GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זיוה מקונן דגו: היא עלתה לארץ לפני שלוש שנים ומשהו, נקלטה במרכז קליטה רסיטל בטבריה.
זיוה מקונן דגו: בשנה שעברה, משרד הקליטה סגר את מרכז הקליטה ברסיטל ופיזרו את העולים במרכזי קליטה שונים והבטם הגיעה למבשרת.
זיוה מקונן דגו: כשנה כבר עובדת.
זיוה מקונן דגו: מחירי הבתים הם 700,000 – 800,000 שקל, איך אני בעבודה שלי, איך אני אמורה לחסוך, בעבודה של שנה, 400,000 או 500,000 שקל, כדי להשלים את המענק?
זיוה מקונן דגו: יש לי שני ילדים.
זיוה מקונן דגו: אנחנו שנינו עובדים בעבודות ניקיון, אלה העבודות שאנחנו יכולים לעבוד בהן ואיך אנחנו אמורים לחסוך ולהשלים את הסכומים האלה?
דני דנון: תודה, משפט אחרון לסיכום, בבקשה, הבטם.
זיוה מקונן דגו: עצם העובדה שמגדירים לנו איפה לקנות ואיפה לא לקנות, זה מה שיוצר את הריכוזיות, כי כשאומרים לנו אתם לא יכולים לקנות פה במענקים הרגילים ומפנים אותנו לרחובות מסוימים, בסופו של דבר אנחנו, נוצרים אותם הריכוזים.
זיוה מקונן דגו: אנחנו לא יכולים להבין באמת מה הכוונה.
אללי אדמסו: גם היא אומרת, למרות כל הקשיים של התנאים הקשיים שעומד, לפחות תאפשרו לנו שנוכל לעבוד ולקנות בית, זה מה שהיא אומרת.
דני דנון: בקצרה, אנחנו נסיים, שושנה בן דור, בבקשה.
שושנה בן דור: תודה.
שושנה בן דור: ארגון צפון אמריקה למען יהודי אתיופיה.
שושנה בן דור: שני דברים, קודם כל, כיוון שקראתי את המסמך של ה- 50 עמודים, כולל הרחובות שלכאורה כן הופנו אליהם, אני מאוד שמחה לשמוע שכנראה היתה טעות בהפצת אותה רשימה של רחובות שמחויבים לקנות בהם.
שושנה בן דור: ראיתי את הרשימה, קראתי.
שושנה בן דור: הארגון שלנו עוסק בנושא החינוך ואני חושבת שמאוד חשוב גם כשמעדיפים שכונות מסוימות, לבדוק גם את האפשרויות הנוספות, כמו האפשרות לבית-ספר טוב, שהילדים יוכלו ללמוד בו.
שושנה בן דור: אני לא רוצה להיכנס לפרטים איפה.
שושנה בן דור: כי לפעמים ריכוז גדול איננו משפיע לרעה על בית-הספר או במשך השנים אנחנו רואים מקומות שבהם גם אם היה ריכוז, כמו רחובות של היום, אנחנו רואים כיום האחוזים מאוד משמעותיים, כמו 60% הצלחה בבגרויות במשך השנתיים האחרונות, וזה כיוון שמדובר גם בוותיקים ולא רק בחדשים.
שושנה בן דור: יחד עם זאת, אם אני מסתכלת על, מדברים על נווה יעקב, יש רק בית-ספר ממלכתי דתי אחד, קטן, 70% יוצאי אתיופיה, כמעט כולם בסביבות עשר שנים אחרונות, אז אני חושבת שמשרד הקליטה צריך לפתוח עד כמה שאפשר, לתת מענק עד כמה שאפשר, כדי שילדים יגיעו לשכונות שיש בהן גם חינוך טוב לילדים, ובכך לצאת מהמצב של המצוקה שיש להם.
מרינה סולודקין: אני רוצה לומר לכם שקודם כל אני מבינה את הרצון שעומד מאחורי משרד הקליטה ומשרד הבינוי והשיכון, בנושא זה, כי לפני חמש שנים אני ראיתי כאן ראש עיר אחד, מהדרום, שבכה בוועדה.
מרינה סולודקין: אנחנו היינו בליכוד וראיתי את ראש העיר המכובד בכה בגלל שהריכוז היה כזה שהעיר החלשה והקטנה שלו, לא יכלה להתמודד עם אינטגרציה נכונה.
מרינה סולודקין: מה שאני אומרת, אני כמובן מבינה את הקהילה, חופש וזה, אבל יש הגבלים של תקציב המדינה וכאן אנחנו צריכים לחשוב ואני מאוד מעריכה את הגברת שרוצה לחיות בחולון ובבת-ים וגם אני רוצה שיחיו, אבל הפתרונות הם אחרים.
מרינה סולודקין: יש לי קהילה מאחורה, שלא נותנים את המענקים בכלל, גדולים, ויש לי 60,000 אנשים קשישים שזה דור המלחמה, שזה ניצולי שואה, שהם כל שנה מדירה לדירה בשכירות.
מרינה סולודקין: המדינה חושבת שקולטת עליה, קודם כל זה טוב מאוד שעושים מאנשים בעלי דירות, אבל זה לא יכול להיות שכולם.
מרינה סולודקין: לחלק צריך להיות או דיור ציבורי או שכירות ארוכת טווח במדינה ובמרכז המדינה אני חושבת שזה פיתרון מתאים.
דני דנון: סגנית ראש העיר אשקלון, סופיה ביילין, בבקשה.
סופיה ביילין: לי היה מוזר לשמוע את זה, בגלל שאני ממונה על קליטת העלייה בעיר אשקלון ואני, מה שאני רואה, אין לנו בעיות כל-כך מהותיות עם הדיור, בכלל.
סופיה ביילין: יש לנו פרויקטים מאוד, הפרויקטים האלה מאוד הצליחו והפרויקטים מקדמים גם את רמת החיים גם איכות.
דבורה גיני מלכי: אשקלון סגורה.
דבורה גיני מלכי: הם מתים לקנות באשקלון, נקלטים מאוד יפה, העיר מקבלת אותם.
סופיה ביילין: כאלטרנטיבה, אני אומרת לכם שיש עיר שהאינטגרציה מאוד מוצלחת ויש לנו כמה פרויקטים ואני רואה גם הישגים.
ישראל חסון: בגלל זה אסור להם לגור שם.
סופיה ביילין: לא, סליחה.
דבורה גיני מלכי: לו יאפשרו רק לעולים של מרכז הקליטה.
סופיה ביילין: יש לנו מרכז קליטה קנדה, בית קנדה, ויש, הם גם גרים בשכונות אחרות.
דבורה גיני מלכי: לא בשנים האחרונות.
דבורה גיני מלכי: היום נסגרה לרכישה.
דבורה גיני מלכי: הם מתים לקנות באשקלון.
סופיה ביילין: בסדר.
סופיה ביילין: אבל את יודעת שאנחנו עכשיו כן מקבלים אתיופים, הם צריכים לבוא.
דבורה גיני מלכי: רק למרכז הקליטה, כמובן.
דני דנון: מגיעים גם למקומות אחרים בארץ, לערים סגורות, מגיעים עולים יוצאי אתיופיה ורוכשים בכספם דירות.
ישראל חסון: זה סיפור אחר, זה סיפור אחר.
סופיה ביילין: אבל אני אגיד לך, סגורה או לא סגורה, אבל הם גרים.
סופיה ביילין: מה זאת אומרת?
סופיה ביילין: סגורה היום.
חביב קצב: אשקלון התחילה לקלוט עולים מאתיופיה בשנת 1981.
אברהם מיכאלי: אדוני היושב ראש, אני חושב שלא מיצינו את הדיון.
אברהם מיכאלי: הדיון הזה הוא הרבה יותר ממושך צריך להיות וללבן פה כמה סוגיות.
אברהם מיכאלי: שמענו באמת את הדברים גם של משרד הקליטה ומשרד השיכון, אבל עדיין חסרים לנו כמה נתונים שאנחנו נוכל לעקוב על זה בצורה אמיתית, נצטרך לקיים אולי, ברשותך, דיון נוסף, כדי שיוצגו לנו גם נתונים בשטח, בפועל, מה קורה.
אברהם מיכאלי: לא נהלים מה כותבים, אלא בפועל.
אברהם מיכאלי: הרי בן-אדם שמתעניין לקנות דירה, הוא צריך למצוא דירה והוא צריך גם בפועל לממש את המשכנתה הזאת ואנחנו יודעים בשטח שהמציאות היא, גם בגלל עליות מחירים וגם בגלל שמי שאמור לתת בסוף את אותו פיתרון לדירה, זה כל מיני מתווכים שעוסקים עבורם בשטח.
אברהם מיכאלי: הם לא מתעסקים עם זה בצורה ישירה והמתווכים האלה מכוונים אותם עדיין לכל מיני אזורים בכל מיני קומבינות.
אברהם מיכאלי: ואת זה צריך לבדוק בדיוק, את הנהלים האלה, איך הם עושים את זה.
דני דנון: וממש דקה, דבורה, הסוכנות היהודית.
דבורה גיני מלכי: אני רוצה רק לתת עוד כמה דברים כלליים שכדאי שחברי הוועדה ידעו.
דבורה גיני מלכי: אל"ף, עולה שנשאר במרכז הקליטה, מעבר לזמן שהוא נדרש, זה גם פוגע בקליטה שלו, אנחנו רואים תהליכי רגרסיה בקליטה, תהליכים לא טובים, לעולים יש מוטיבציה ענקית לעזוב את מרכז הקליטה.
דבורה גיני מלכי: חוץ מזה, הם עולים לקופת המדינה עוד 10,000 שקל למיטה לשנה.
דבורה גיני מלכי: אז משפחה קטנה יכולה לעלות 40,000 – 50,000 שקל ויותר.
דבורה גיני מלכי: אני כן מציעה לבדוק את ביטול הקנס שמפחית גם את המשכנתאות הקטנות האלה ב- 15% אחרי השנתיים הראשונות.
דבורה גיני מלכי: פעם היה הקנס הזה על-מנת לעודד אותם לצאת, אני חושבת שהם מאוד מעודדים וה- 15,000 שקלים האלה או ה- 45,000 שקלים האלה יכולים להיות משמעותיים.
דבורה גיני מלכי: אני חושבת שאפשר לקרוא לראשי ערים לקלוט בעיר שלהם מספר מוגבל של עולים.
דבורה גיני מלכי: אני יודעת שזה שוב נשמע נורא, אבל ראש עיר שרוצה לקלוט אותם, לא ירוץ אחר-כך לחביב קצב, סליחה שאני אומרת, ויבכה לו – אני לא יכול עם האתיופים, אני לא יכול עם האתיופים, וייסגרו ערים בעקבות הצעקות האלה.
דבורה גיני מלכי: יש ערים מצוינות שקלטו ונסגרו.
אברהם מיכאלי: נתקלים בכאלה, מבקשים איתם.
דבורה גיני מלכי: אנחנו יודעים, אנחנו יודעים.
דבורה גיני מלכי: הבעיות הגדולות הן המשפחות הקטנות שהמשכנתאות המוגדלות לא מגיעות להם By definition.
דבורה גיני מלכי: זאת אומרת משפחות חד הוריות או משפחות עם ילד או שניים, אין להם אפשרות, כי באמת, עומדות לרשותם 300,000 שקלים, שאין לי מושג איפה בארץ בכלל אפשר לרכוש.
דבורה גיני מלכי: אני חושבת שפיתוח של מתן הלוואות, אפילו בערבות מדינה, כן יכול לתת פיתרון לחלק מהאנשים.
דבורה גיני מלכי: רבים מהם עובדים, אתם שומעים פה על הבטם, היא עובדת, בעלה עובד, אולי במשכורת מינימום, אבל בהחלט מפרנסים בכבוד את משפחתם.
דבורה גיני מלכי: ואני רוצה להגיד שעולים שמקבלים משכנתאות מוגדלות, אנחנו רואים רכישות תוך שישה עד 12 חודש, מיום הקליטה, בצפת, זה דירות גדולות, משפחות גדולות, מקבלים את המשכנתאות המוגדלות, צ'יק-צ'ק הם קונים.
דבורה גיני מלכי: וזה בהחלט הצלחה בקליטה.
דני דנון: אחרון הדברים בקצרה.
שמוליק דוד: אני משתיל.
שמוליק דוד: רציתי לומר, ראשית, לגבי השפה.
שמוליק דוד: אנחנו מדברים על אוכלוסייה ועל מצבים שבהם אנשים חשים אפליה, שבהם סטריאוטיפים וגזענות זה לא תופעה שאיננה קיימת.
שמוליק דוד: דווקא בהקשר הזה, הייתי מצפה מהרשויות לא לדבר בשפה של רחובות סגורים ושל ערים סגורות ולהימנע מהרטוריקה הזאת בצורה מאוד מאוד מאוד גורפת ואני חושב שמשהו צריך להשתנות בשפה שבה אנחנו מדברים בהקשר הזה.
שמוליק דוד: שנית, הערה משפטית.
שמוליק דוד: משרד השיכון לפני שנתיים-שלוש, התחייב בפני בג"צ, מוסד מכובד, שהנהלים שלו יצאו אל הציבור באופן גלוי.
שמוליק דוד: נוהל כזה צריך להתפרסם באתר האינטרנט ובאופן ציבורי.
שמוליק דוד: שנית, צריכה להיות בו הנמקה ברורה כדי שאנשים לא יתהו על הקריטריונים ולא יצטרכו לבצע ספקולציות למה רחוב אלנבי כן ורחוב ביאליק לא, אלא הדברים צריכים להיות מעט יותר שקופים.
שמוליק דוד: הדברים האלה הם צריכים, קבלת החלטות בנושאים של הקצאת משאבים בוודאי משאבים שהם יקרי ערך ויקרים לאנשים שמדובר בהם, צריכים להיות, קבלת ההחלטות צריכה להיות שקופה בכל המובנים ואנשים צריכים להבין למה ביאליק כן ואלנבי לא.
שמוליק דוד: אחרון אחרון, חלק מהנושא שאנחנו מדברים בו לצערי תיאורטי, הרבה מאוד אנשים לא מסוגלים לרכוש בסכומים שאנחנו מדברים עליהם, דירות, כשמדובר במענקים מוגדלים, 260,000 האנשים לא יכולים לבצע רכישות.
שמוליק דוד: המשמעות הפרקטית של זה, זה שמתוך תוכנית ממשלתית נאה של 481 מיליון שקל לחמש שנים, 248, 51% מהסכום, מוקצה להלוואות שאינן מתקבלות.
שמוליק דוד: כלומר, אנשים לא יכולים כלל וכלל לממש אותן ומדובר בסכומים מאוד ניכרים שהמדינה נותנת לאנשים לכאורה, אבל איננה נותנת להם הלכה למעשה.
שמוליק דוד: זה תקציב כמעט פיקטיבי.
שמוליק דוד: אז הדברים האלה צריכים להיבדק ולהיבדק לעומק.
דני דנון: ברשותכם, נסכם את הדיון.
דני דנון: הפיתרון האמיתי לסוגיה שהוצגה בפנינו היום הוא הגדלת גובה המענקים.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד האוצר לפרסם את מסקנות הוועדה בהקדם ולא יאוחר ממועד קיום הדיון ב- 22 למרץ.
דני דנון: אנחנו חושבים שהגדלת גובה המענק תסייע למשפחות הרוצות לצאת ממרכזי הקליטה ולהיערך לשנת הלימודים הבאה.
דני דנון: אם הפרסום יתעכב וישתהה, לא יוכלו לצאת המשפחות לפני פתיחת שנת הלימודים הבאה.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד האוצר, השיכון, העלייה והקליטה, לפעול להגדלת מספר הזכאים למענקים המוגדלים.
דני דנון: הפער בין 200 משפחות ל- 1,070 הוא פער גדול מדי.
דני דנון: הוועדה רשמה לפניה שמשרד הקליטה והשיכון לא מפנים לרחובות ספציפיים וקוראת למשרד הקליטה לנסח מחדש את הנוהל שהוצג בפניה בוועדה, ולפרסם אותו באתר של משרד הקליטה.
דני דנון: הוועדה מבקשת לקבל נתונים ממשרד הקליטה, לגבי רכישות דירות קבע של יוצאי אתיופיה בשנים 2009 – 2010.
דני דנון: הוועדה קוראת לאפשר לראשי ערים שרוצים לקלוט מקרים חריגים של עולים שנקלטו במקומות עבודה בעירם, לאפשר קבלתם בנוהל חריג.
דני דנון: אני שמח לפתוח ישיבה של ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות בכפר הירוק ואנחנו אורחים של הכפר היום.
דני דנון: אני רוצה להודות לחברי הטוב, יואל ישורון, יושב ראש הדירקטוריון, שהפנה את תשומת לבי לפעילות היפה של הכפר וגם הנושא של קליטת עולים ושילוב עולים.
דני דנון: אני מכיר את הכפר ממקומות אחרים, על ההישגים שלו, אבל הקטע של קליטת העלייה, אני חייב להודות שלא נחשפתי אליו לפני שקראתי את המכתב של יושב ראש הדירקטוריון, ולכן מצאתי לנכון, כוועדה שמסיירת ומבקרת ברשויות רבות ובמקומות רבים, להגיע גם לכפר הירוק.
דני דנון: הישיבה היא ישיבה של ועדת כנסת, לכן יש פרוטוקול.
דני דנון: אני רוצה להודות לדנה, מנהלת הוועדה, על תיאום היום, נמצא איתנו גם דובר הוועדה, יגאל אמיתי ותומר, היועצת המשפטית של הוועדה הצטרפה אלינו וכמובן מנהלת הוועדה.
דני דנון: בכנסת אני מקפיד כן לנהל את הישיבות ביד רמה, אבל פה אני רוצה להעביר את רשות הדיבור וגם את ניהול הישיבה ואת הסיור ליואל ישורון, יושב ראש הדירקטוריון, שינחה אותנו ויחשוף אותנו לפעילות היפה, לקשיים, לאתגרים, לבעיות, של הכפר הירוק.
דני דנון: בבקשה, יואל.
יואל ישורון: קודם כל בוקר טוב מכובדיי.
יואל ישורון: לא לנהל את הישיבה, לא לזה אני מתיימר, אני אתן רק מספר דקות, ברשות יושב ראש הוועדה, ומי שיעשה את הסקירה יהיה המנהל הכללי של הכפר הירוק, קובי נווה, שנקרא סיסקו.
יואל ישורון: האמת, כשכתבתי את המכתב לראש הממשלה, לשרים ולחברי הכנסת, כדי לתת מצד אחד שנה לכהונתי כיושב ראש הדירקטוריון, מצאתי לנכון לתת כמה דגשים על הישגי הכפר הירוק, שהוא מוסד חינוכי מהמובילים בארץ, הוא כבר די ממותג, וכשיושב ראש הוועדה העלה את הרעיון לקיים את ישיבת הוועדה כאן בכפר הירוק, קפצתי מיד על המציאה, על הרעיון הזה, לא רק בגלל הסימבוליקה שאחת מוועדות הכנסת מחליטה לקיים את ישיבתה כאן וזה מאוד יפה ומכובד ודי מרגש, אלא משנה התוקף הנוסף זה כאשר נבחרי הציבור באים ושומעים מהשטח, מקרוב, נפגשים עם תלמידים שהם, אגב, די נרגשים מהסיור שעומד להתרחש לאחר ישיבת הוועדה, עם צוות המורים והעובדים.
יואל ישורון: מה שאני אומר לסטודנטים שלי באוניברסיטה, כשאני מדבר על מנהיגות, אני תמיד נותן את הדוגמה של סוקרטס שאמר שהסגולה הטובה ביותר היא הידיעה, וחלק מהדרך שלו לקנות ידע היה מזה שהוא מסתובב בשווקי העיר ולומד על מצוקות האזרחים ביוון דאז, מהאזרחים עצמם.
יואל ישורון: זו הדרך הטובה ביותר וזה נותן משנה תוקף גם לעבודת הוועדה, באמת להיות כאן במקום הזה, לפגוש את התלמידים ולראות מקרוב.
יואל ישורון: המוסד הזה הוא מהמוסדות החינוכיים המובילים בארץ, ההישגים שלו הם אדירים בכל פרמטר ופרמטר, הרבה מעל הממוצע הארצי, אבל יותר מזה, המוסד הזה ממקסם את הוועדה על שמה, ועדת העלייה, הקליטה ותפוצות, בצורה המלאה ביותר.
יואל ישורון: אנחנו נותנים כאן במוסד הזה, אני יודע שלפעמים יש את הדימוי, הסטריאוטיפ, שאולי זה מוסד אליטיסטי, ממש לא, בגלל שהוא תמיד נכנס לשם הזה, צומת הכפר הירוק, אז תמיד הוא מוזכר ומוזכר, אבל מעבר להישגים שלו, פה זה חממה שלוקחים, אתם תראו את זה גם בסיור, כשיהיה לכם את המפגש עם התלמידים, המשפחתונים שנמצאים פה בכפר, זה לקחת ילדים מהתחתית שבתחתית, לתת להם חיבוק חם במשך 24 שעות, החל מגיל 5, אם אני לא טועה, ולהגיע איתם ולהעפיל איתם להישגים כאלה אדירים ולראות אותם.
יואל ישורון: אני, כיושב ראש הכפר, כשנבחרתי להיות יושב ראש המוסד הזה, מיום ליום כשאני מגיע למקום הזה, מיום ליום כשאני מתוודע לתלמידים ולהישגים של הכפר, אני מתפעל ומתפעם, וזו הסיבה שהעברתי את המכתב הזה לחברי הכנסת ולשרים, וזו גם הסיבה שאני מאוד שמח שהמפגש הזה מתקיים כאן.
יואל ישורון: כמובן שאני רק יושב ראש הדירקטוריון, מי שעושה את המפעל הזה, זה מפעל ששייכים לו צוות לא מבוטל, ביניהם מי שיישא דברים אחריי ויציג בתמצית את הישגי הכפר ויגיד כמה מלים על הכפר הזה, דר' קובי נווה, שאיך שאמרתי לך בדרך, נקרא סיסקו, על שם מזכיר המדינה, שההישגים שלו כאן, יחד עם הצוות שלו פה, הם אדירים.
יואל ישורון: אני רוצה להודות לך, כיושב ראש הוועדה, ולחברים שהואלתם והסכמתם לקיים כאן את הישיבה.
יואל ישורון: אותנו זה מרגש מאוד וזה גם ניכר בקול שלי.
יואל ישורון: זהו, אני רק הצגתי את הפתיח, אני באמת רוצה להודות גם ליחיאל שילה, שניאות להגיע לכאן.
יואל ישורון: אני לא מנהל את הישיבה, אבל אני מציע שדר' קובי נווה---
קובי נווה: סיסקו.
קובי נווה: תסתובב בכפר ותשאל 'מי זה קובי נווה?
קובי נווה: ' אני לא יודע אם התלמידים יודעים שקוראים לי קובי נווה.
קובי נווה: אשתי היא היחידה, ושני עובדים קוראים לי קובי, אפילו אמא שלי ואחים שלי קוראים לי כבר סיסקו.
קובי נווה: אז שמי באמת קובי, אני בוגר הכפר הירוק, אני אתחיל באמת בסיפור האישי, ובשנת 68' הגעתי לכפר הירוק מקרית מלאכי, כאן פגשתי את אשתי, בת רמת השרון, ושנינו מיד אחרי השירות הצבאי חזרנו לכפר הירוק כעובדים, אני כמדריך חברתי, היא בספרייה, וכאן הקמנו את ביתנו וכאן נולדו ילדינו ובעצם משנת 68' ועד היום חיינו שזורים בחייו של הכפר הירוק.
קובי נווה: כמובן סיפור הכפר הירוק התחיל הרבה קודם.
קובי נווה: הכפר הירוק נוסד בשנת 1950 על ידי גרשון זק, שהיה מפקד חיל הים הראשון.
קובי נווה: בשנים הראשונות הכפר הירוק היה כפר נוער של עלייה, הוא קלט עלייה.
קובי נווה: תמונת המחזור הראשונה היא של 22 תלמידים מ-22 ארצות שונות.
קובי נווה: בהמשך הכפר הירוק הפך להיות כפר הייתי אומר קצת יותר אליטיסטי, עם 15% יוצאי עיירות פיתוח, התמזל מזלי ואני הייתי באחוזים האלה של יוצאי עיירות פיתוח שזכו ללמוד במקום המופלא הזה, שהוא באמת מקום, בעיניי, מיוחד ומופלא מהימים שלמדתי כאן כתלמיד ועד היום.
קובי נווה: בהמשך הכפר הירוק הפך להיות, כמו הרבה מאוד כפרי נוער, כפר נוער שקלט בעיקר ילדי מצוקה, הייתי אומר רק ילדי מצוקה.
קובי נווה: לפני קצת פחות מעשור התחלנו שינוי בכפר הירוק, היות שתלמידים ממשפחות מבוססות, תלמידים טובים, כבר לא מגיעים ברובם אל החינוך הפנימייתי, אלא באמת מעטים, חשבנו שזה נכון.
קובי נווה: .. אני באופן אישי רציתי לתת לילדים של הכפר הירוק, ילדי הפנימייה, את מה שאני קיבלתי בכפר הירוק כתלמיד, המפגש הזה, הבין תרבותי, של תלמידים משכבות נקרא לזה פחות מבוססות, או מרקע תרבותי-כלכלי נמוך יותר, המפגש הזה עם תלמידים אחרים יוצר משהו אחר שרציתי לתת אותו לתלמידים שמגיעים היום אל הכפר הירוק.
קובי נווה: היות שאי אפשר היה לעשות את זה בשילוב עם תלמידי פנימייה שכאלה, הלכנו בניגוד לכל התחזיות ואמרנו שנעשה את האינטגרציה הזאת עם תלמידי חוץ.
קובי נווה: פתחנו חטיבת ביניים ופתחנו מסלולים ייחודיים שקיימים רק בכפר הירוק, וההצלחה היא באמת בלתי רגילה.
קובי נווה: מכפר נוער שהיה מאוד מתויג, עם אחוזי זכאות של 6% לבגרות בקרב ילדי הפנימייה, אז היו רק ילדי פנימייה, בתוך באמת שנים ספורות הכפר הירוק הפך להיות, אני חושב, בית הספר המבוקש ביותר באזור המרכז.
קובי נווה: מבחינת המספרים, יש לנו היום 1,300 תלמידי חוץ, מרביתם ככולם הם תלמידים טובים מאוד, מצוינים, מחוננים, בתוכם הרבה מאוד ילדי עולים יוצאי ברית המועצות, או יוצאי ארצות אנגלוסכסיות.
דני דנון: החוץ זה חטיבה, מ-ז' עד י"ב?
קובי נווה: ז' עד י"ב.
קובי נווה: אלה 1,300 תלמידי חוץ, כאמור מרביתם צברים, חלקם תלמידים למשפחות עולים מברית המועצות ומארצות אנגלוסכסיות.
קובי נווה: בנוסף יש לנו בכפר עוד כ-600 ילדים בפנימייה שמתחלקים כדלקמן; 50% במשפחתונים, משפחתונים אלה ילדים מגיל 5, גילאי יסודי, שהוצאו מבתיהם בתוקף נסיבות קשות במיוחד, אני לא אפרט כאן אבל באמת מסיבות מאוד מאוד קשות.
קובי נווה: אתם בטח מבינים לבד שאף משפחה לא שולחת ילד בגיל 5, או 6, או 7 או 8, לכפר נוער או לפנימייה, ואנחנו הבית שלהם בעצם כל השנה.
קובי נווה: בנוסף יש לנו 300 תלמידים ב-ז' עד י"ב, עוד 200 תלמידים י"ג-י"ד, מכללה שפועלת כאן לתואר טכנאים והנדסאים, שאגב היא ממוקמת במקום ראשון בישראל במבחני הסמכה לטכנאים והנדסאים בחשמל ובמכונות.
קובי נווה: ויש לנו כאן גם מכינה קדם אקדמאית ליוצאי אתיופיה, אנחנו מהווים אכסניה עבורם והם לומדים במכללות באזור.
קובי נווה: בסך הכול כ-600 בפנימייה ועוד 1,300 אקסטרנים, קהילת תלמידים של 1,900 תלמידים.
קובי נווה: מבחינת המוצא וההרכב העדתי, אז יש לנו כאן יוצאי אתיופיה ויש לנו יוצאי ברית המועצות, כולל פרויקט נעל"ה, ישעיהו יחיאלי ראש מנהלת נעל"ה נמצא כאן גם ושנים היו לנו קבוצות נעל"ה, לצערי היתה הפסקה והשנה הצלחנו אחרי מאמץ גדול ותמיכה של שני היחיאלים לחדש את פעילות פרויקט נעל"ה בכפר הירוק, שזה סיפור בלתי רגיל של ילדים, יוצאי ברית המועצות במקרה שלנו, שבאים לפני ההורים מתוך כוונה ומטרה---
דני דנון: כמה ילדים יש בכפר היום?
קובי נווה: מנעל"ה קבוצה אחת כרגע, 28 ילדים, אבל זה צומח, משנה לשנה תהיה עוד קבוצה ואנחנו מקווים לסגור את המעגל כפי שהיה בעבר.
קובי נווה: יש לנו גם משהו מיוחד, שלא קיים בבתי ספר אחרים בישראל וזה כיתות של תלמידים עולים חדשים, או תושבים חוזרים, מארצות אנגלוסכסיות.
קובי נווה: אנחנו נבקר את הילדים האלה בכיתות.
קובי נווה: מבחינת הסיור והמפגש עם תלמידים תכננו שאתם תיפגשו עם ילדי נעל"ה, עם התלמידים מהארצות האנגלוסכסיות ועם קבוצת תלמידים יוצאי אתיופיה, בתוכם, אגב, יש לנו מדריך חברתי יוצא אתיופיה, בוגר שלנו, אבל הוא לא נמצא היום, לצערי, אבל יש לנו גם, וגם לא אמרתי, בית בוגרים כאן, שזה אחד הדברים היפים שקיימים בכפר הירוק, אבל גם בהרבה מאוד כפרים אחרים, שבוגרים שלנו, של הפנימייה שאין להם בית לחזור אליו, הם מסיימים י"ב והם מוצאים את עצמם במצב בלתי אפשרי שהקרקע נשמטת מתחת לרגליהם ואפילו בזמן השירות הצבאי אין להם בית לחזור אליו, אז אנחנו עד גיל 25 פתחנו כאן בית בוגרים.
קובי נווה: הם גרים כאן, אחרי שהם מסיימים י"ב, הם באים לכאן בחופשות כשהם בצבא, אנחנו עוזרים להם לרכוש מקצוע או ללמוד באוניברסיטה ואחרי השירות הצבאי הם נותנים גם תרומה לקהילה, הם גרים כאן, אוכלים כאן, ללא שום תשלום, אבל הם מחזירים אחרי השירות הצבאי.
קובי נווה: בזמן השירות הצבאי הם לא צריכים לעבוד, אבל אחרי השירות הצבאי הם נותנים איזה שהיא תרומה לקהילה, לתלמידים הצעירים יותר.
קובי נווה: זה באופן כללי על הכפר.
דני דנון: מה המצב הכלכלי של הכפר?
דני דנון: מבחינת האיתנות הכלכלית?
דני דנון: אני מכיר את חוות הנוער של בית"ר וגם שם הייתה פעילות מבורכת ולצערי העסק קרס, היה כונס וסיפור ארוך.
דני דנון: השאלה מבחינת איתנות כלכלית היום, מה מצבכם?
קובי נווה: אני אגיד משהו ואני מקווה שיחיאל לא יכעס עליי, בזה שאני אומר ככה; קודם כל נקודת המוצא היא כזאת שהתקציב שהמדינה נותנת לקיום כפרי הנוער, לדעתי, אני אומר שוב, אני חושב שיחיאל לא כל כך מסכים איתי, לא מספיק כדי לקיים כפר נוער ברמה הייתי אומר מעל המינימלית.
קובי נווה: אנחנו הרי לוקחים, ילדי הפנימייה הם ילדים שבאו עם חסכים רבים וקשים והם זקוקים לטיפול נפשי ולסיוע לימודי ולתמיכה ואתה רוצה להביא אותם מהפריפריה, או משכונת המצוקה ולתת להם מגורים אסתטיים וכיתות אסתטיות ולתת להם רמה גבוהה יותר.
קובי נווה: כדי לתת את הרמה הגבוהה יותר, צריך משאבים כלכליים גדולים יותר.
קובי נווה: תראו, כפרי נוער רבים, לא רק חוות הנוער של בית"ר, נמצאים בקשיים כלכליים גדולים מאוד, הכפר הירוק, אני לא יודע אם זה טוב שאני אומר את זה כאן, אבל הוא איתן מבחינה כלכלית.
קובי נווה: זאת אומרת אנחנו---
יחיאל שילה: יש לו גם עודפים.
קובי נווה: לא, אין לנו עודפים.
קובי נווה: אנחנו חברה ממשלתית לתועלת הציבור, הישות המשפטית שלנו, זה חשוב לומר, היא חברה ממשלתית לתועלת הציבור, שייכים למדינת ישראל, בבעלות מלאה של מדינת ישראל.
קובי נווה: אנחנו נותנים יותר לילדים, אנחנו משקיעים יותר, אין לנו עודפים, אבל אנחנו גם בלי גירעונות, אין לנו חוב כלשהו לגוף כלשהו, לא לקרנות ההשתלמות של העובדים, מה שקורה בהרבה מקומות, לא לקרנות הפנסיה, לא לבנקים, לא לספקים, לא לאף אחד, אבל אנחנו נאבקים מהבחינה הזאת שכאן, הכפר הירוק בגיבוי, בתמיכה ובעזרה של הדירקטוריון, הצלחנו לגייס מקורות הכנסה נוספים.
קובי נווה: אנחנו מקיימים כאן קייטנות בקיץ ופעילות באמת ענפה ומגוונת מסוגים שונים וכל ההכנסות הולכות לילדים, 100% של ההכנסות, אין חלוקת רווחים ואין בונוסים ואין דיבידנדים ואין כלום, כל ההכנסות הולכות אל הילדים.
דני דנון: כמה עובדים יש בכל המערך?
קובי נווה: יש לנו היום קרוב ל-300 עובדים בכפר הירוק, מרביתם במשרה מלאה, חלקם במשרות חלקיות יותר, שהם בפנימייה, בבית הספר.
קובי נווה: לא אמרתי, יש לנו פנימייה גדולה, יש לנו בית ספר גדול, יש לנו משק חקלאי גדול.
קובי נווה: הכפר הירוק הוא בית ספר חקלאי וגם אם התלמידים היום לא עובדים כפי שהם עבדו בעבר בהיקף גדול מאוד.
קובי נווה: אתם יודעים שאני כתלמיד עבדתי כל יום ארבע שעות עבודה פיזית קשה במשק החקלאי, שלושה ימים בשבוע עבדנו עד 12:00 ב-13:30 התחלנו רק ללמוד, שלושה ימים בשבוע למדנו בבוקר ועבדנו אחר הצהריים, חודש ימים בשנה, בחופשות, עבדנו, מחצית חופשה עבדנו, בקיץ שוב גם מחצית חופשה וחודש ימים בשנה לא למדנו בכלל, היו גיוסים לקטיפים.
קובי נווה: זאת אומרת בעיקר עבדנו ובאורח נס קיבלנו תעודת בגרות, אני לא יודע איך הצלחנו לעשות את זה, אבל זה נס היום.
קובי נווה: אז נכון שלא עובדים היום ברמה הזו, אבל תלמידים שלנו עובדים במשק החקלאי יום בשבוע, ברפת, בלול, באורוות, במטעים, בפרדסים, בגידולי השדה, עובדים.
דני דנון: כל התלמידים?
קובי נווה: כל התלמידים מכיתה ט'.
קובי נווה: ז'-ח' לא, מכיתה ט'.
קובי נווה: למנות את כל ההישגים של הכפר הירוק, אני חושב שזה בלתי אפשרי.
קובי נווה: באמת יש הישגים רבים בתחומים רבים ומגוונים, אבל קודם כל בתחום האקדמי התלמידים של הכפר מצטיינים.
קובי נווה: במיצ"ב למשל אנחנו הרבה מעל הממוצע הארצי בכל הפרמטרים, גם בהישגים הלימודיים, גם באקלים וגם בשביעות הרצון, גם של התלמידים וגם של המורים, הרבה הרבה מעל הממוצע הארצי והמיצ"ב, אגב, בודק, הוא לוקח חתכים סוציו אקונומיים נמוכים, בינוניים וגבוהים.
קובי נווה: גם בחתכים הסוציו אקונומיים הנמוכים, שזה ילדי המשפחתונים ותלמידים יוצאי אתיופיה בעיקר, גם שם אנחנו הרבה מעל הממוצע הארצי, שלא לדבר כמובן על החתכים האחרים.
קובי נווה: בבחינות הבגרות, כאמור התחלנו במקום מאוד נמוך, היום אנחנו במקום מאוד גבוה, כשרק לפני שבועיים-שלושה יחיאל שילה קיבל מכתב מהמפמ"רים להיסטוריה שהישגי הבגרות של תלמידי הכפר הירוק הם במקום ראשון בישראל.
קובי נווה: לא כל המפמ"רים מוציאים, בודדים, רק מחשבים והיסטוריה, אז גם במחשבים אנחנו בין הראשונים בארץ.
קובי נווה: שחמט, אנחנו אלופי ישראל, לימוד אתגרי.
קובי נווה: יש תחומי הצטיינות רבים ומגוונים במוזיקה, במכללה אנחנו מקום ראשון בישראל, וההישג, אני חושב, הכי גדול ובזה אני אסיים ואם יהיו לכם שאלות אני אשמח לענות, הוא באקלים המיוחד שלו.
קובי נווה: העובדה היא שתלמידים נלחמים על הזכות ללמוד כאן, למרות שיש פה אתיופים ויש פה ילדים מרקע של מצוקה וילדים ממשפחתונים.
קובי נווה: אני מדבר על הילדים שבאים משכבות מבוססות.
קובי נווה: במקומות אחרים הם לא רוצים אינטגרציה, הם רוצים סגרגציה, וכאן ילדים נלחמים על הזכות לבוא ללמוד בכפר הירוק ולהיות באקלים המיוחד הזה, והם כולם לומדים יחד בהרמוני מלאה ולפני כמספר חודשים הצטרפו דירקטורים חדשים, אז עשינו סיור לדירקטוריון, לחברים החדשים, שיכירו, והם נכנסו לכיתות והם שאלו את הילדים, 'תגידו, מה מיוחד...'.
קובי נווה: היום אנחנו מראים לכם חתך שונה, אחר,של בעיקר עולים, והם שאלו אותם, 'מה מיוחד בכפר הירוק?' וכחוט השני בכל הכיתות הילדים דיברו על זה שבכיתות אחרות לעגו להם, צחקו להם, כי הם היו שונים, כי הם היו חנונים והם אהבו ללמוד, ופה יש כבוד לכל ילד, לא לועגים לאף ילד ולא פוגעים באף ילד, יש פה אפס אלימות, וזה ההישג הכי גדול והכי יפה של הכפר הירוק.
קובי נווה: אין ונדליזם, אין גרפיטי בשום מקום, אתם תראו בעלי חיים מסתובבים באופן חופשי בכפר, טווסים ותרנגולות ופניניות ואף ילד לא יפגע.
קובי נווה: זה, אני חושב, אם תשאל אותי, או אם תשאלו אותי מה הוא ההישג המיוחד והיפה ביותר של הכפר הירוק?
קובי נווה: הוא זה – האינטגרציה והאקלים המיוחד שלו.
דני דנון: שאלה אחת לגבי הקבלה.
דני דנון: אני יודע שיש ביקוש, יש את העניין של מה סף הקבלה, וגם אני יודע שמרעננה, יש כל מיני ערים שמאפשרים להגיע, לא מאפשרים להגיע.
דני דנון: איך זה עובד פה?
קובי נווה: פה יש מלחמת עולם.
קובי נווה: כמו שאמר יחיאל, יש מלחמת עולם.
קובי נווה: כל עוד הכפר הירוק היה.
קובי נווה: ..
קובי נווה: בוא נגיד ככה, היחסים בין הכפר הירוק לרשויות סביבו היו נפלאים, למה?
קובי נווה: כל ילד שהם לא רצו, בחלק מהרשויות ראש העיר הרים טלפון בעצמו, אמר 'תעשו לי טובה, קחו את הילד הזה ממני' ולקחנו, והתמודדנו עם כל האוכלוסיות, וגם היום אנחנו מתמודדים עם כולם.
קובי נווה: מה שקרה הוא, בשנים האחרונות יש מצב כזה שבאזור המרכז הייתי אומר שכל הילדים של שנתון מסוים, השנתון שעולה לכיתה ז', רוצים ללמוד בכפר הירוק.
קובי נווה: היה דיון שהשתתפו בו ראשי ערים, עם שר החינוך וקם שם ראש עיריית אריאל ואמר את מה שאמר, נגד הכפר הירוק, אגב, דיברתי איתו אחר כך בטלפון והוא התנצל בפניי והוא אמר שזה לא היה בסדר---
קריאה: תדע לך, הכול מוקלט, הכול יודפס.