GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעל בריל: לא, בהחלט, מדברים איתם על דו קיום, מדברים איתם על רב תרבותיות.
קריאה: רב תרבותיות, בטח.
קריאה: גזענות.
אברהם מיכאלי: חברים, את אבא שלי שלחו לסיביר שברוסיה הוא ניסה להתמודד מול ההתבוללות.
אברהם מיכאלי: פה בארץ אין ----
דני דנון: אנחנו לפני שבוע קיימנו פה דיון סוער על קמפיין שנוגע להתבוללות של ישראלים שגרים בארצות הברית.
ליה שמטוב: אבל אנחנו מדברים על התבוללות או על חקיקה?
ליה שמטוב: אני לא מבינה.
ליה שמטוב: פה יש משהו, זה שני דברים שונים.
ליה שמטוב: התבוללות זה התבוללות וחטיפה זה חטיפה.
ליה שמטוב: חטיפה זה ליום אחד, חטיפה זה לשנה וחטיפה זה לשבוע.
ליה שמטוב: ולמה חוטפים ליום אחד?
ליה שמטוב: אולי לזה?
ליה שמטוב: אני חושבת שאנחנו לא מדברים פה היום על התבוללות.
דני דנון: חברת הכנסת שמטוב, יש שני נושאים שעל סדר יומנו.
דני דנון: אחד זה החטיפה הפיזית שממש חוטפים.
דני דנון: הנושא השני זה קשר רומנטי בהסכמה, ברצון, בין נערות צעירות, בגלל אינטרסים כספיים וכלכליים.
דני דנון: גם זה על סדר יומנו.
רוברט טיבייב: אדוני יושב הראש, הכנסת את עצמך למלכודת.
רוברט טיבייב: פשוט הכנסת את עצמך למלכודת.
רוברט טיבייב: עצם העובדה שאנחנו דנים היום על חטיפה, הכנסת את עצמך למלכודת.
אנסטסיה מיכאלי: אז מה אתה מציע?
ליה שמטוב: לא, זה שני דברים שונים, זה שני דברים שונים.
רוברט טיבייב: אני מאד מקווה שתשכיל להבין את זה.
רוברט טיבייב: תסגור את הישיבה.
דני דנון: יעל, נא להמשיך.
יעל בריל: אני רוצה לדבר על הצד השני, שאתה עכשיו דיברת על זוגיות ועל אהבה ועל קשר בריא.
יעל בריל: במקביל לכך שאנחנו עובדים עם הילדים מכיתה א' עד כיתה י"ב, תבינו.
יעל בריל: אנחנו לא מדברים על שיעור אחד פעם ב-12 שנות לימוד, אלא על תהליך מתמשך, קבוע ועקבי, שבו אנחנו במקביל ללמידה של מה הם סיכונים בקשר, אנחנו מלמדים גם מה הוא קשר טוב ובריא ואיך אנחנו מפתחים את זה.
יעל בריל: ואנחנו עושים את זה נדבך על נדבך, כדי שילד, ילדה וילד, שני המינים יגיעו בשלים ומוכנים לקשר זוגי, בריא, הדדי, שוויוני.
רוברט טיבייב: איפה?
רוברט טיבייב: באיזו מסגרת אתם עושים את זה?
יעל בריל: אנחנו מדברים על זה במסגרת של כיתה הטרוגנית שיש בה גם ערבים, גם ---
רוברט טיבייב: האם יש תקציבים נוספים לפריפריה לשיעורים האלה?
יעל בריל: תראה, זו שאלה ---
רוברט טיבייב: השאלה – אם יש או אין.
יעל בריל: יש.
יעל בריל: האמת היא שיש, אבל אני לא באתי מוכנה עם זה.
יעל בריל: לא באתי מוכנה עם המידע הזה לכאן.
רוברט טיבייב: כי אין.
יעל בריל: לא, היה.
יעל בריל: תראה, משום שפה באתי לדבר על הפיתוי ועל איך מתמודדים, לא בהכרח מול מגזר מסוים, אז אני לא באתי מוכנה.
רוברט טיבייב: כי ככה זה נשמע.
יעל בריל: לא ---
רוברט טיבייב: ככה זה נשמע.
יעל בריל: אני מדברת על עבודה הוליסטית עם כל מדינת ישראל, שווה שווה כרגע.
יעל בריל: כתפיסת עולם.
יעל בריל: יש תקציבים מיוחדים אבל זה לוועדה במפגש הבא.
דני דנון: אני רק רוצה לומר, הקשרים האלה מתחילים ברצון ונגמרים בכפייה.
בן ציון גופשטיין: באסון.
דני דנון: זה מתחיל באסון או בכפייה ואי אפשר להגיד שזה לא קיים.
דני דנון: אני רוצה לשמוע נציגה של ארגון יד לאחים, אלינה צנעני, עובדת סוציאלית, בבקשה.
אלינה צנעני: קודם כל, דיברתם על נושא של חטיפה ובעינינו חטיפה זה מקרה קיצוני של תופעה מאד מאד רחבה דווקא, שקיימת במדינת ישראל ואנחנו מתמודדים איתה יום יום.
אלינה צנעני: יש לנו מעל 1,000 פניות לשנה.
אלינה צנעני: כ-1,000 פניות לשנה, והתופעה הזאת הולכת וגדלה על פי סטטיסטיקה, הסתכלנו בשנים הקודמות.
אלינה צנעני: מדובר בעצם במערכת של, כמו שקראתם לזה פיתוי, שמתחיל בפיתוי, אבל היחסים הופכים להיות ליחסים של ניצול, של פגיעה וכפייה.
אלינה צנעני: וזה ככה מהצד של החלק של בני מיעוטים, אבל אני רוצה דווקא להתייחס לחלק של הבנות שלנו.
אלינה צנעני: מי נופל לתוך המערכת הפוגענית הזאת.
אלינה צנעני: לא כל בחורה נופלת ופה אני רוצה להתייחס לבחורות בכלל ולעולות חדשות בפרט.
אלינה צנעני: מי שנופלת לתוך מערכת היחסים הזאת של פיתוי, זאת בחורה עם פרופיל אישיותי מאד מסוים ועם רקע משפחתי מאד מסוים.
אלינה צנעני: מדובר בנערות בסיכון, חלשות מבחינה נפשית, עם מערכות תמיכה משפחתיות וחברתיות מאד מאד מועטות.
דני דנון: מה אחוז העולות שפנו מתוך ה-1,000 פניות?
אלינה צנעני: האחוז, לפי הסטטיסטיקה שלנו כ-18-19%, שמתוכם יש קשת רחבה של עולות, שכ-9% עולות מברית המועצות ---
רוברט טיבייב: ואת המצב הסוציו אקונומי שלהן בדקתם?
ליה שמטוב: נו, זהו, היא אמרה עכשיו.
אלינה צנעני: שנייה, תנו לי לסיים.
ליה שמטוב: היא אומרת דברים נכונים.
אלינה צנעני: תנו לי, אני רוצה לסיים.
אלינה צנעני: אנחנו באנו, אז ---
דני דנון: חברת הכנסת טיבייב, אני קורא לך לסדר.
אלינה צנעני: אני רוצה לסיים את המחשבה שלי, את הרעיון שלי.
אלינה צנעני: מה שאני רוצה להגיד שמדובר בנשים ונערות חלשות, שזקוקות להגנה, תנו לי לסיים בבקשה.
אלינה צנעני: מדובר בנשים ונערות עם מבנה אישיותי חלש, עם בוחן שיפוט, דרך אגב אני עובדת סוציאלית, אז אני מדברת בשפה מקצועית.
אלינה צנעני: מדובר בנשים עם בוחן שיפוט לקוי, חלשות, שהכלים שלהן לזהות יחסים של ניצול ולהגיד לא – הם מאד מאד מועטים, ולכן אני חושבת שהתפקיד שלנו, ועכשיו עולות חדשות במיוחד, מגיעות לארץ, הן לא מכירות את הנורמות של החברה, הן לא תמיד משתלבות נכון, וגם כשיש בעיה – הן לא תמיד יודעות למי לפנות.
אלינה צנעני: ולכן התפקיד של ועדת הקליטה לדעתי, זה לזהות את האוכלוסיות האלה בפרט ולבנות את השירותים המתאימים להסברה ולבנות לא רק הסברה, אלא גם שירותי טיפול – איך מחזקים את הנערות והנשים האלו, איך מזהים יחסים גם מבחינה טיפולית, גם מבחינה הסברתית, גם מבחינה משפטית, כן, איך מזהים אוכלוסיות חלשות ומגינים עליהן.
קריאה: כמה באתיופיה?
קריאה: היא התייחסה רק לברית המועצות.
אלינה צנעני: יש לנו גם אתיופיות שאנחנו מטפלים כמו בכל פנייה.
אריה אלדד: ברהט יש כ-60 בנות מהעדה האתיופית, ברהט.
אריה אלדד: וזה ראש עיריית רהט יכול לתת לכם.
דני דנון: ברהט היום?
אלינה צנעני: כן.
דני דנון: סליחה, מי מדבר, מה שמך?
אריה אלדד: הרב אריה לר.
דני דנון: 60 בנות היום חיות ברהט?
אריה אלדד: ראש עיריית רהט ---
דני דנון: נשואות?
דני דנון: באיזה מעמד הן?
אריה אלדד: אפשר לשאול את ראש עיריית רהט, הוא יגיד לכם כמה שיש להם בעיה שאין להם עם מי לחתן את הבנות ---
שלמה מולה: תראה, אני אגיד לך מה קורה ברהט, יש כל כך הרבה שחורים, אז ---
אריה אלדד: לא, לא, לא, לא.
קריאה: אל תהיה גזעני.
קריאה: איך אתה מדבר?
קריאה: אתה נגד שחורים?
דני דנון: הרב לר, הנתון שאמרת הוא נתון ---
אריה אלדד: יש מקומות ברחבי הארץ ---
דני דנון: הרב לר, לגבי רהט, הנתון שאמרת הוא נתון בעייתי מאד.
דני דנון: מאיפה הנתונים?
אריה אלדד: מראש עיריית רהט, תכנית שהייתה בטלוויזיה, זה מהם, זה לא ממני.
אריה אלדד: אני עובד עם העדה האתיופית, הייתי מדריך בבית הילד בפרדס חנה, אני עבדתי עם העדה, גם עם עולים מרוסיה וגם מאתיופיה.
אריה אלדד: מלווים את הבנות האלה גם בשירות לאומי עד היום, גם בצבא ראיתי דברים כאלה, שקצין אתיופי, אחרי הרצאה בצה"ל ניגש אלה ואומר לי – תציל, כי אני לא יכול לדבר איתן, אולי אתה תדבר איתן.
אריה אלדד: ללכת לקריית נורדאו בנתניה, אזורים, זה פשוט לא ייאמן מה שהולך שם.
אריה אלדד: והם לא יכולים להוציא את מה שבא להם, סליחה על הביטוי, היצרים שלהם בכפר, אז הם באים לנתניה והם קונים את הבנות שלנו בכסף.
אריה אלדד: אני עומד מול ההורים האלה.
אריה אלדד: יום, יום בטלפונים מההורים האלה.
אריה אלדד: ואין.
אריה אלדד: הולכים למשטרה – מה אפשר לעשות?
אריה אלדד: היא רוצה, היא לא יודעת.
אריה אלדד: פיתוי קטנה זה אונס.
אריה אלדד: ככה התורה מתייחסת לזה.
אריה אלדד: פיתוי קטנה זה אונס וגם לפתות ---
רוברט טיבייב: אבל מאיפה הבסיס של הפיתוי?
רוברט טיבייב: בגלל עוני.
שלמה מולה: גם החוק דרך אגב.
אריה אלדד: בבאר שבע דרך אגב, כ-200 בנות.
אריה אלדד: כ-200 בנות רק בבאר שבע עם בדואים.
דני דנון: הן גרות בבאר שבע או גרות בכפרים?
אריה אלדד: הן בבאר שבע, חלקן שם וחלקן גם מגיעות לפזורה הבדואית.
אריה אלדד: אחת מהן שהצלנו סיפרה שהיא ראתה שם מישהי קשורה עם שרשרת ברזל כמו כלב.
אריה אלדד: בחורה שהייתה אצלנו במעון שלנו פה בירושלים.
שלמה מולה: דיווחתם למשטרה?
אריה אלדד: היא דיווחה.
אריה אלדד: ומה עשו עם זה?
רוברט טיבייב: או, יפה.
רוברט טיבייב: זאת בדיוק הבעיה.
קריאה: זה בהסכמה.
יוסי גנץ: סליחה, סגן ראש עיריית עפולה אמר בריאיון לפני שבועיים שפונות אליו אימהות ---
דני דנון: מי כבודו המדבר?
יוסי גנץ: סליחה, השם שלי יוסי גנץ, אני מנכ"ל ארגון יד לאחים.
יוסי גנץ: סגן ראש עיריית עפולה אמר בריאיון לפני שבועיים בעיתון אינדקס הגליל, שפונות אליו אימהות של בנות 12-13 ואין לו מענה בשבילן.
יוסי גנץ: הן פונות על בנות 12-13 שנמצאות ועברו לגור בכפרים ערביים.
יוסי גנץ: כפרים של בני מיעוטים, סליחה.
רוברט טיבייב: למה הן לא פונות למשטרה?
רוברט טיבייב: למה לא למשטרה?
אנסטסיה מיכאלי: איזה משטרה?
רוברט טיבייב: זה מה שצריך לטפל.
דני דנון: חבר הכנסת טיבייב, תודה.
רוברט טיבייב: בדוגמא של עפולה.
אנסטסיה מיכאלי: איך?
אנסטסיה מיכאלי: אתה רוצה להיות בפגישה איתם?
אנסטסיה מיכאלי: מה אתה מספר כאן שזאת הבעיה של המשטרה?
אנסטסיה מיכאלי: זה לא בעיה של המשטרה.
דני דנון: חברת הכנסת מיכאלי, סליחה.
רוברט טיבייב: יפה, מצאתם נושא לטפל בבעיות של העולים.
אנסטסיה מיכאלי: איך אתה יכול לעזור לאותה בחורה?
דני דנון: חבר הכנסת טיבייב, אני קורא אותך לסדר פעם שנייה.
מרינה סולודקין: אז קודם כל אני לא רוצה להיות POLITICLY CORECT, ובגלל זה אני אומרת לך אדוני יושב ראש הוועדה, שהיית צודק שאנחנו מקיימים את הישיבה, למה?
מרינה סולודקין: בגלל שהבעיה קיימת.
מרינה סולודקין: אני מכירה את הצד של הבעיה ,לא חטיפות.
מרינה סולודקין: אני מכירה חוסר מודעות עמוק מאד, איזה סכנות והשלכות רוחב יש בין יחסים בין עולות לאוכלוסייה מהאוטונומיה הפלסטינית, אני לוקחת את ההיבט הזה, ולפני 10 שנים קיבלתי מקרה ראשון והייתי מאד שמחה לדעת שיש ארגון יד לאחים שמטפל בזה, בגלל מה?
מרינה סולודקין: בגלל שהפניות שלי למשטרה לפני 10 שנים ובגלל הפניות שלי לרשויות האחרות, שגרוזינית אחת נפלה לרשת הזאת, והבעיה הייתה שהיא ברחה בעצמה, אבל לא יכלה לשחרר את הילדים.
מרינה סולודקין: וכשהיא שחררה את הילדים יחד עם יד לאחים, אז המשטרה התחילה תהליך להחזיר את הילדים.
יוסי גנץ: אני חייב להוסיף נקודה, נראה לי מאד חשוב שכולם ישמעו.
יוסי גנץ: שיש לנו שמות של בנות 11 שעברו גם לגור, לא רק כמו שסיפר סגן ראש עיריית עפולה, שהוא דרך אגב אדם לא דתי, שהוא סיפר על בנות 12-13 שגרות בכפרים ערביים.
יוסי גנץ: אנחנו קיבלנו השנה 5 פניות של נערות בנות 11.
יוסי גנץ: יש לנו את השמות ואנחנו לא נחשוף פה.
דני דנון: סליחה, אבל דבר כזה הוא פלילי.
יוסי גנץ: אנחנו יודעים שזה פלילי.
דני דנון: שנייה רגע.
בן ציון גופשטיין: יש צו של בית משפט להוציא אותן מהמקום ולהעביר אותן לפנימייה, לצופיה.
בן ציון גופשטיין: אין מקום בצופיה אז המשטרה לא אוכפת את החוק.
בן ציון גופשטיין: האבא מתחנן אלי חודשים.
יוסי גנץ: אולי אני מציע שהמחלקה פה, שמנהלת המחלקה שלנו בטיפול בנושא הזה תדבר אולי ותספר לכם מה שעובר עליה.
דני דנון: כאן, אבל לגבי המקרה הספציפי הזה, אם את יכולה לתת לנו את הנתונים.
בן ציון גופשטיין: את המקרה הספציפי בעפולה אני מכיר.
זהבה דרורי: אני רוצה להגיד שמגיעות אלי פניות של הורים שנשארים חסרי אונים, שיש בנות ---
דני דנון: רגע, תציגי את עצמך, את מיד לאחים, נכון?
זהבה דרורי: אני זהבה דרורי מיד לאחים.
זהבה דרורי: אני רוצה להגיד שמגיעות אלי פניות של אימהות נסערות שיש להן נערות קטינות, בנות 11-12 ו-13, שמועמדות לצופיה אבל אין מקום ובינתיים הבנות האלה מסתובבות ברחובות, נאנסות, עוברות דברים מאד מאד קשים ואין שום מענה.
זהבה דרורי: לא מצד המשטרה ולא מצד שום רשויות מקומיות והרווחה.
זהבה דרורי: אין מענה לצערי הרב.
זהבה דרורי: אנשים מתקשרים חסרי אונים אלינו.
אברהם מיכאלי: השמות האלה ידועים לרווחה?
בן ציון גופשטיין: כן, בוודאי.
זהבה דרורי: כן, יש להם צו בית משפט אבל אין מקום, אז הן ברחוב.
אברהם מיכאלי: עוד מעט נבקש מהרווחה דיווח על זה גם.
דני דנון: היום יש בנות, זה כבר לא נערות, הן ילדות, שנמצאות בכפרים ערבים והן מועמדות לצופייה ובגלל חוסר מקום הן נשארות בכפרים?
זהבה דרורי: כן, בהחלט.
זהבה דרורי: כן, כן.
זהבה דרורי: יש לי שמות.
דני דנון: אתם יודעים על מקרים ספציפיים?
זהבה דרורי: כן.
בן ציון גופשטיין: אני מכיר מקרים ספציפיים.
בן ציון גופשטיין: את השמות?
דני דנון: לא את השמות.
בן ציון גופשטיין: יש אב בעפולה שיש לו שתי בנות שהן לא נמצאות בכפרים, אבל הן נראות כמו מוסלמיות.
בן ציון גופשטיין: יש לי פה את התמונה.
בן ציון גופשטיין: הן עם רעלה, בנות 14 ו-17.
שלמה מולה: אל תראה.
שלמה מולה: משום צנעת הפרט אי אפשר להראות.
בן ציון גופשטיין: משום צנעת הפרט אני לא אפרט.
בן ציון גופשטיין: הוא זועק לעזרה, יש לו צו בית משפט להוציא אותן לצופיה והבנות לא עוברות לצופיה כי אין מקום.
דני דנון: טוב, אנחנו נראה את הסרטון ואז אני אבקש מ---.
דני דנון: שנייה, לפני הסרטון חברת הכנסת סולודקין תסיימי את דברייך ואני אבקש משירותי הרווחה להתכונן להתייחס לדברים שעלו פה לגבי צווי ההרחקה שלא מיושמים.
דני דנון: חברת הכנסת סולודקין, בבקשה לסיים.
מרינה סולודקין: אז כאן דיברו על פיתוי בכסף וזה עניין גם של מערכת החינוך, גם של מערכת הרווחה שבמקרים האחרים הוציאה את הילדים מהמשפחות הנורמטיביות וכאן לא יודעת מה לעשות בכלל.
מרינה סולודקין: אבל אני אומרת, יש קבוצת סיכון מסוימת שלא שמים לב איזו קבוצה זו.
מרינה סולודקין: זה עולים חדשים בשנים הראשונות בארץ, ושיש להם בנות בנות 16-17.
מרינה סולודקין: צריכים לעבוד בבתי ספר.
דני דנון: אפשר להפעיל את הסרטון.
אברהם מיכאלי: על מה דני בן סימון כעס?
דני דנון: בגלל שזה לא קיים, זה לא קיים.
דני דנון: אוקי תודה.
בן ציון גופשטיין: רק בסוף רואים שהמשטרה אומרת להם – אם אתם רוצים לראות את התופעה, יש פה מלא, שהמשטרה יודעת על זה.
דני דנון: שהמשטרה אומרת את זה.
בן ציון גופשטיין: המשטרה אומרת להם.
אנסטסיה מיכאלי: כן, זו משטרה שמסתובבת בשטח, לא משטרה שמגיעה לוועדות בדרך כלל.
דני דנון: חבר הכנסת בן ארי, בבקשה.
דני דנון: אתה צריך לצאת.
מיכאל בן-ארי: יש לי שאילתה ב-11.
דני דנון: ב-11 יש לו שאילתה ראשונה.
שלמה מולה: גם לי יש שאילתה, אני חייב לצאת.
דני דנון: בן ארי, בבקשה.
דני דנון: מתי השאילתה שלך?
מיכאל בן-ארי: תן לו, הוא היה לפני.
דני דנון: אבל מי ראשונה, אנחנו נבדוק את זה.
מיכאל בן-ארי: שלי ראשונה, כך דיווחו לי, אבל אני אומר דברים קצרים.
מיכאל בן-ארי: אנחנו נחשפים כאן לתופעה שהיא בעיקרה תופעה חינוכית, תופעה שאנחנו חוששים לדבר עליה.
מיכאל בן-ארי: היום זה לא POLITICLY CORECT.
מיכאל בן-ארי: אם הייתה פה גולדה מאיר היא הייתה אומרת את מה שהיא אמרה, שכל התבוללות, כל יהודי/יהודיה שמתבוללים, הם מצטרפים לששת המיליונים.
מיכאל בן-ארי: כשהיא אמרה את זה לא היו פה כל מיני בן סימונים למיניהם שהתנפלו עליה, אבל היום לצערנו הרב אם מישהו ידבר נגד התבוללות, אז יאכלו אותו חי, יגידו שהוא גזעני.
מיכאל בן-ארי: להילחם בהתבוללות זה יהדות.
מיכאל בן-ארי: היהדות נלחמה בהתבוללות במשך אלפי שנים.
מיכאל בן-ארי: כשהיינו בגלות זה היה אחד הדברים הכי חשובים, הכי מהותיים שאנחנו עסקנו בהם, לשמור על עם ישראל כעם ישראל.
מיכאל בן-ארי: מה שאנחנו רואים כאן זה לא מחדל של המשטרה.
מיכאל בן-ארי: זה מחדל גם של המשטרה אבל זה מחדל של מערכת החינוך.
מיכאל בן-ארי: אם מי שצריך לטפל בבעיה הזאת זה ארגונים התנדבותיים כמו ארגון יד לאחים וארגון שאני מחובר אליו, החברה של להב"ה וחמל"ה, שהם עסוקים בזה יום ולילה, ואם זה הרב אריק לר שאין לו יום ואין לו לילה, ואני יודע מסיפורים איך באמצע הלילה הוא עוזב, ללכת לדבר עם בחורה בנהרייה, שלמחרת היא צריכה להתחתן עם ערבי שכבר הזמין אולם, ובעזרת כל מיני פטנטים, הם קוראים לזה "הקוסם", הם מצליחים להניא אותה ברגע האחרון.
מיכאל בן-ארי: אבל לאחר מכן היא צריכה שיקום, היא צריכה טיפול פסיכולוגי, היא צריכה מישהו שיאהב אותה ויחבק אותה לאחר מכן באמת, לא כמו שהיה לה כל החיים.
מיכאל בן-ארי: זה אין מי שעושה.
מיכאל בן-ארי: ועוד משפט אחרון.
מיכאל בן-ארי: בבית הספר שאשתי עובדת, זה נקרא אולפנית, לא חשוב מה, הייתה תופעה כזאת ומישהו ממערכת החינוך יודע לטפל בזה?
מיכאל בן-ארי: את מי הביאו?
מיכאל בן-ארי: את הרבנית ברנס מחמל"ה, שהיא תדבר שם עם הבנות.
מיכאל בן-ארי: לאן שולחים את הבנות?
מיכאל בן-ארי: לארגונים ההתנדבותיים האלה.
מיכאל בן-ארי: הגיע הזמן שמדינת ישראל תשים את זה על השולחן.
מיכאל בן-ארי: אין לנו שום דבר נגד הבדואים, אין לנו שום דבר נגד האוכלוסייה הזאת או אוכלוסייה אחרת.
מיכאל בן-ארי: אנחנו רוצים לשמור על עם ישראל כעם ישראל, וכאן יש תופעה שהיא גולשת גם כן לפגיעה בקטינות.
מיכאל בן-ארי: בכסף קונים אותן, אנחנו רואים את הדברים האלה והסיפורים מכאן ועד להודעה חדשה.
מיכאל בן-ארי: אבל הגיע הזמן שמערכת החינוך תשים את זה על השולחן.
מיכאל בן-ארי: הדרת נשים זה חשוב, מתנחלים זה גם חשוב, אבל הבנות שלנו הן הכי חשובות.
מיכאל בן-ארי: תודה רבה.
דני דנון: תודה רבה חבר הכנסת בן ארי.
דני דנון: כמו שאתה רואה אנחנו לא מפחדים בעצם קיום של הדיון הזה כאן בוועדה של הכנסת.
מיכאל בן-ארי: משפט אחד נוסף, תודה רבה אדוני יושב הראש על הדיון.
דני דנון: אני רוצה לומר שאני מפחד לראות את התמונות האלו, שממש מזכירות לי תמונות מעולם שלישי.
דני דנון: כשאנחנו רואים את ממקומות אחרים בעולם אומרים זה זוועה, איך זה קורה לילדות קטנות, נערות, וזה קורה אצלנו פה בבית שלנו במדינת ישראל, מדינת העם היהודי, ולכן אנחנו צריכים לראות איך יוצאים מפה עם תכנית מנע וכן מדברים על הדברים האלה בבתי הספר, בכל מקום.
דני דנון: אני רוצה לבקש מחבר הכנסת מולה בבקשה.
שלמה מולה: תודה רבה אדוני.
שלמה מולה: אני רוצה להיות מאד קצר.
שלמה מולה: קודם כל צריך מאד להיזהר בהכללות.
שלמה מולה: אני לא חושב שצריך להגיד שזו תופעה שהיא שייכת לעולים מאתיופיה או ששייכת לעולים מחבר העמים וכן הלאה.
שלמה מולה: אני מבקש שאנחנו ננהג במשנה זהירות, כי בסוף ---
דני דנון: אבל חבר הכנסת מולה, אומר גם הנציג על 60 יוצאות אתיופיה שגרות ברהט.
שלמה מולה: רגע, תן לי.
שלמה מולה: קודם כל אין לי מידע מדויק.
דני דנון: אם זה נכון, אתה צריך להיות הראשון שזועק.
שלמה מולה: אני מוכרח לומר לך, אני לא יודע.
שלמה מולה: א' אני לא יודע.
שלמה מולה: אני יכול לומר לך, לפחות לפני 5 שנים נדמה לי, היה איזה שידור בטלוויזיה על בנות ברחובות.
שלמה מולה: אנחנו טיפלנו בזה, אני זוכר, גם אני הייתי מעורב, במקרים שהיו כן טיפלנו.
שלמה מולה: אין לי מידע לומר לך אם יש 60 כאלה או לא.
שלמה מולה: אם יש 60 – אני אומר לך, זה אמות הסיפין שצריכים לרעוד במדינה הזאת, זה דבר אחד.
שלמה מולה: דבר שני, אני מציע אדוני יושב הראש,הנושא הוא סופר רגיש, סופר.
שלמה מולה: אני אומר לך ולא נדליק אש ולא יודעים איך לכבות אותה.
שלמה מולה: שלא נשחיר את מדינת ישראל.
שלמה מולה: מה שאני מציע, תקים ועדת משנה של חברים בוועדה פה, אני נותן לך עצה, תשמע לי טוב.
שלמה מולה: להקים ועדת משנה שמזמנת את הגורמים הרלבנטיים, גם את אנשי המקצוע, גם את המשטרה, גם אם צריך את השב"כ.
שלמה מולה: אם יש פה עבירות על החוק שנחטפות נערות ובחסות, אתה יודע, הליברליזם, אם נעשים דברים לא טובים צריך לטפל בזה ברגישות המתבקשת.
שלמה מולה: לכן אני ממליץ להקים ועדה של שלושה חברי כנסת ובאמת לשאול את השאלות הנוקבות.
שלמה מולה: הדבר הנוסף והאחרון, אני חושב מה שאני צריכים לעשות, עם כל הכבוד באמת לארגונים שעושים עבודת קודש, באמת כל הכבוד לכם, אבל זה לא יכול להיות עבודה שלהם, בשום פנים ואופן לא.
שלמה מולה: וכמו שמערכת הרווחה קורסת גם בדברים אחרים, גם כנראה פה יש כישלון טוטאלי של מערכת הרווחה ולא יודעים לחבר את הקצוות.
שלמה מולה: ולכן אני מציע שלא נהפוך את הנושא כנושא של בעיה של ערבים יהודים.
שלמה מולה: ננהג במשנה זהירות, נטפל בתופעה הזאת בצורה שמחייבת אותנו כאנשי ציבור בצורה אחראית.
שלמה מולה: משפט אחרון, תראו רבותי, אני הייתי בלונדון, חזרתי היום בארבע וחצי בבוקר.
שלמה מולה: היה פאנל שעסק בנושא של ההתבוללות.
שלמה מולה: אני חושבת שתופעת ההתבוללות במדינת ישראל לא צריכה באמת להדאיג אותנו יתר על המידה.
שלמה מולה: מה שמדאיג אותנו ---
קריאה: 30,000 ילדים חיים היום ---
שלמה מולה: רק שנייה, תן לי.
שלמה מולה: אני ראיתי נתון, תשמעו טוב חברים, בעיקר אתם הרבנים.
שלמה מולה: 65% מבני הנוער היהודים בגלות, בעיקר במדינות כמו ארצות הברית ובריטניה, הולכים לשמד מה שנקרא.
ברוך מרזל: 500 ביום.
ברוך מרזל: אנחנו בוכים על זה.
שלמה מולה: רק רגע, שנייה.
שלמה מולה: לכן כשאנחנו באים לטפל בנושא רגיש שכזה, אני מציע שלא נעלה את הנושא של הנה, אנחנו רוצים למנוע את בעיית ההתבוללות.
שלמה מולה: זאת לא בעיית התבוללות, אני חושב שזו בעיה של מצוקה של נערות שאנחנו צריכים לטפל במצוקה שלהן, למה הן התדרדרו, לאן הגיעו איך שהן הגיעו, גם עולים גם שאינם עולים, גם לא משנה מאיזה סוג של עולים.
שלמה מולה: תודה רבה, אני חייב פשוט לרוץ.
שלמה מולה: אם אתה תחליט על הקמת ועדה, אני אשמח לדעת.
ליה שמטוב: אדוני יושב הראש, אם אנחנו מדברים על התבוללות, זה נושא אחד.
ליה שמטוב: אם אנחנו מדברים על הפיתוי של נערות – זה נושא אחר.
ליה שמטוב: ואנחנו עכשיו ראינו בכתבה, ראינו את הבחורים הצעירים האלה, הם עם כל הגאווה, כמו תרנגול, הוא יושב כמו תרנגול, יש לו את מספרי הטלפונים, הוא גם לא זוכר את השמות, מצלצל לאחת, מצלצל לשנייה, לאחת הוא קונה קולה, לשנייה, הוא לא רוצה להתחתן איתה בכלל.
ליה שמטוב: הוא לא רוצה יחסים איתה לכל החיים.
ליה שמטוב: הוא רוצה את היחסים איתה, לבלות איתה היום.
ליה שמטוב: הוא רוצה היום איתה, מחר עם מישהי אחרת, מחרתיים עם עוד מישהי.
ליה שמטוב: ואנחנו מסתכלים על זה ורואים את הבחורים האלה ולא עושים להם כלום.
ליה שמטוב: באמת, לקחת אחד כזה, לשים אותו בבית סוהר כמה ימים, לתת לו קנס כספי שהוא יידע את המקום שלו, אז אני חושבת שהמקרים האלה לא יהיו.
ליה שמטוב: אבל, אני גרה בנצרת עילית, לא רחוק מעפולה ונצרת עילית עוקפת את הכפרים, הכפר ראיינה ונצרת וכפר כנה ומה שאתם רוצים ומה שאתם לא רוצים.
ליה שמטוב: אני רואה את זה, את התופעה שמסתובבים עם כלי הרכב, מצפצפים להן עם מוסיקה, פותחים את החלונות – הי, ילדה וזה.
ליה שמטוב: הם לא רוצים איתם יחסים לכל החיים, הם לא רוצים אותן לקחת לכפרים.
ליה שמטוב: הם מזהים אותם כי הם רואים שזו חוליה חדשה, מזהים אותן ומפתים אותן.
ליה שמטוב: צריך את זה לגמור.
ליה שמטוב: ומה אני כן מציעה.
ליה שמטוב: קודם כל היום, בעידן המחשב, אני חושבת שצריך להיות מאגר נתונים אחיד בין כל המשרדים.
ליה שמטוב: היום צריכים ביטוח לאומי, רווחה, משטרה, מערכת חינוך, צריכים להיות כולם ביחד.
ליה שמטוב: לא יכול להיות, מערכת החינוך אנחנו לא יודעים מה קורה ברווחה.
ליה שמטוב: רווחה אנחנו לא יודעים מה בביטוח הלאומי.
ליה שמטוב: אין דבר כזה היום.
ליה שמטוב: היום צריכים ללחוץ על הכפתור וכולם צריכים לדעת את הבעיה וצריכים לדעת להיות מוכנים לטפל בה.
ליה שמטוב: חוץ מזה ---
ברוך מרזל: אף אחד לא מתעסק בזה, כולם מאוחדים.
ליה שמטוב: זה מה שאני אומרת שצריך לעשות.
ליה שמטוב: חוץ מזה שמערכת החינוך, כמה שהיא עושה, יכול להיות שהיא עושה במקומות כאלה פחות ויותר, אבל גם צריכה להיות אחריות של ההורים.
ליה שמטוב: הורים גם צריכים לקחת אחריות ולא משנה עולים או לא עולים.
ליה שמטוב: אני יודעת, כשאני הייתי ילדה קטנה והייתי עוד בברית המועצות, אני זוכרת ההורים שלי תמיד אמרו – את יוצאת החוצה, מישהו נותן לך סוכריה – לא לקחת, וזה אצלי בראש עד היום.
ליה שמטוב: צריך להיות מערכת, קודם כל המערכות צריכות להיות ביחד, ולא יכול להיות שאנחנו רואים את התמונות האלה, אלה מסתובבים כמו לא יודעת מה ואף אחד מהם לא נעצר.
ליה שמטוב: זה לא יכול להיות דבר כזה.
דני דנון: חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי, בבקשה.
אנסטסיה מיכאלי: אני רוצה לברך את יושב ראש ועדת הקליטה והעלייה, חבר הכנסת דני דנון על קיום הדנון.
אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שאנחנו כולנו כאן מתרגשים, במיוחד לאחר הצפייה בסרט.
אנסטסיה מיכאלי: עם כל הנינוח של הגזענות כביכול, בזכות חברי הכנסת שיצאו מהאולם וההרגשה שמדובר על בעיות ההתבוללות ----
שלמה מולה: את לא מתכוונת לשלמה מולה, נכון?
אנסטסיה מיכאלי: היו חברי כנסת שהציעו כל מיני פתרונות גם ברמה פרלמנטרית להקים ועדה, עוד ועדת משנה, שבעצם קיימת כעיקרון.
אנסטסיה מיכאלי: יש לנו חברת כנסת ממפלגת קדימה, אורית זוארץ, שעושה עבודה נאמנה לכל הנשים שעוברות לכיוון הזנות.
אנסטסיה מיכאלי: אשת מקצוע גם שמטפלת בכל הנושא הזה ומעלה את הנושא כאן בדיונים בכנסת.
אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שמיותר להקים עוד ועדות עם עוד חברי כנסת שידברו פה.
אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שהרוב, כשליה שמטוב ציינה את כל הנושא של העידן הטכנולוגי ופתרונות מסוימים לפתרון הבעיה, אני חושבת שהעובדות מדברות בשטח, קודם כל.
אנסטסיה מיכאלי: ואם קיימת בעיה מאשימים את המשטרה, את משרד החינוך.
אנסטסיה מיכאלי: מנסים לגרור את כל הגורמים הרלבנטיים שכביכול קשורים לבעיה.
אנסטסיה מיכאלי: אני מחזירה את עצמי לגיל 13-14, 11 ואני הגעתי ממשפחה ענייה מאד, באופן אישי.
אנסטסיה מיכאלי: אני זוכרת את הפיתויים של החברות שלי ללכת ולשתות אותה קולה בקניונים ולאכול אותה פיצה.
אנסטסיה מיכאלי: אני רואה את הילדים ואת הבנות שלומדות עם הבנים שלי בבית הספר ואני שואלת את עצמי – איזו משטרה יכולה לעזור לאותה ילדה ששותה אותה קולה באותו קניון?
אנסטסיה מיכאלי: אני גרה בראשון לציון, אני בימי שישי לפעמים יוצאת עם הילדים לקולנוע ואני רואה כמויות של אותם אנשים שעליהם דיברנו, שמסתובבים ומפתים את אותן בנות.
אנסטסיה מיכאלי: ואני כיושב ראש שדולה לקידום מעמד המשפחה וזכויות המשפחה, חושבת הרבה פעמים – איפה אותה ילדה שאמא ואבא לא נמצאים עכשיו על ידה, שהמשטרה רחוקה ממנה והיא כן רוצה לשתות אותה קולה והדרך לאותה מיטה היא מאד קצרה.
אנסטסיה מיכאלי: ואני אומרת כאן, נציגים של משרד הרווחה כרגע לא נמצאים פה.
אנסטסיה מיכאלי: אני מכירה ---
דני דנון: הם פה והם ידברו.
אנסטסיה מיכאלי: אה, אני אשמח מאד לשמוע.
אנסטסיה מיכאלי: ואני דרך אגב מכבדת את עבודתם.
אנסטסיה מיכאלי: לא מזמן קיימנו דיון בוועדה לקידום מעמד האישה בשיתוף פעולה גם עם נציגים ממשרד הרווחה שסיפרו שסגרו מעונות לנשים במצוקה שכבר יש להן משפחה, שעוברות אלימות במשפחה.
אנסטסיה מיכאלי: נסגרים מעונות שמחזיקים אותן נשים ועוזרים להם בעצם להתמודד מול המצב של גם בעלים שמכים אותן, גם שהן נאנסות כל הזמן, גם שהילדים שלהן עוברים טראומות.
אנסטסיה מיכאלי: היו לנו אלפי דיונים, אני קוראת לאותם ארגונים שנמצאים פה ועוזרים לאותן בנות והם אלה הראשונים שמושיטים את היד.
אנסטסיה מיכאלי: בעידן הטכנולוגי צריך לדבר עם מסר ברור לאותן נשים באותה שפה שהן מבינות, לא מבוגרים מדברים, בשפת הבנות.
אנסטסיה מיכאלי: בשפת הפשטות, כמו שהערבים יודעים לדבר איתן ולהסביר להן מה זה מעמד האישה.
אנסטסיה מיכאלי: איך אותה אישה אחר כך תהיה אמא?
אנסטסיה מיכאלי: איך היא תסתכל בעיניים של אותם נכדים שהיא תגדל אותם ותספר להם שהיא הייתה זונה?
אנסטסיה מיכאלי: וכאן צריך פשוט לבנות קמפיין ממוקד, עם מסר ברור.
יוסי גנץ: משרד החינוך לא נותן לנו להיכנס לבתי הספר עם עובדות סוציאליות.
אנסטסיה מיכאלי: לא צריך משרד החינוך, יש רשתות חברתיות.
יוסי גנץ: הן לא נותנות להיכנס בהוראה של משרד החינוך.
אנסטסיה מיכאלי: לא, לא, שנייה, אתם לא הבנתם משהו.
בן ציון גופשטיין: אנחנו ברשת, אנחנו בפייסבוק, ברשת, ביוטיוב.
אנסטסיה מיכאלי: צריך להסביר להן במסרים הפשוטים ביותר, לעשות מסר ברור וקמפיין ממוקד.
דני דנון: יעל בריל, מדוע משרד החינוך אוסר כניסה של ארגונים לבתי ספר לפעילות הסברה?
יעל בריל: משום שלמשרד החינוך, שהוא גוף שמייצג את כל מדינת ישראל, יש לו מדיניות סדורה, היא צריכה להיות שוויונית, היא צריכה לתת מענה לכל הזרמים והפלגים ---
אברהם מיכאלי: שוויוניות על מה?
אברהם מיכאלי: שמפתים בנות ופוחדים שיגידו מחר אנחנו גזענים?
אברהם מיכאלי: תני לי להבין, איפה השוויוניות?
יעל בריל: שוויוניות בחינוך וזכויות להתפתח בצורה בריאה, כאשר אני כן רוצה ---
אברהם מיכאלי: תראי, הסיסמאות האלה בסוף ---
יעל בריל: זה לא סיסמאות, משום שאני אישית עובדת עם המורים---
אברהם מיכאלי: זה סיסמאות, סיסמאות שאין לכם אפילו שום הוכחה מאחוריה.