GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דני דנון: מה יהיה העונש למי שיעבור על החוק?
שלמה מולה: לשפוך עליו מים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אדוני היושב-ראש, גם מה שקרה פה כרגע נורא כאב לי, כי אפילו בין החילופי-דברים - - - גזענות, חבר'ה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גזענות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: רוצים להשתיק אותי.
מגלי והבה: אפילו זה נגדך.
נינו אבסדזה: זה חוק לשון הרע.
נינו אבסדזה: זה להשתיק את התקשורת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: משפט סיום, אדוני.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם מה שקרה כרגע, שימו לב מה היה פה, ואני מצטערת שכל חברי הכנסת יכולים לכעוס עלי, במקום לטפל בבעיה המאוד-מאוד חמורה של מה שהיה בקריית מלאכי כדוגמה, ואדוני ראש העיר, אתה יודע כמה אני מעריכה אותך ואין לי ספק שאם לא היית מוקיע את התופעה, אז לא היו רק 120 משפחות, אולי היו אפילו יותר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל שימו לב מה קרה כאן: למעט האשמות אחד כלפי השני, מה עשית, מה נתתי, מה עשית, מה נתתי, לא קרה פה כלום.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הדיון כולו הלך לקואליציה, אופוזיציה.
שלמה מולה: לא, לא, לא.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כן, שלמה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כן, ואנחנו נגיד את האמת בכנסת הזאת.
שלמה מולה: אני לא - -
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שלמה, מותק, אני מאוד מעריכה אותך, ואני בטח יודעת גם שאתה - -
דני דנון: נא לסיים בבקשה.
דני דנון: משפט סיום בבקשה, יוליה.
אריה ביבי: היא מעריכה אותך ועוקבת אחריך.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: עד שאנחנו כולנו בכנסת הזאת, חברים שלי באופוזיציה וחברים בקואליציה, לא נפסיק להעביר את הוועדות ונושאים שאתה מעלה לסדר, אדוני, חבר הכנסת מיכאלי, עד שלא נבין שלא אנחנו העניין, לא אנחנו, ה-120, אלא הציבור בחוץ – שום דבר בחברה הישראלית לא ישתנה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נקודה.
אברהם נגוסה: כל הכבוד ליושב-ראש הוועדה שקיים את הדיון הזה בדחיפות, זה מגיע לו לדעתי.
דני דנון: תודה, דוקטור נגוסה.
דני דנון: דב, משפט קצר.
דב חנין: תודה רבה אדוני היושב-ראש, אני מתנצל שלא הייתי פה בדקות הקודמות כי הייתי במליאת הכנסת, היתה שאילתה שלי.
דב חנין: אני רוצה לומר כך: ברמה המעשית אנחנו חייבים להתמודד באופן מאוד-מאוד חד מול התופעה של אפליה בדיור.
דב חנין: זו כרגע הסוגיה הבוערת והדחופה ביותר, לא מכיוון שאין עוד בעיות, אלא מכיוון שפה הסוגיה הגיעה לפיצוץ ולדברים שאנחנו לא מסוגלים, לא מוכנים, לראות אצלנו.
דב חנין: ידידי, חבר הכנסת שלמה מולה, ואני, היינו שותפים בהצעת חוק שאוסרת אפליה במקום מגורים.
דב חנין: לצערי הגדול, גברתי השרה – אני לא בא אליך בטענה בעניין הזה, יכול להיות שאת אפילו לא היית באותו דיון בוועדת השרים – אבל ועדת השרים לענייני חקיקה החליטה להתנגד לחוק הזה, והחוק הזה נפל בכנסת.
דב חנין: אבל הלקחים ממה שאנחנו לומדים הם שהחוק הזה מאוד חיוני, כי בלי חוק ברור שייתן עונשים למי שמפלה, בלי חוק מאד ברור, אין לנו כלים מספיקים להתמודד עם הבעיה הזו.
דב חנין: לכן, אדוני היושב-ראש, אני מציע שמעבר לוויכוחים ולהבדלי קואליציה ואופוזיציה, אתה כיושב ראש ועדת העלייה והקליטה תוביל מהלך, עם שרת העלייה והקליטה, תובילו מהלך של הצעת חוק ברוח הזו.
דב חנין: אנחנו הגשנו מחדש את הצעת החוק שלנו, אתם רוצים לקדם הצעת חוק משלכם ולקדם אותה?
דב חנין: מקובל עלינו.
דב חנין: השאלה היא לא שאלה של קרדיט.
דב חנין: אנחנו רוצים שהנושא הזה יוסדר ויטופל.
דב חנין: ולכן אני מציע שבסיכום הדיון החשוב הזה בוועדה, נחליט שהוועדה תקדם חקיקה ברוח הזאת.
דב חנין: זה חשוב, זה דחוף, ובלי זה לא נוכל להתקדם.
דני דנון: כם אני רוצה לקרוא את הודעת הסיכום: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות קיימה ישיבה דחופה בנושא גילוי הגזענות כלפי יוצאי אתיופיה.
דני דנון: הוועדה רואה בחומרה את ההקצנה ואת עצם ההתארגנות להדיר את תושבי קריית מלאכי על רקע מוצאם.
דני דנון: אנו לא יכולים לתת לתופעה הזאת להרים את ראשה, זה דגל אדום עבור כולנו, ולכן, הוועדה תקדם חקיקה לקביעת עונשי מינימום לעוברים על החוק.
דני דנון: הוועדה תקדם חקיקה בנושא: אפליה בנושא דיור.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד הקליטה ומשרד החינוך להגדיל את התקציבים המושקעים בפעילות חינוכית בקריית מלאכי.
סופה לנדבר: חינוכית זה משרד החינוך.
דני דנון: לא, שיתוף.
קריאה: בוא נקרא לראש הממשלה להגדיל תקציבים.
דני דנון: אנחנו קוראים, גברתי השרה, למשרד הקליטה ולמשרד החינוך יחדיו, לעשות פעולה משותפת, להגדיל את התקציבים לפעילות חינוכית בקריית מלאכי.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד לביטחון פנים למצות בהקדם את החקירה עם העבריינים.
קריאה: אדוני היושב-ראש, אבל הבעיה זה לא יוצאי אתיופיה.
קריאה: הבעיה זה החברה, לא יוצאי אתיופיה.
דני דנון: היום על סדר יומנו נושא שעסקנו בו בעבר, בטוח נעסוק בו גם בעתיד: אתגרי הסברה של ישראל באמצעי התקשורת הבינלאומית.
דני דנון: יש לנו אורח מיוחד היום, מר לרס לרסון – Welcome, ברוך הבא.
דני דנון: אנחנו מאוד שמחים שאתה נמצא איתנו.
דני דנון: לרס הוא שדרן רדיו פופולארי מאוד בארצות-הברית, אנחנו מברכים את השר יולי אדלשטיין ואנשי משרדו, שערכו פרויקט חשוב מאוד של להביא לארץ שדרנים בכירים, להציג להם את העובדות.
דני דנון: כמי שעוסקים בנושא ההסברה רבות, אנחנו יודעים שעצם זה שמישהו מגיע לארץ, ורואה את הדברים במו עיניו, ופוגש את האנשים, ומתרשם – כבר העבודה נעשתה.
דני דנון: מבחינת מדינת ישראל, אני יכול לומר, אנחנו רוצים לא תקשורת או מסבירנים אוהדי ישראל.
דני דנון: אנחנו רוצים מסבירנים שיסבירו ויציגו את העובדות.
דני דנון: אנחנו מאמינים בצדקת דרכנו, מאמינים בדרך שלנו, אנחנו רק רוצים שיבואו נציגי תקשורת שיציגו את העובדות כמות שהן.
דני דנון: כמי שנמצא בזירה הבינלאומית, אנחנו רואים לפעמים את חוסר הידע ואת המגמתיות הרבה מאוד בכלי התקשורת הזרים, ולעיתים קשה מאוד להתמודד.
דני דנון: אנחנו נרצה לשמוע היום מלרס ומנציגים אחרים שנמצאים פה, אנשי תקשורת לא מישראל – כמובן שגם אלו מישראל יוכלו להתייחס, ונשמח שיתייחסו לנושא של האתגרים, ואיך אפשר להתגבר ולשפר.
דני דנון: אין פה ניצחון, אין פה נוק-אאוט, אבל אלו נקודות שנצברות לאורך זמן במאבק החשוב של ההסברה.
דני דנון: לפני שאנחנו נבקש מהאורח שלנו, לרס לרסון, אני רוצה לבקש מהשר, יולי אדלשטיין, שאפשר להאשים אותך, יולי, בדיון היום – או להודות לך, יותר נכון לומר – באמת, להודות לכם על היוזמה של להביא לפה את אנשי התקשורת ולעשות איתם את הסיור בארץ.
דני דנון: הוועדה, כמובן, גם רואה חשיבות שאנחנו מקיימים את הדיון הזה.
דני דנון: אני מבקש מהשר יולי אדלשטיין, בבקשה, השר אדלשטיין.
יולי יואל אדלשטיין: קודם כל, אני מצטרף לברכת "ברוכים הבאים" לכל הנמצאים כאן, בוודאי ללרס, Welcome.
יולי יואל אדלשטיין: אולי אפשר להאשים אותנו כמשרד ביוזמה לקיום הדיון הזה, אבל יחד עם זאת – ואני אתחיל ממשהו שהוא בעיני לא פורמאלי ולא מובן מאליו, אני מודה ליושב-ראש הוועדה, או גם במיוחד למנהלת הוועדה, לדנה, על ההיערכות לדיון הזה – גם דיון משודר, גם עם תרגום, גם בהתראה מאוד קצרה.
יולי יואל אדלשטיין: תאמינו לי שלפעמים בגלל מסמר קטן, בגלל בעיות טכניות, נופלים דברים מאוד חשובים.
יולי יואל אדלשטיין: דני, חבר הכנסת דנון, אני מודה לך מאוד על קיום הדיון הזה.
יולי יואל אדלשטיין: בעצם סיכמת כבר את רוב הדברים.
יולי יואל אדלשטיין: בעינינו, אין כאן איזשהו קרב אגרופים שבסופו צד אחד מנצח בנוק-אאוט.
יולי יואל אדלשטיין: המאמצים שלנו מאז הקמת המשרד בשנתיים וחצי האחרונות – ואני יודע שהמאמצים האלו נעשו גם לפני כן, לא אנחנו המצאנו את הגלגל, גם בכנסת, גם במשרד החוץ, גם בגורמים חוץ-ממשלתיים, ארגונים וולונטריים – נעשו לא מעט מאמצים לפתוח את התמונה על המסך, או ליד המיקרופון, או בעיתון.
יולי יואל אדלשטיין: קצת להציג את ישראל לא כמדינת War zone, כמדינה של אזור הקרבות, אלא על כל המגוון של הדעות, והזוויות והחיים.
יולי יואל אדלשטיין: הגענו למסקנה שפרט לפעילות הענפה במה שנקרא New media, באינטרנט, לא נוכל לעקוף – גם לא היתה כוונה לעקוף – את התקשורת הקלאסית, מכיוון שעוד חכמים מאיתנו אמרו מזמן: לא דומה שמיעה לראייה, למרות שרדיו עוסק בשמיעה.
יולי יואל אדלשטיין: החלטנו, יחד עם השותפים שלנו בארצות-הברית, פרויקט בשם America's Voices, להביא לארץ גם שדרני רדיו, גם שחקנים מובילים מן התעשייה, על מנת שיראו במו עיניהם.
יולי יואל אדלשטיין: בשיחה שקיימנו עם מר לרסון, הוא התבדח על זה שכבר שאלו אותו אם אומרים לו את מי לראיין, מה לומר ומה להדגיש בשידורים שלו.
יולי יואל אדלשטיין: אז ברור לגמרי שאנחנו כאן משרתים את האורחים שלנו – הם מבקשים מראש מה הם היו רוצים לראות, את תחומי העניין המיוחדים שלהם, את האנשים שהם היו רוצים לפגוש, ואנחנו משתדלים להיענות לכל הבקשות, או לרוב הבקשות, כל מה שביכולתנו.
יולי יואל אדלשטיין: כולנו תקווה, אדוני היושב-ראש, שבאמת, במסגרת החשיפה – ואני לא רוצה בנוכחות השדרן עצמו להרעיף עליו יותר מידי מחמאות מקצועיות, אני גם לא איש מקצוע, אבל נתוני הרייטינג מדברים בעד עצמם.
יולי יואל אדלשטיין: הוא וגם ארבעה נוספים שהגיעו לפניו מגיעים כל אחד לקהל של מיליונים ועשרות מיליונים באמצעות השידור.
יולי יואל אדלשטיין: כולי תקווה שבמסגרת השידורים האלה – שגם ימשכו, בעזרת ה' – אנחנו נוכל להציג את ישראל כפי שאנחנו מכירים אותה, כפי שכולנו מכירים, ולא כפי שהיו רוצים לצייר אותה שונאינו ואויבינו.
יולי יואל אדלשטיין: הדבר הזה, לדעתי, הוא מאמץ משותף, ולכן אני גם ביקשתי לקיים את הדיון הזה כאן.
יולי יואל אדלשטיין: אני שמח שהגיעו גם חברי כנסת, אני בטוח שיצטרפו עוד נוספים, כאלה שהנושא חשוב להם, בוער להם, ונוכל גם לשמוע וגם להשמיע.
דני דנון: תודה רבה לשר יולי אדלשטיין.
דני דנון: יש פה אנשי תקשורת ישראלים, שלא תהיה אולי הצעה אולי להוציא את אנשי התקשורת הישראלים לחוץ-לארץ.
דני דנון: הם יטענו שאנחנו מנסים להדיר אותם.
דני דנון: יכול להיות - - - יוזמה, ואני יודע שגם החילופים האלה מבורכים.
דני דנון: אני רוצה לפנות לידידנו, לרס לרסון, שהגיע במיוחד, לתת לו לשאת דברים, אבל לשאול אותך, לרס: התחושה שלנו, כאנשים שמנסים להשפיע, שיש פער גדול מאוד בין הבית הלבן, בין הממשל, נקרא לזה; לבין הציבור האמריקאי.
דני דנון: לפעמים אני רואה את זה בעצמי, בהופעות.
דני דנון: אני אומר את זה בצורה אישית, אני לא מדבר על דעת הוועדה – אם אנחנו רוצים לדבר לציבור האמריקאי, נשמח לשמוע ממך, מעבר לסקירה, איך אתה מציע לנו להגיע או לדבר ישירות לציבור האמריקאי, כי אני יודע שכשאנחנו מדברים על תמיכת ארצות-הברית בישראל, זה לא שחור ולבן, זה לא רק הבית הלבן, זה לא הסנאט.
דני דנון: זה דבר מורכב מאוד, ואנחנו רוצים להשתמש בניסיון שלך, וגם ביכולת שלך לדבר למיליוני אנשים, לתת לנו את הכלים להגיע לציבור האמריקאי.
דני דנון: בבקשה, לרס, תודה רבה, שוב, שהצטרפת אלינו היום.
לרסון לרס: שלום, ובוקר טוב.
לרסון לרס: That's about the limit of my Hebrew vocabulary, so I will have to do the rest in English.
לרסון לרס: I appreciate the invitation from the minister.
לרסון לרס: Thank you very much, it was a pleasure to speak with you this morning.
לרסון לרס: I am a radio guy.
לרסון לרס: I've been a journalist 37 years.
לרסון לרס: I do a talk-show in now, actually I do two of them – one is to a region of our country and the rest is to the United-States as a whole.
לרסון לרס: I have stations all over the country, but it's a real pleasure to be here.
לרסון לרס: I've been here three times before, this is my fourth trip.
לרסון לרס: The massage you've heard is about transparency, about showing the world who you really are.
לרסון לרס: Every one of the trips I've taken here – I've wanted to show that to my audience, and let them ask whatever they want.
לרסון לרס: 's Voices has made it possible for me to bring the radio show here.
לרסון לרס: I did it last night, because I have to do it in the middle of the night, here to be on in the middle of the day back at home, and my audience understands that.
לרסון לרס: Some of them are critics of mine, but they all, I think, wanna here what my experiences here are, and I want to show them what your country really is, and what's really going on here.
לרסון לרס: You're right that there are a lot of misconceptions in my country among average folks about what's really happening here, and I find thus nearly every day, when people ask questions about what I've learned on these trips, or even during these trips.
לרסון לרס: They'll call me and say: what about this and what about that.
לרסון לרס: And I will tell them what my experiences are.
לרסון לרס: And I think that's a good way to communicate to the rest of the world – what's really happening here in .
לרסון לרס: I wear this little flag because I'm a friend of , and I am an unabashed friend.
לרסון לרס: In my brand of journalism I'm allowed to give my opinion, which means I'm allowed to say: I'm a friend of Israel, and that’s the side I'm on.
לרסון לרס: I will be a defender of .
לרסון לרס: However, having said that, I'm glad to have critics on the program, they will question what it is that’s happening here, and how people are being treated.
לרסון לרס: And I'm happy to do that, because I think that the best arguments in the world are ones that can be tested by having tough questions asked, and having real answers given, because when you do that, you clear the air of thus misconceptions.
לרסון לרס: I'm not a tremendous fan of the current president of the United-States, and I don’t think he has done your country a lot of favorers.
לרסון לרס: In fact, the phrase that we'd use most commonly is that sometimes he's throwing you under the bus.
לרסון לרס: And I will say that I have said that myself, and I believe it's true.
לרסון לרס: I think that the United-States should be a great friend of , and it's a very important subject back at home – the presidential campaign right now.
לרסון לרס: This subject comes up at nearly every debate and nearly every public appearance – how much the United-States should support .
לרסון לרס: You are a democracy, beacon of freedom in this region and you do things in this region that no other country does.
לרסון לרס: You treat your Arab citizens, Arab-Israelis better then they would be treated in an Arab country.
לרסון לרס: And that is one of the great ironies that sometimes doesn’t come home to people until they here somebody like me come over, see it, and than say it on the radio.
לרסון לרס: I don’t have an audience as big as some of my colleagues, like Sean Hannity, and Rush Limbaugh, and Mark Levine – Mark is good friend of mine.
לרסון לרס: But it's important, I think, for you to communicate.
לרסון לרס: It may seem odd to you – why would you communicate to the United-States through radio?
לרסון לרס: There are network, television, there's CNN.
לרסון לרס: Well, the thing is CNN tries to tell your complicated story in a minute and a half.
לרסון לרס: People like me and my business have three hours every night – three hours, to really unravel the very complicated situation and allow a full explanation of it to people.
לרסון לרס: I just can't tell what a pleasure it is to be able to be in your country again.
לרסון לרס: I will bring my radio show back here again and again.
לרסון לרס: I think it's an important thing you're doing through 's Voices in – to allow people like me to com here, experience your country firs hand, and to tell our stories to the audience that we have back in the United-States.
לרסון לרס: And since I've learned once that shorter is better, I will end at that point.
לרסון לרס: And – תודה.
דני דנון: You can start working for the CNN.
דני דנון: תודה רבה, לרס.
דני דנון: One question I want to ask you: from where do you get the information about ?
דני דנון: What is your source of information, which websites, where did you get your information from?
לרסון לרס: Thanks to the Internet – and thanks to Al Gore for inventing it - - that’s a joke even here.
לרסון לרס: But, I'm able to go online to Jerusalem Post, to Haaretz, to DEBKAfiles, to many places that I can gather information from, and you want a double check.
לרסון לרס: Information that you read, as you said – I shouldn’t believe everything I read about you in the newspaper, I read about him in the newspaper this morning.
לרסון לרס: I guess I have to double check that.
לרסון לרס: But that's where we get our information.
לרסון לרס: That, and every time I've come here we've made contacts with people, who we can call and put on the radio shoe live back to the United-States if they willing to stay up in the middle of the night.
לרסון לרס: We've done that, and it's a great benefit to us.
לרסון לרס: We've been able to talk to people from many of your journalistic organizations as well as - - -
דני דנון: Thank you.
דניאל בן-סימון: תודה, אדוני היושב-ראש.
דניאל בן-סימון: אני לא רוצה לפגום באווירה החגיגית של האירוע הזה, אבל לצד אורחים שאוהבים אותנו עד חנק כמעט – מ- Fox newsאו מרשתות אחרות – אני מציע להביא גם כאלה שאוהבים אתנו פחות, ולשאול אותם מה מעיק עליהם.
יולי יואל אדלשטיין: זה כבר נעשה.
דניאל בן-סימון: זאת אומרת, אני הייתי מנסה לגוון, לא לטבוע בתוך ים של אהבה, בכאלה שאוהבים אותנו.
דניאל בן-סימון: הבעיה היא דווקא עם אלה שאוהבים אותנו פחות, והם דווקא מטובי ידידנו, שיש להם מחלוקת איתנו, ויש לנו נטייה להטביע אותם יחד עם המחלוקת.
דניאל בן-סימון: זו טעות גורפת שקורת בשנים האחרונות, לצערי.
דניאל בן-סימון: ומי כמוני, שמסתובב בעולם – יש לאנשים שאלות לגבינו: האם זו סרבנות ישראלית, או בעצם מאבק נואש, קשה למצוא פיתרון לסכסוך?
דניאל בן-סימון: וזו שאלה לגיטימית.
דניאל בן-סימון: מי כמוך, אדוני השר, יודע את זה.
דניאל בן-סימון: אנשים שואלים – לאן שאתה לא הולך – לגבי דרכנו.
דניאל בן-סימון: ואנחנו נאבקים – ואני יודע את זה פה – זה מאבק קשה, מתיש, כדי למצוא נוסחה שתיתן איזושהי תחושה של אופטימיות לשני הצדדים.
דניאל בן-סימון: אבל מכאן להגיע למצב שאנשים שחולקים עלינו, יש נטייה מסוימת – מסוכנת – להוציא אותם מחוץ לגדר.
דניאל בן-סימון: והם לא שונאים שלנו, יש להם מחלוקת.
דניאל בן-סימון: ואתם יודעים במה המחלוקת, ויש גם כאלה שרואים תמונות מבית-שמש ושואלים: תגיד, מה קרה לכם?
דניאל בן-סימון: לא יכול להיות שכל מי ששואל ותוהה, ומעלה איזושהי תמיהה, מיד יסווג.
דניאל בן-סימון: עם כל האהבה שלי ל-Fox news – ואני מידי פעם צופה ב-Fox news – אני אוהב את האהבה הזו, מי לא אוהב את האהבה הזו.
דניאל בן-סימון: אבל יש ערוצים אחרים, אדוני דובר משרד החוץ, מי כמוך יודע.
דניאל בן-סימון: ולכן אני אומר, צריך לראות, בהקשר הזה – ודווקא דני דנון, אני פונה אליך, כמי שמסתובב באמריקה, ושמעתי את ההערה לגבי הנשיא אובמה פה, שלדעתי היא לא במקום.
דניאל בן-סימון: אסור גם לגשת לאובמה בגישה הזאת, שאנחנו תחת גלגלי האוטובוס של אובמה.
דניאל בן-סימון: רבותי, אסור לנו להגיע למצב הזה, ושוב, מתוך אותה גישה, ברגע שהוא מעיר הערה – ואני שומע מראש הממשלה, מנשיא המדינה, שהוא הנשיא הכי ידידותי שהיה לישראל.
דניאל בן-סימון: אז תחליטו.
דניאל בן-סימון: לכן אני אומר, לא להטביע את התחושה הזאת של השאלה יחד עם האיש השואל כאילו הוא אנטי-ישראלי, אנטי-ציוני, אנטי-יהודי, אנטישמי.
דניאל בן-סימון: אסור להגיע לזה.
דניאל בן-סימון: אדוני השר, מי כמוך יודע את זה, כמה אנשים שואלים שאלות, והם שואלים מתוך סימפטיה לישראל.
דניאל בן-סימון: יש כמובן שונאי ישראל, אבל לא הייתי מסווג את השועלים ואת הפונים יחד עם הקבוצה הזאת, שיש לה בעיה גנטית אולי עם המדינה הזאת.
דניאל בן-סימון: אני רק אומר, לגבי האנשים שעוסקים בזה, בישראל, ולנסות לשקף את ישראל – או משרד החוץ, משרד ההסברה, הרבה משרדים – לתת כבוד גם למי ששואל את השאלה ומעלה תהייה.
דניאל בן-סימון: זה הכול.
יולי יואל אדלשטיין: אדוני היושב-ראש, אני לא מתכוון להתערב כל שנייה, אבל מכיוון שהסוגיה מאוד רגישה, ואולי לא תיארתי נכון את הפרויקט.
יולי יואל אדלשטיין: הדבר שמעניין אותנו באהבת השדרנים הוא, תסלחו לי, הרשימות שמתפרסמות בארצות-הברית מבחינת הרייטינג.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו מנסים להגיע לטופ של הטופ, ולא היינו מגיעים - - תסלחו לי, אבל את לרס לרסון אני לא בטוח שאפשר לפתות בכרטיס טיסה חינם לישראל.
יולי יואל אדלשטיין: רוב השדרנים האלה הם לא שם.
יולי יואל אדלשטיין: מעניין אותנו לא אם הם בעד אובמה או נגד אובמה, בעד ישראל או נגד ישראל, אלא לכמה מיליוני מאזינים הם יכולים להגיע.
יולי יואל אדלשטיין: יתר על כן, ידידי, חבר הכנסת בן סימון, בביקור האחרון של הצד השני של הפרויקט, של מה שנקרא "סלבריטאים", שאלו אותי אם יש לי בקשות מיוחדות לגבי העתיד.
יולי יואל אדלשטיין: במשלחת האחרונה היו חמישה אנשים, מתוכם אחד יהודי, ארבעה לא יהודים.
יולי יואל אדלשטיין: כולם היו פעם ראשונה בישראל.
יולי יואל אדלשטיין: אמרתי כן, יש לי בקשה מיוחדת.
יולי יואל אדלשטיין: אם בין החברים שלכם יש אנשים שאולי – ב"פייסבוק" או ב"טוויטר", או בשיחות אתכם – הביעו ספקות לגבי ישראל והמדיניות שלה, והאכזריות שלה, וכל הסיפורים שאנחנו שומעים, תגייסו אותם לביקור בישראל, תביאו אותם.
יולי יואל אדלשטיין: אני מסכים איתך שאנחנו צריכים להגיע למגוון, כך שהמסר הזה שלך, לא רק שאני מסכים איתו, אלא אנחנו מבצעים את הפרויקט הזה סביב הפרמטרים שאתה זה עתה דיברת עליהם.
יולי יואל אדלשטיין: תודה, ואני מתכוון לא להתערב ככה.
דני דנון: אני אקפיד על זה.
דני דנון: אני רוצה לפנות לנציג משרד החוץ, מר יגאל פלמור, מנהל מחלקת עיתונות ודובר המשרד.
דני דנון: יגאל, שתי שאלות: אחת, מה המעורבות שלכם בפרויקט, אם בכלל?
דני דנון: שתיים, מבחינת ההסברה של משרד החוץ, אתם מגיעים לאנשים החשובים האלה?
דני דנון: אני מדבר על הטלוויזיה בכבלים, על הרדיו בכבלים.
דני דנון: זאת אומרת, השאלה היא אם ההודעות שאתם מוציאים, אם זה מגיע גם למקומות הפחות – אתה יודע, זה לא הדסק של Fox וה-CNN, זה איזה מקום באַיוֹוָה או במקום אחר.
דני דנון: השאלה היא אם מבחינה הסברתית מגיעים לשם המסרים שאתם רוצים להוציא.
יגאל פלמור: אתה רואה את העיגולים השחורים מסביב לעיניים שלי?
דני דנון: באת מ - - -
יגאל פלמור: לא מהמרחק, תאמין לי כשאני אומר לך.
יגאל פלמור: זה בגלל שאנחנו נלחמים על כל קול.
יגאל פלמור: כל אחד יודע להגיד CNN, נכון, זה קל להגיד, זה מותג מוכָר.
יגאל פלמור: יש מותגים שבארץ הם מוכרים פחות, אבל במדינה המסוימת שבה אנחנו עובדים, בכל מידה, הם מוכרים יותר.
יגאל פלמור: ויש מותגים שמוכרים עוד פחות, אבל לנו הם חשובים, כי אנחנו לא רוצים להזניח אף סקטור בדעת הקהל.
יגאל פלמור: לכל סקטור יש את החשיבות שלו, ולא משנה אם כלי התקשורת הזה מגיע להמונים, או רק לסקטור מפולח מאוד, אבל עם השפעה מבחינתנו.
יגאל פלמור: אנחנו רוצים להגיע גם לשם.
יגאל פלמור: אנחנו באמת נלחמים על כל אחד, ועל כל מיקרופון, ועל כל מצלמה, ועל על כל עט.
יגאל פלמור: אנחנו מנסים להגיע בצורה ישירה או עקיפה – יש כאלה שפותחים לנו את הדלת ומוכנים לדבר.
יגאל פלמור: יש כאלה שלא מוכנים לדבר, לא רק בגלל מחלוקת, כי הם פשוט לא מוכנים לדבר.
יגאל פלמור: אתם מכירים את זה היטב.
יגאל פלמור: ואז אנחנו לא מוותרים על האפשרות לדו-שיח, גם אם הוא עקיף, גם אם הוא באמצעות מתווכים.
יגאל פלמור: אנחנו שמים חומרים על השולחן, אנחנו שמים חומרים באינטרנט.
יגאל פלמור: אנחנו מפיצים, או שאנחנו דואגים שהם יגיעו בדרכים אחרות.
יגאל פלמור: ואנחנו כמובן מזמינים לארץ – מחלקת העיתונות שלנו מזמינה עשרות משלחות של עיתונאים בכל שנה, מכל העולם – לפי סדר עדיפויות כזה או אחר כמובן, כי התקציב מוגבל, מה לעשות.
יגאל פלמור: אנחנו מזמינים - - -
דני דנון: בהמשך לשאלתו של חבר הכנסת סימון, מגיעים גם עיתונאים, נקרא להם "ליברליים" בהשקפתם?
יגאל פלמור: אני אתייחס לזה - - -
דניאל בן-סימון: "ליברליים" – זה - - -
דני דנון: אתה רוצה להגדיר את זה אחרת?
דניאל בן-סימון: לא, לא, אני שמח על - - -
יגאל פלמור: אני אתייחס לזה באופן ישיר.
יגאל פלמור: מה זאת אומרת - - -
דני דנון: יש לי תארים אחרים, אבל התאפקתי.
דניאל בן-סימון: אני יודע, אני מאוד מעריך את המאמץ שלך לשמור על איזשהו - - -
יולי יואל אדלשטיין: הוא ספר עד 10 ואז אמר "ליברליים".
דניאל בן-סימון: זהו, יצא לו ליברלי.
יגאל פלמור: כשאמרתי שאנחנו נלחמים על כל קול, אני מתכוון בוודאי לכל קול, כולל הקולות הביקורתיים ביותר.
יגאל פלמור: אנחנו לא מוותרים על אף אחד מראש.
דני דנון: ואתם מצליחים להביא אותם לארץ?
יגאל פלמור: יש כאלה שלא, שלא מוכנים לדבר איתנו בכלל.
יגאל פלמור: לא איתנו ולא עם מקורבינו, ולא עם אף אחד.
יגאל פלמור: אבל אנחנו מנסים, דופקים על כל דלת.
יגאל פלמור: יש כאלה שמוכנים לשמוע ומוכנים לבוא.
יגאל פלמור: קודם לבוא לשיחה עם איש השגרירות, עם השגריר, או עם הדובר, ואחר-כך אולי גם למשלחת לישראל, בוודאי.
יגאל פלמור: יש כאלה שרוצים לבוא באופן עצמאי, לא במשלחת מאורגנת על-ידנו.
יגאל פלמור: אנחנו בודקים את כל האפשרויות, ואנחנו מנסים לקרב את הקרוב ואת הרחוק.
יגאל פלמור: אני לא רוצה להגיד לך שהאתגר היותר גדול הוא לקרב את הרחוקים דווקא, כי את זה כולנו יודעים, ושם אנחנו משקיעים את המאמצים, שלפעמים הם היותר מתסכלים, אבל ודאי שאנחנו לא מניחים את ידינו מאף אחד.
יגאל פלמור: אנחנו לא מתייאשים מהביקורתיים, לא מהעוינים, ולא מהמשמיצים.
יגאל פלמור: אנחנו מנסים להגיע גם אליהם, ולדבר לכל אחד בשפתו.
יגאל פלמור: הדבר הכי חשוב זה להיות מסוגל לדבר לכל אחד בלשון שלו, ובשפה שלו, ובמושגים שלו.
יגאל פלמור: אי-אפשר להשתמש לכל אחד בשפה אחת, ודברים אחדים לכולם.
יגאל פלמור: זה המאמץ העיקרי של ההסברה מהצד שלנו כלפי העיתונאים בכל העולם.
דני דנון: אני רוצה לפנות למר יעקב אחימאיר מהערוץ הראשון.
דני דנון: יעקב, אתה היית נציג בארצות-הברית שנים מספר.
דני דנון: יצא לך לעבוד עם הגופים האלו, שהם לא הגדולים והבולטים?
דני דנון: אני לא יודע בנתונים, אדוני השר, אבל הם משפיעים במצטבר לא פחות מהגדולים.
יעקב אחימאיר: תודה לך, חבר הכנסת דני דנון.
יעקב אחימאיר: בתשובה לשאלתך, אני יכול להגיד שפעמיים כאשר הייתי בשליחות של רשות השידור לוושינגטון, אז באופן אישי, כאשר סיקרתי את ארצות-הברית – אם אפשר לדבר בלשון הכללה – אהבתי במיוחד לסקר את שני בתי הנבחרים.
יעקב אחימאיר: לא עקב היחס שלהם לישראל, אלא עקב הרוח הדמוקרטית הנאורה, הפתוחה, הרעננה.
יעקב אחימאיר: כל מי שהיה בגבעת הקפיטול ובילה שם שעות רבות וימים רבים, כפי שאני ביליתי כעיתונאי – ועשיתי את זה משום שאני הייתי עיתונאי – יכול רק להעריץ בראש ובראשונה את הרוח הפתוחה, את מידת האדיבות, שלא תמיד קיימת בפרלמנטים אחרים של מדינות דמוקרטיות.
יעקב אחימאיר: היחס בין אדם לאדם, בין סיעה לסיעה בבית הנבחרים.
יעקב אחימאיר: העובדה שאזרחים אמריקנים באים לגבעת הקפיטול, נפגשים עם הנבחרים שלהם.
יעקב אחימאיר: אבל זה כמובן עניין של טעם אישי.
יעקב אחימאיר: אני מבין שהדיון הזה עוסק במדיניות של ישראל, זאת אומרת, איך לרכוש אוהדים למדיניות של ישראל.
יעקב אחימאיר: כעיתונאי ישראלי – ובדרך כלל אני מודה שאני פרו-ישראלי, רוב הימים אני פרו-ישראלי – אני רוצה לשאול אותך, אדוני היושב-ראש, ואת חברי הכנסת, ואת כבוד השר אדלשטיין, האם אתם יכולים להסביר לי מהי המדיניות של ישראל.
יעקב אחימאיר: כאשר השגרירים של ישראל נפגשים עם מקביליהם במשרדי החוץ בבירות העולם, האם הם יכולים לומר בצורה נכונה, בצורה מגדירה, בצורה דפינטיבית, כמו שאומרים, מהי המדיניות של שולחי, של ממשלת ישראל.
יעקב אחימאיר: הרי שר החוץ של ישראל אומר שאין סיכוי להגיע לשלום עם הפלסטינים.
יעקב אחימאיר: אני לא זוכר בדיוק את הניסוח שלו – בקרוב או בדורות הבאים.
יעקב אחימאיר: בעת ובעונה אחת מתקיימות שיחות בעמאן בין נציגות ישראל לבין נציגות פלסטינים.