כפי שאנחנו עושים במתכונת של ה-European Friends of Israel.
טל רבינא: להביא את ישראל האחרת גם לדעת הקהל האירופית.
טל רבינא: רק כדי לסבר את האוזן, שניים מהסקרים שהתפרסמו בחודשים האחרונים באירופה – סקר של ה-BBC, שהתקיים ביותר מ-27 מדינות, מצא שרוב הציבור האירופי חושב שישראל היא גורם נגטיבי בעולם, כמו צפון קוריאה.
טל רבינא: סקר אחר שקבע שרק 10% מהאירופאים חושבים שיש להציע למדינותיהם לתמוך בישראל, לעומת 39% שחושבים שאסור למדינות שלהם לתמוך בישראל.
טל רבינא: זו מציאות שמחלחלת לא רק ברמת העיתונים, דיברנו פה הרבה על מדיה, אבל זה כבר הרבה מעבר למדיה, זה מאוד מדאיג, ולכן אנחנו רוצים לא לדבר, אלא לנסות לעזור, לסייע, ככל שיסכימו להסתייע בנו.