GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יאיר אדרי: דבר שני, התהליך הוגדר קודם כל ברמה של גני ילדים, כיתות א' עד ו', ז' עד ט' ו-י' עד י"ב, זאת אומרת השלבים האלה מתוך הבנה שהילדים בכיתות הקטנות והגנים יזדקקו ראשונים למענה הזה של להיכנס למרחבים מוגנים והתכנית נבנתה---
דני דנון: אז כרגע מוגנו רק א' עד ו', אם כך.
יאיר אדרי: לא, התכנית פרושה, לצורך העניין, לכל בתי הספר לפי המדרגים האלה.
יאיר אדרי: הכוונה בעבודה אל מול הרשות, ובאמת יש פה עבודה מאוד משותפת עם הרשות, בתי הספר לא נבדקו על ידי פיקוד העורף, זה בשילוב, זה סקר משותף, זה ללכת בית ספר-בית ספר, ואם יש פערים, ובדיון אתמול, אם יעלו פערים, הדברים ייכנסו לתכנית והמטרה היא בסוף שהרשות תבצע את התכנית הזאת עם מספר קבלנים במקביל, כאשר הכיתות הקטנות יקבלו עדיפות, בדגש על גני ילדים ו-א' עד ו'.
דני דנון: זה צלצול, נכון, שרה?
דני דנון: זה לא מתחת לשולחן.
שרה אילן: הצלצול הוא בשבילי, מה שנקרא.
דני דנון: אני רוצה לבקש מסגנית ראש העיר, סופיה ביילין.
דני דנון: קודם כל זה הביקור השלישי של הוועדה באשקלון.
דני דנון: היינו בכפר הנופש, היינו בעירייה בדיון מקיף והפעם אנחנו פה, ורציתי לשמוע את עמדת העירייה בנושא.
דני דנון: אני יודע שהקטע התקציבי הוא המהותי, אבל מצד שני אני שומע שיש ישיבות, יש התקדמות, אתם לא הופכים שולחנות בנושא, השאלה מה עמדת העירייה היום מול הממשלה, בקטע של מיגון מוסדות החינוך.
לב ברדני: אצלנו השולחן מפלסטיק, אז הפחד שהוא יישבר.
סופיה ביילין: זה לא סוד אם אני אגיד לכולם שבראשות ראש העיר שלנו אנחנו מקדמים את הנושא, בכל הכוח, כל הזמן, ממש מכל הכיוונים ובכל הנקודות.
סופיה ביילין: איפה שאפשר לגעת ולדון על זה ולהגיש את זה, אנחנו עושים, וראש העיר, האמת, כל הכבוד, עושה המון דברים, מוביל את הנושא וידוע לו על הבעיות של השכונה שלנו, מהתחלה הקדנציה שלו.
סופיה ביילין: לפני שלוש שנים כבר דיברנו על זה.
סופיה ביילין: זה גם ידוע לראש הממשלה, בכלל הבעיות של נווה דקלים, הבתים קלים, ואני מתעסקת בנושא הזה כבר כמה שנים.
סופיה ביילין: יש קצת התקדמות בנושא הזה, אבל אם מדובר עכשיו בנפרד רק על בית הספר, אי אפשר לקחת את בית הספר היסודי בנפרד, דווקא בשכונה הזאת.
סופיה ביילין: למה?
סופיה ביילין: מי הילדים האלה?
סופיה ביילין: אלה תושבי נווה דקלים, אז אם בבית לא מוגן ופה לא מוגן, מה הם צריכים לעשות?
סופיה ביילין: באמת זה אבסורד.
סופיה ביילין: למשל אם יש לנו ימים, על פי הניסיון שלנו זה כבר כמה שבועות שאנחנו לא למדנו, אז הם יושבים בבית ואין להם בכלל תקווה לאן לברוח.
סופיה ביילין: בסדר, אזעקה, מה הם עושים בבית?
סופיה ביילין: רק מתפללים?
סופיה ביילין: מה הם עושים כשהם לומדים?
סופיה ביילין: גם אותו דבר, עם המורים שלהם.
סופיה ביילין: אז יש בעיה בכלל בשכונה הזאת.
סופיה ביילין: אז אני יכולה להגיד שנווה דקלים, אני דווקא לא מזכירה את שכונת נווה דקלים, אני לא יודעת, אולי שומעים אותי מחמאס, אני לא יודעת את מי הם מחפשים פה, אבל כל הזמן אין התקפה בלי נווה דקלים, ממש אין התקפה בלי נווה דקלים, זה ממש כואב.
סופיה ביילין: למה אני הזמנתי אתכם לפה?
סופיה ביילין: למה הדגשתי דווקא את נווה דקלים?
סופיה ביילין: למרות שיש פה, אנחנו נראה עוד מעט בסיור, שאי אפשר להגיד שבכלל לא מוגן, יש לנו מספר בתי ספר בכלל לא מוגנים, עם גג רופף בכלל, אז פה המצב קצת אחר, אבל אני לא חושבת שהמצב קצת יותר טוב מכמה בתי ספר, שבית הספר נווה דקלים לא ייכנס בתכנית הקרובה לגבי מיגונים.
סופיה ביילין: אז אני חושבת שכדאי לנו לראות וכדאי לשנות גם את המצב של נווה דקלים, שיהיה לפחות פה עתיד, גם לבית הספר וגם לדיירים פה.
סופיה ביילין: ממש חבל איתם.
סופיה ביילין: בנוסף, אני תושבת נווה דקלים ואני ללא מיגון, ואני אגיד לך, ההרגשה, ואני לא חלשה, אני לא שמפחדת, היה לא כל כך נעים לעמוד וממש להתפלל שלראש העיר תמשיך להיות סגנית.
דני דנון: מה את עושה בבית כשיש אזעקה?
סופיה ביילין: מה אני עושה?
סופיה ביילין: מתפללת שראש העיר לא יישאר בלי סגנית.
סופיה ביילין: האמת היא שאין מה לעשות.
סופיה ביילין: לא בשביל שאני לא יכולה.
סופיה ביילין: ..
סופיה ביילין: זה משהו אחר, אבל אני מדברת על ההרגשה.
סופיה ביילין: אם אני מרגישה מה שאני הרגשתי, אז אני מבינה מה מרגישים ילדים, הורים של ילדים קטנים.
סופיה ביילין: הילדה שלי בתל אביב, אבל הילדים הקטנים, מה הם מרגישים, איך הם דואגים.
סופיה ביילין: אז אני חושבת שבוא נתחיל בסיור, אני חושבת שצריך לראות, כדאי לראות בשביל אחר כך לקבל את ההחלטות.
סופיה ביילין: אם, שרה, תתני לנו פה מקום, אז אנחנו פה נקבל את ההחלטות אחרי סיום הוועדה, בשביל לא לנסוע.
סופיה ביילין: ראש העיר מסר ד"ש והוא איתנו, הוא באמת עסוק והוא אמר, 'את מכירה את כל הבעיות, אז אני מבקש במקומי גם לדבר'.
דני דנון: מר לב ברדני, מנהל מחלקת עלייה וקליטה, חבר מועצת העיר.
לב ברדני: אני לא חבר מועצת העיר, בינתיים לא הגעתי, תודה לאל, לדברים האלה.
לב ברדני: אני רציתי קודם כל לתת לכם תמונה איפה אנחנו נמצאים.
לב ברדני: זה אזור שהוא קצת שמאלה, זה כמו העיר קרית מלאכי, כמות התושבים, האוכלוסייה, זה כמו מקרו של העיר קרית מלאכי.
לב ברדני: קודם כל האוכלוסייה פה למעשה, כמעט עד 70%, כל האוכלוסייה באזור הזה היא מבוגרים עולים מחבר העמים, 65%-70%.
לב ברדני: יש לנו שני דברים מאפיינים מאוד---
מרינה סולודקין: אתה מתכוון לנווה דקלים, נווה הדרים?
סופיה ביילין: אין לנו נווה הדרים.
לב ברדני: רוב האוכלוסיות גרים בבתים עם הסבים והסבתות, אלה אוכלוסיות שההורים גרים עם הילדים.
לב ברדני: דבר שלישי, בכל המרחב הזה כמעט אין מקום שאתה יכול, לצערנו הרב, באיזה שהוא מקום, חוץ מהעצים, להיכנס לאיזה שהוא.
לב ברדני: ..
לב ברדני: כי כל הבתים האלה פה למעשה הם בתים מאוד מאוד קלים.
לב ברדני: אני לא נכנס לפן המקצועי או הניהולי, רק אני אומר שאני זוכר שבתקופת 'עופרת יצוקה' היינו מאוד פעילים עם מטה הקליטה ביחד, כל האזור, כל המרחב, והיו מקרים גם, רבותיי, שהתושבים עזבו את הבתים ונסעו לקרובים שלהם בראשון, במקומות כאלה, לקחו את הילדים שלהם מפה.
לב ברדני: דווקא באזורים האלה אנשים כן יצאו מאשקלון, כי לא היתה להם בררה, לא היה מענה אובייקטיבי מבחינת ההגנה.
דני דנון: אני אספר לך סיפור אישי.
דני דנון: לנו יש משפחה מאשקלון, לא מהשכונה, הם ישנו אצלי בבית שבועיים.
דני דנון: פינינו את הילדים מהחדרים ונתנו לכל משפחה חדר, אבל הבת האמצעית שלי שישנה איתנו במיטה, מאז היא לא מוכנה לחזור לחדר שלה.
דני דנון: אז כל פעם שהיא באה בלילה, אני חושב על אשקלון.
לב ברדני: מה שכן חשוב, החוויה שהם עוברים זאת חוויה קצת אחרת מאשר ילדים ישראליים.
לב ברדני: ילדים ישראלים שנמצאים בתוך המערכת החינוכית קצת שונים, ההורים שלהם היו בצבא, היו פה, היו שם, אצלם זה קצת יותר קהילתי והחוויה הפסיכולוגית בשבילם היא יותר קשה.
לב ברדני: יש מקרים שגם התהליכים האלה כנראה יותר קלים, גם לוקח הרבה זמן---
מרינה סולודקין: הם גם הגיעו ממעצמת על, שאף פעם מישהו קטן לא יכול לאיים.
מרינה סולודקין: זה גם מצב אחר לגמרי.
מרינה סולודקין: שם היתה מטרייה גרעינית על כל המדינה.
חנניה מרמור: גם אנחנו מעצמת על.
מרינה סולודקין: אזורית.
חנניה מרמור: מרוב שאנחנו מעצמת על, אנחנו מבליגים על הדברים הקטנים האלה.
לב ברדני: למה אני אומר את הדברים האלה?
לב ברדני: לפני שבועיים החלטנו שפותחים את מרכז החירום פה, ודווקא המודעות של ההורים, שמגיעה איזה שהיא אזעקה, אצלנו במרכז החירום בעירייה, הפניות באחוזים הכי גבוהים זה של ההורים.
לב ברדני: בשתיים, בשלוש, 'מה קורה?
לב ברדני: מה אני עושה?
לב ברדני: אני גר בנווה דקלים, בנווה כוכב צפון', קשה מאוד שאתה לא יכול להגיד לו, תראה, אין לך תשובה אבסולוטית.
לב ברדני: אז קודם כל תודה לך שהקדשת מזמנך כיושב ראש ועדת הקליטה ואתה כבר בפעם השלישית באשקלון וזה מראה את האחריות והמודעות שלך כלפי התושבים, תודה לך על זה, ואני רוצה להגיד משפט אחד לגב' שרה אילן.
לב ברדני: כשחזרתי ארצה ב-96' התחלתי לעבוד בעיריית אשקלון, פתאום טלפון, 'תיגש לנווה דקלים', באתי אליה, נפתחו השערים וצד אחד בטיסה פה ערמה של רוסים, גם הצרפתים נדמה לי שהתחילו אז לעלות, ישבתי איתה והיא אומרת, תשמע, יש לי פה דבר, אם תרצה לעזור, זה יהיה מדהים.
לב ברדני: זה באמת דוגמה, אני אומר לך את זה, דני, הגשמה של ציונות של המאה ה-20 והמאה ה-21, מה שעשה פה בית הספר הזה.
לב ברדני: תודה, שרה.
דני דנון: תודה, לב.
דני דנון: בבקשה, נחמיה חתוכה, מנהל מחוז דרום בירושלים, משרד הקליטה.
נחמיה חתוכה: אני רוצה כמה התייחסויות, למרות שעניין המיגון---
דני דנון: המיגון הוא לא אליכם.
נחמיה חתוכה: אני אומר, עניין המיגון לא קשור אלינו.
נחמיה חתוכה: קודם כל, מחמם את הלב ההצגה.
נחמיה חתוכה: רק להוסיף לך, כשאת מתארת, אתם הופכים את אברם לאברהם בבית הספר, תרשמי לך את ההערה הזו.
נחמיה חתוכה: ראיתי את הפעילות והחיבור למסורת וזה פשוט מחמם את הלב.
נחמיה חתוכה: אנחנו פה כמובן בגלל היקף העולים שגרים בשכונה הזאת ונמצאים בבית הספר.
נחמיה חתוכה: אני מניח, אני לא מדבר בשם הוועדה, שהוועדה אמנם מתארחת בבית הספר, אבל הראייה היא ראייה על כלל אשקלון וההסתכלות על כלל אשקלון.
נחמיה חתוכה: אם אני הצלחתי להבין מעניין המיגון, אז קודם כל תבורכי על מה שאת עושה.
נחמיה חתוכה: יש פה מקלט בבית הספר שכנראה מכיל את כל התלמידים, הבעיה היא הנגישות אל המקלט הזה בזמן התראה, בפרק זמן של 30 שניות.
נחמיה חתוכה: זאת הבעיה שמוצגת.
נחמיה חתוכה: אז יכול להיות שיש מקומות שאין להם אפילו את הזמן הזה לרוץ, אז אני מניח שהתכנית היא בסך הכל תכנית עירונית וכמו שאני מבין מהדברים, היא נעשית פה בשיתוף פעולה עם הרשות ובאמת כל הערה שווה בדיקה.
נחמיה חתוכה: לגבי השכונה עצמה, שמענו רעיונות כאלה בשכונת נחל עשן בבאר שבע, כשהיינו על מיגוניות במקום, להגן על אנשים ברחוב.
דני דנון: בבאר שבע יש דברים שונים מאשקלון?
נחמיה חתוכה: בבאר שבע הם נכנסו לאיזה שהוא תהליך, אני לא יודע איפה זה עומד, אתה היית בישיבה הזאת.
נחמיה חתוכה: יש שכונה שיש בה בנייה קלה, לפחות הציבו מיגוניות כדי שאנשים גם בתנועה בתוך השכונה יהיה להם לאן ללכת.
נחמיה חתוכה: יש להם התייחסות לעניין הזה.
נחמיה חתוכה: חשוב להתייחס לעניין.
נחמיה חתוכה: והשאלה האחרונה שלי, כשיש שלושה ימים השבתת לימודים, משתמשים במקלט הזה התלמידים של השכונה?
שרה אילן: בית הספר סגור.
נחמיה חתוכה: אפשר לפתוח אותו, זה מנעול פשוט.
שרה אילן: אני יודעת שזה מנעול פשוט, אבל לא, יש מקלטים בשכונה.
נחמיה חתוכה: גם כשיש אירוע, בשכונה כזאת, כשאין שום דבר, האם יש---
שרה אילן: יש 30 שניות.
נחמיה חתוכה: לא, לעשות את הפעילות בתוך המקלט בבית הספר, אפשר לחשוב על זה?
נחמיה חתוכה: זה מסובך?
נחמיה חתוכה: אני סתם שואל.
שרה אילן: אני לא יודעת מה יקרה בדרך שלהם להגיע לבית הספר.
נחמיה חתוכה: זה בטח פחות חמור ממה שיהיה כשהם נשארים בבית ללא מקלטים, אם אני מבין נכון.
נחמיה חתוכה: צריך לחשוב על זה, על ניצול המקלטים בבתי הספר בימים שבהם---
שרה אילן: איך הם יגיעו לבית הספר?
נחמיה חתוכה: זו נקודה למחשבה, לא יותר מזה.
דני דנון: תשובה קצרה למיגוניות.
שרון נוימן: כן.
שרון נוימן: קודם כל אני ארצה לציין כמה נקודות בתפיסה הכוללת כדי להבהיר קצת.
שרון נוימן: בית הספר נבנה בשנת 92', כמו כל השכונה, אז לא היתה דרישה לממ"דים, היתה דרישה למקלטים, אל מול האיומים שהיו דאז.
שרון נוימן: ויש פה מקלטים.
שרון נוימן: בהיבט הנוסף, יש את הנושא של מדיניות ההתגוננות שפיקוד העורף מנחה את האזרחים שלכאורה זה לא להישאר בבית ולהתפלל, גם אם אין מקלט, זה למצוא את החדר הטוב ביותר, ואם אין חדר, אפילו לשכב על הרצפה.
שרון נוימן: אז אולי יש כאן את העניין שצריכים האזרחים קצת יותר הנחיות.
שרון נוימן: בהיבט של השכונות, אנחנו התחלנו לפני יותר מחצי שנה פעילות עם משרד השיכון לגבי שכונות, מה שאנחנו קוראים להם שכונות עם בנייה קלה.
שרון נוימן: מרבית השכונות האלה נבנו ב-92', כשהיתה העלייה הגדולה לארץ.
שרון נוימן: חלק גדול מהשכונות שהוקמו, הוקמו באזור הדרום, יש באופקים, באר שבע, נתיבות, אשקלון, ערד, דימונה.
שרון נוימן: כל השכונות האלה נבנו בסוג של וד"ל, כלומר אישור מהיר של התכניות, הם נבנו עם פטור ממיגון של ממ"ד, שכבר אז החוק התחיל הלכינס, והם נבנו עם מקלטים ציבוריים.
שרון נוימן: כלומר בכל שכונה יש מקלטים ציבוריים שנותנים מענה לאותה אוכלוסייה.
שרון נוימן: נכון, האיום השתנה עם הזמן ומה שפעם היה לאזרח שלוש דקות לרוץ למקלט הציבורי, היום זה קצת פחות זמין לו, כי אל מול איום הרקטות הוא צריך תוך דקה או חצי דקה, תלוי במרחק.
שרון נוימן: לאור זה קיבלנו פירוט על שמונה שכונות, אני חייב לציין שנווה דקלים לא היתה אחת מהן, אבל עכשיו למדנו להכיר, נשלים את הסקר.
שרון נוימן: בוצע סקר בטווח של ה-0-40 קילומטר, בשכונות עצמן, לכל שכונה נבנתה איזה שהיא תכנית של מתן מענה לחירום על ידי פיזור של המיגוניות.
שרון נוימן: לא מדובר כאן על מתן מענה לאזרח עצמו, כלומר אנחנו לא באים ומציבים ממ"ד בכל דירה, אלא אנחנו פורשים סוג של מענה מיגוני במרחב הציבורי, שאם האזרח מסתובב או הולך בשכונה, יש לו אפשרות להגיע.
שרון נוימן: התכניות האלה מומשו עד היום, אפשר להגיב, בנתיבות ואופקי םבזמן עופרת יצוקה, ששם היו נפילות מרובות ומי שעובר היום ברחובות שם יכול לראות את המיגוניות האלה.
שרון נוימן: נכון שעם הזמן גם השתנו והתפתחות למשהו יותר נוח, יותר ויזואלי, יותר עמיד.
שרון נוימן: יש תכנית, נקרא לזה סוג של תכנית מגרה לשעת חירום, שבנינו לשכונת נחל בקע, או נחל עשן, בבאר שבע, וגם לשכונות האחרות, ותכנית נוספת אנחנו נשלים פה.
קריאה: נווה דקלים יכול להיכנס.
דני דנון: אפשר לומר היום שנווה הדקלים היא השכונה הכי פחות ממוגנת באשקלון?
שרון נוימן: אני לא כל כך מכיר ב---
דני דנון: זה מה ששמעתי מגורמים בעירייה.
סופיה ביילין: אני אגיד לך, יש לנו שכונות ישנות כמו עתיקות, יש שם בתים כמעט מגבס, המיגון ישן, חלק לא זה---
מרינה סולודקין: דרום אשקלון.
סופיה ביילין: זו שכונה חלשה וגם זקוקה ל---
שרון נוימן: אגב, אם יש חדר מדרגות, זה כבר חצי נחמה.
סופיה ביילין: קודם כל אני אגיד לך מספרים, 620 משפחות גרות בבתים קלים, חלק, מי שיותר חזק, כבר בנויים כתוספת, אבל אנשים חלשים לא יכולים לבנות, לא מיגון, לא שום כלום אחר.
סופיה ביילין: הבתים האלה זה שלד, מדי פעם ברזל, מדי פעם אבן וגבס.
סופיה ביילין: זהו.
סופיה ביילין: אין שום כלום, זה כאילו אתה עומד מתחת השמים.
מרינה סולודקין: אני רוצה לנזוף בפיקוד העורף.
מרינה סולודקין: בסדר העדיפויות.
מרינה סולודקין: איך אתם לא רואים שהבנייה הקלה זו הסכנה הכי גדולה.
שרון נוימן: בפועל את סדר העדיפויות כתבה הממשלה, היא קובעת את המדיניות, אנחנו גוף מבצע בהיבט הזה.
שרון נוימן: אבל לפני כן אני רוצה לציין עוד נקודה אחת---
מרינה סולודקין: אתה יודע למה הקודם שלכם היה צריך להתפטר?
מרינה סולודקין: ראש קטן בפיקוד העורף זה דבר פסול.
שרון נוימן: אנחנו התחלנו לסקור ולתת פתרונות, לבנות מענה לשכונות של בנייה קלה לפני שמישהו פנה אלינו מתוך ראייה רחבה והגדלת ראש, נקרא לזה.
דני דנון: המיגוניות?
שרון נוימן: אני אענה גם על המיגוניות.
שרון נוימן: בפועל יותר משנה פיקוד העורף פועל עם הרשויות בדבר שנקרא תכנית תמי"ר, תכנית מיגון ראשותי.
שרון נוימן: תכנית שבה אנחנו סוקרים את כל הרשות בהיבט המיגוני ותופרים מעין חליפת מענה מיגונית לכל רשות.
שרון נוימן: גם באשקלון בוצע סקר, עברו מבית לבית ובדקו, תוך גיבוי מלא של הרשות, על בסיס האוכלוסייה.
שרון נוימן: נכון היום, למיטב ידיעתי, באשקלון יש סדר גודל של 28% אוכלוסייה ללא מיגון.
דני דנון: 28%?
דני דנון: איך זה ביחס לערים אחרות?
שרון נוימן: זו פחות או יותר התמונה בכל הארץ, למעט ערים חדשות כמו אלעד או משהו כזה.
שרון נוימן: ברשות יש גם מקלוט ציבורי.
שרון נוימן: אחרי 'עופרת יצוקה' בוצע כאן שיפוץ של כל המקלטים.
שרון נוימן: כולם אמורים להיות כשירים, לא אמור להיות איזה שהוא פער, אם יש פער זה אולי עניין נקודתי של האחזקה של הרשות.
שרון נוימן: בנוסף מוגנו כאן חניונים תת קרקעיים ו---
נחמיה חתוכה: מה לגבי המיגוניות שהוצבו בבאר שבע?
שרון נוימן: בבאר שבע לא הוצבו מיגוניות.
שרון נוימן: הוצבו מיגוניות, כמו שציינתי, באופקים ונתיבות, שזה היה בזמן 'עופרת יצוקה'.
שרון נוימן: נכון להיום יש אולי השלמה קטנה שאישר אותה השר להגנת העורף, להשלים עוד כמה מיגוניות באופקים.
שרון נוימן: המיגוניות עצמן זה לא ממ"ד, זה לא משהו שמאפשר מחיה או שהייה בתוכו, זה מבנה בטון שאפשר להיכנס אליו ולשהות בתוכו בזמן הנפילה וזהו.
שרון נוימן: זה משתנה בין סוג המיגונית, זה יכול גם להשתנות אם מדובר על ילדים או מבוגרים, אבל זה סדר גודל של 15-20 איש, משהו כזה.
שרון נוימן: זה מבנה קטן.
מרינה סולודקין: אבל כבר משהו.
יאיר אדרי: אני רוצה לציין שאשקלון היא הרשות הראשונה שסיימה את תכנית המיגון הראשותית, זאת אומרת היא תהיה הרשות שאיתה התחלנו את הפיילוט.
יאיר אדרי: כלומר שהרשות עצמה גם יודעת את כל פערי המיגון שקיימים, רשמתי גם איך זה שנווה דקלים, בהיבט של שכונה בבנייה קלה, לא הוצף כאן כפער, כי אנחנו בסוף עובדים מול כל הקב"טים, ואני חייב לציין שבהיבט של העשייה גם, מכיוון שגם דיברנו על תכנית 7-15, אנחנו התחלנו יחד עם משרד החינוך סקר של כל טווח ה-40 קילומטר, מבחינת בתי הספר, בסדרי עדיפויות, איזה בתי ספר יש, כי היום זה אשקלון ומחר אנחנו יכולים להיפגש בקרית מלאכי.
דני דנון: השכונה הזאת עם הבנייה הקלה לא עלתה כפער?
יאיר אדרי: היא עלתה כפער בתכנית המיכון הראשותית ונבחן לה מענה.
יאיר אדרי: בסקר שעשינו היא לא הוצפה על ידי הרשות.
יאיר אדרי: אני לא רוצה להאשים את הרשות---
דני דנון: אני רוצה לבקש מחבר הכנסת בן סימון ואנחנו רוצים ללכת לראות את הבנייה הקלה.
דני דנון: בבקשה, חבר הכנסת בן סימון.
דניאל בן-סימון: אני מכיר את דרום הארץ, אני חושב קצת יותר טוב גם מהתושבים, עקבתי אחריו כעיתונאי, כתבתי ספר אחד או שניים.
דניאל בן-סימון: אני חייב לומר, לא העליתי על דעתי שאני אשב בבוא היום ואני אדבר על המיגון של אשקלון.
דניאל בן-סימון: כל מה שעשיתי במשך כל השנים היה לעקוב אחרי ההתפתחות הכלכלית וההשתלבות של העולים, ואשקלון היתה בעיניי הפנינה של הפיתוח המואץ, מעיר פיתוח של שנות ה-50 וה-60 עד לזינוק שלה באמת לעשירייה הפותחת בארץ, ולכן זה עצוב לי באופן אישי, לשבת עם פיקוד העורף ולדון על המיגון, על בעיה שלא קשורה לאשקלון, אלא בעיה מדינית שמכסה את כל הדרום, כמה מיגוניות לשים?
דניאל בן-סימון: מיליון... לכן זו בעיה גדולה של הממשלה שלך ומה שקורה בצד השני---
קריאה: גם שלך.
דניאל בן-סימון: מה שאני אומר, דווקא בשכונת העולים, שבאמת אשקלון הצטיינה, העיר הראשונה שקלטה בצורה יוצאת דופן והתפתחה, ולכן אני אומר, מעבר לעניין הביטחוני, שאני מקווה שהוא יסתיים, אין לנו תשובה הרמטית, תשכחו מזה, בסופו של דבר יבוא פתרון מלמעלה, כשיש דיבור יש שקט, כשאין דיבור יש טילים.
דניאל בן-סימון: אין פתרון הרמטי.
דניאל בן-סימון: כתבתי ספר על הדרום ואמרתי שאשקלון שייכת לערים המבוססות של מרכז הארץ, היא כבר לא עיירת הדרום.
דניאל בן-סימון: המחשבה שתלמידים צריכים להיכנס מתחת לכיסא ולרוץ, המחשבה הזאת פשוט נראית לי כסיוט שאי אפשר לתאר אותו, שילדים בני 6-8 ירוצו.
דניאל בן-סימון: אין מדינה בעולם שילד יימצא באיום כזה, זה גם לא מוצדק ולא שום דבר, לכן ההתרגלות בלמצוא פתרון לכל ילד היא דבר כמעט...
דניאל בן-סימון: זה דמיוני, מה שאנחנו מדברים פה עכשיו, זה דמיוני, איך ילד יגיע למיגונית.
דניאל בן-סימון: אתה מעלה על דעתך ללמד ילד בן 7 איך לרוץ למיגונית?
דניאל בן-סימון: לכן מעבר לדיבורים של---
לב ברדני: סליחה, כבודו, צריך פתרון ביניים.
דניאל בן-סימון: לכן אני אומר, מעבר לבעיה שדורשת פתרון כמובן מקומי ומיידי לכל דבר, אני מאוד מקווה שנגיע לפתרון כזה שהעיסוק של אשקלון יהיה בהמשך הפיתוח שלה ושל התושבים, כפי שהיא היתה, עם כמה ראשי ערים מאוד מוצלחים, שעשו עבודה טובה והביאו אותה לעשירייה הפותחת בארץ.
דניאל בן-סימון: המצב הביטחוני הזה קצת מחזיר אותה אחורה, ואת אשדוד ואת קרית גת ובאר שבע, ואת כל היישובים האלה שצמחו.
דניאל בן-סימון: לכן אני אומר שזה מצב שהלוואי שהוא יסתיים כמה שיותר מהר.
דניאל בן-סימון: הפתרון הוא לא דווקא אצל האנשים האלה, זה גם לא בידי הרמטכ"ל, ולכן אני אומר, הלוואי ונגיע למצב כזה, אני רק אומר שבאופן אישי עצוב לי, כמי שליווה את הפיתוח של המקום הזה, לשבת כדי למצוא פתרון לילד בן 6 שרץ ממיגונית למיגונית.
דני דנון: משפט קצר, גב' סופיה ביילין, בבקשה.
סופיה ביילין: על המדיניות אני מסכימה, אבל כתושב אשקלון, לא סגנית אפילו, אני גרה פה, הילדים שלנו פה, אנחנו צריכים לפתור את הבעיה עכשיו, אנחנו לא יכולים לחכות עד ש...
סופיה ביילין: אז כמה אנחנו יכולים להיות סגורים?
סופיה ביילין: אז כל בן אדם חי ולממשלה, למדינה, לחברי הכנסת, צריך להיות אכפת על כל בן אדם שהוא היום נפגע.
נחמיה חתוכה: סופיה, הוא לא סתר את זה, להיפך, הוא אמר שצריך לפתור את הבעיה.
נחמיה חתוכה: כואב לו על המצב שהגענו.
סופיה ביילין: אז עכשיו אנחנו נלך לסיור.
סופיה ביילין: יש לנו בית לראות.
סופיה ביילין: איפה הנקודה האחרונה של הוועדה?
דני דנון: באחד הבית שנלך לראות עכשיו.
סופיה ביילין: אז אם ככה, ברשותכם, אני רוצה להודות לוועדת הכנסת, בראשות חבר הכנסת דני דנון, זה הסיור השלישי באשקלון ואני חושבת שההחלטות האלה, ישירות או במעקב או ככה, תמיד הן עוזרות לקבלת החלטות כלליות.
סופיה ביילין: ואני מודה מאוד למר דניאל בן סימון, שהוא פה, גב' מרינה סולודקין, גם תושבת אשקלון, אין מצב, מרינה, שאת לא תבואי, ושוב, לחבר הכנסת דנון, יושב ראש הוועדה שעושה באמת המון בשביל אשקלון, וגם לנציגי משרד הקליטה, מנהל המרחב, נחמיה וגם נציגי פיקוד העורף, הייתי מרוצה לשמוע שאתם אמרתם ש...
סופיה ביילין: הסיור טיפה כבר עזר והנוכחות של החבר'ה, שאתם אמרתם עכשיו ש'עכשיו אנחנו גם נחשוב על נווה דקלים'.
סופיה ביילין: תודה לכולם, גם למורים.
סופיה ביילין: סיור בבית של תושבת אשקלון:
סופיה ביילין: אלה שני מבוגרים שגרים, רוזה (רוסית).
דני דנון: אפשר לשאול שאלה את רוזה?
דני דנון: אם יש אזעקה עכשיו, מה את עושה?
רוזה: פה.
דני דנון: את לא יוצאת החוצה?
רוזה: לא, פה.
סופיה ביילין: (רוסית).
רוזה: (רוסית).
סופיה ביילין: (מתרגמת): מפחדים.
דני דנון: מה הפתרון לבית כזה?
שרון נוימן: הפתרון האידיאלי זה לבנות לו ממ"ד.
שרון נוימן: במקרה הזה---
דני דנון: לבנות ממ"ד?
דני דנון: למגן חדר קיים או להוסיף חדר?
יאיר אדרי: או-או, אפשר למגן חדר קיים, בתוספת שיפורי מיגון.
דני דנון: כמה זה עולה לקחת חדר כזה ולמגן אותו?
יאיר אדרי: אני לא רוצה לזרוק מחירים לאוויר, אבל זה כמה עשרות אלפי שקלים.
יאיר אדרי: זה יכול גם להגיע ל-120,000 שקל, תלוי איזה שטח, איזה גודל.
דני דנון: מי שחי בתנאים בסיסיים, רוצה לקחת חדר שינה אחד ולמגן אותו.
דני דנון: החדר הכי קטן.
יאיר אדרי: הייתי אומר אולי 60,000 שקלים, משהו כזה.
סופיה ביילין: היא אומרת: 'אנחנו לא יכולים לבנות, בגלל שאין לנו כסף'.
סופיה ביילין: היא אומרת שזה 80,000 שקלים.
סופיה ביילין: כולם חושבים על זה, אבל לא כולם יכולים.
דני דנון: ב-80,000 שקל לבנות עוד חדר או למגן חדר?
סופיה ביילין: (מתרגמת): רק ממ"ד.
דני דנון: רק להפוך חדר לממ"ד?
סופיה ביילין: (מתרגמת): לא, לבנות בנפרד.
סופיה ביילין: ויש אופציה כזאת.
סופיה ביילין: כל אחד יכול---
שרון נוימן: יש להם שטחים כאן, יש להם את היכולת להרחיב את הבניין.
דני דנון: יש עלות של השבחה, עירייה?
קריאה: לא, פטרנו את זה מהתשלום.
יאיר אדרי: אני באמת לא יודע, זה עניין של הרשות והתקנות שלה.
סופיה ביילין: לא פטרנו.
דני דנון: אין פטור לעניין?
סופיה ביילין: היא מבקשת להיכנס קצת פנימה.
יאיר אדרי: הנושא עלה בין ראש העיר לשר לפיקוד העורף בפגישה ביום שלישי, הוא אמר שזה נושא שהוא יעלה אותו בהיבט של קודם כל הלוואות, מה שדיברה פה הסגנית, וגם בהיבט של התשלום של הוועדות וכל התשלום שצריך לנושא השבחה ו...
דני דנון: מישהו יכול לתת לנו נייר, נגיד בבית כזה להוסיף חדר, כמה עולה, מה עלות קבלן?
יאיר אדרי: השר ביקש מראש הרשות, מהמנהל הכללי, שמעון, שיכתוב לו נייר בנושא כדי שהוא יוכל להעלות את זה---
דני דנון: ואני רוצה, סופיה, אם אפשר לקבל נייר, כמה עולה להוסיף חדר 9 מטר.
דני דנון: מה המינימום לפי החוק היום?
יאיר אדרי: 9.
דני דנון: כמה עולה להוסיף חדר, ואז אם יש עלות של הרשויות, או מסי מדינה וכל זה, אפשר בחקיקה להוריד את זה, ואז זה יירד מ-80,000 ל-50,000, ואז עם ה-50,000, יש הלוואת מדינה בתנאים מועדפים או משהו, אז אפשר יהיה לדבר עם אנשים.
דני דנון: היום עם 80,000 שקל, הם בכלל לא חושבים על זה.
סופיה ביילין: לראש הממשלה הבעיה לגבי תושבי נווה דקלים ידועה מלפני הבחירות והוא הבטיח שהוא יפתור את הבעיה.
סופיה ביילין: אז חלק הוא פתר את הבעיות, למשל הוא ביטל, מישהו כן יכול לבנות ולשפר, חוץ מהממ"דים יש עוד בעיה שהבתים האלה על פי תקן הם לא קיימים, אלה היו בתים שבנויים ל-15 שנה.
דני דנון: רציתי לשאול את רוזה, אם את יכולה לתרגם, אם היום היו אומרים לה שלבנות עוד חדר היה עולה בסביבות 50,000 שקל משכנתא של המדינה בתנאים טובים, זה היה גורם לה לחשוב על זה, או שבכלל מבחינה כלכלית היום אי אפשר לחשוב על שום השתתפות.
מרינה סולודקין: אנחנו יודעים, לצערי הרב, את התשובה.
דני דנון: אבל בואו נשמע אותה.
מרינה סולודקין: 50,000 שקל זה יותר מדי.
דני דנון: אבל השאלה אם יש פה משכנתא.
מרינה סולודקין: אם יש לה ילדים שהם ייקחו את המשכנתא וייבנו, ואני אגיד לך גם---
סופיה ביילין: צריך למצוא תנאים שגם המדינה לא כל כך תיפגע, אבל לתת להם פתרון לצאת מהברוֹך הזה.
סופיה ביילין: יש כאלה שמוכנים על חשבונם לבנות, אולי הלוואה ללא ריבית, אולי בלי אישורים שמשלמים ים כסף על אישורים, למשל מולנו עכשיו יש בית שבגלל 7 מטרים בנוסף הם שילמו 70,000 שקל למינהל מקרקעי ישראל.
סופיה ביילין: אתה יכול לבדוק.
סופיה ביילין: אני ניסיתי לעזור להם ולא הצלחתי.
דני דנון: אבל ברגע שיהיה פטור גורף, העירייה לא יכולה גם.
סופיה ביילין: זה לא קשור לעירייה, זה קשור למינהל מקרקעי ישראל.
סופיה ביילין: מה ביבי כן עשה דווקא בעזרתו?
סופיה ביילין: זה ביטול האגרה על התוספת למינהל מקרקעי ישראל.
סופיה ביילין: כל בית היה צריך לשלם, זה היה קיים ארבע-חמש שנים ועכשיו זה בוטל, אבל זה לא מספיק.
דני דנון: אני רוצה שתשאלו אותה.
דני דנון: אם עכשיו להוסיף חדר היה עולה לה במקום 80,000, 40,000 שקל והיתה משכנתא בתנאים נוחים, האם היא היתה בכלל שוקלת את זה, או שזה גם לא רלוונטי?
סופיה ביילין: (רוסית ומתרגמת): לא, זה לא מספיק.
מרינה סולודקין: (מתרגמת): יש לה משכנתא על זה והיא ממשיכה לשלם.
סופיה ביילין: אבל הילדים.
סופיה ביילין: אין פתרון אחר.
דני דנון: ואת תומכת ב---
מרינה סולודקין: אני תמיד אמרתי, קודם כל להוריד את המס.
דני דנון: רוזה, תודה רבה.
אברהם מיכאלי: צהרים טובים, הנני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
אברהם מיכאלי: היום י' בכסלו, 6 בדצמבר 2011.
אברהם מיכאלי: הנושא הוא: מניעת אובדנות בכלל, ובקרב עולים בפרט, לציון היום הבין-לאומי למניעת אובדנות שאנחנו מקיימים היום בכנסת.
אברהם מיכאלי: נפגשנו הבוקר בוועדות כבר עם רוב האנשים הנמצאים פה, והם כבר שמעו אותנו.
אברהם מיכאלי: אצטרך לחזור על חלק מהדברים, ולכן תסלחו לי.
אברהם מיכאלי: אני אומר את הדברים לאלה שהצטרפו לדיון בוועדה זו על מנת שנבין באיזה תופעה מדובר.
אברהם מיכאלי: חבר הכנסת מולה, לא יכול היה להשתתף בישיבות האחרות, לצערו.
אברהם מיכאלי: אבל, הוא הקפיד לבוא לכאן לפחות ולשמוע.
אברהם מיכאלי: הכנסת קיימה היום ארבע ישיבות בנושא בארבע ועדות שונות.
אברהם מיכאלי: בערב נהיה בעזרת השם גם במליאה.
אברהם מיכאלי: אנחנו מטפלים פה בנושא כאוב הנוגע להצלת נפשות.
אברהם מיכאלי: רבותי, מדובר פה בתופעה שהחברה הישראלית הדחיקה, לצערנו, במשך הרבה מאוד שנים.
אברהם מיכאלי: היא לא התייחסה לתופעה זו באופן ראוי.
אברהם מיכאלי: הנתון המחריד שיש לנו היום מדבר על כך שמספר המתאבדים בישראל הוא בין 400 ל-500 איש.
אברהם מיכאלי: לצערנו, המספר המדויק לא ידוע כי המקרים הנוספים של ההתאבדויות כנראה דווחו כפטירות רגילות מסיבות שונות כשחלקן קשורות לסטיגמה, לבושה משפחתית, לשיקולים של דת והלכה הנותנת למתאבד הגדרה אחרת לעומת נפטר רגיל.
אברהם מיכאלי: אבל, כבר אין כל ויכוח שמדובר בתופעה שהיא חמורה בהרבה מתופעת תאונות הדרכים שכולנו נלחמים בה.
אברהם מיכאלי: כולנו עושים מאמצים רבים על מנת למנוע תאונות דרכים.
אברהם מיכאלי: כל חברי הכנסת נלחמים על כך שהמדינה תתקצב את מניעת תאונות הדרכים בסכומים נוספים.