GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אווי זיו: בסופו של דבר תחושת המסוגלות של המטופלים בסופו של דבר עולה והם מרגישים יותר טוב עם עצמם.
אווי זיו: בשורה התחתונה, ככל שהפרט מרגיש יותר טוב עם עצמו, הפתולוגיה שלו מצטמצמת ולמעשה זה השיקום.
אווי זיו: אם נסתכל על המבנה אז למעלה יש לנו את בית חולים קרית שלמה כאשר במסגרת הזאת יש 150 מטופלים.
אווי זיו: אלה מטופלים שכבר קיבלו קוד של משרד הבריאות והם מוגדרים כתשושי נפש או במצב סיעודי.
אווי זיו: זאת אומרת שהם לא יכולים לחזור לקהילה.
אווי זיו: למרות שהם פחות מגיל 65 והגיל הממוצע הוא בסביבות 40, הם בעצם בחסות של המדינה אגף הגריאטריה לכל החיים.
אווי זיו: זאת המציאות.
אווי זיו: מי שמוביל כאן את התפישה הרפואית זאת התפישה של הטיפול הפסיכו גריאטרי והכוח הסיעודי הוא בעצם מוביל.
אווי זיו: יותר מאוחר מריה תציג את "מרכז צעדים" ואנחנו גם נבקר באולפן.
אווי זיו: אנחנו קוראים לאולפן הזה "אולפן טיפולי".
אווי זיו: מאחר וכל התפישה היא שיקום של המטופלים אז גם לאולפן, במשמעות של שפה והגברת תחושה של מסוגלות עצמית אנחנו קוראים לו אולפן טיפולי.
אווי זיו: ב"מרכז צעדים" יש 70 מטופלים, 50 מטופלים הם דרי רחוב ועוד 20 מטופלים במכסה של התמכרויות.
אווי זיו: אלה הגדרות תקציביות שונות אבל בסופו של דבר המטופלים הם עם אותם מאפיינים אבל הפעם הם תחת הכובע של דיירות רחוב ופעם הם מגיעים תחת הכובע של ההתמכרות.
אווי זיו: בעקומה הם פחות או יותר עם אותם מאפיינים.
אווי זיו: מריה תתייחס לכך מאוחר יותר.
אווי זיו: הם עוברים שנה של טיפול ומי שיכול מתקדם להוסטל השיקומי בפתח תקווה.
אווי זיו: זאת אומרת, מטופל מגיע תחילה לפה ואחר-כך עובר לפתח-תקווה לשנתיים טיפול.
אווי זיו: חלק מהמטופלים שלא מסוגלים לעבור להוסטל השיקומי כי אחרי שלושה חודשים אנחנו מגלים שהם פגועים, יש להם פגיעה קוגניטיבית בלתי הפיכה או עם פגיעה פיזית כל-כך קשה שלא מאפשרת להם חיים עצמאיים בקהילה, הם עוברים או לבית חולים קרית שלמה ומקבלים קוד.
אווי זיו: מידי שנה עוברים כ-10%.
אווי זיו: אלה שלא יכולים להתקדם להוסטל נשארים ב"צעד לשחר".
אווי זיו: "צעד לשחר בית לחיים" זה שיקום מסוג אחר.
דני דנון: זה גם פה?
אווי זיו: כן.
אווי זיו: כל מה שאתה רואה חוץ מההוסטל נמצא כאן.
דני דנון: איך הם יוצאים ונכנסים?
אווי זיו: יש אפשרות לניידות.
אווי זיו: יש יתרון למיקום של המקום הזה.
אווי זיו: מצד אחד אנחנו קצת מרוחקים מהכביש אבל מצד השני אנחנו לא מנותקים.
אווי זיו: יש לנו הסעות סדירות לכביש.
אווי זיו: חוץ מזה יש הסעות מסודרות.
אווי זיו: אם מישהו צריך לצאת אז יש לנו גם שירותי הסעה של המסגרת.
אווי זיו: אגב, מאוד קל להכניס את המטופלים פנימה.
אווי זיו: מטופל שאומר שהוא רוצה ללכת, אני עובדים על מה שנקרא דחיית סיפוקים.
דני דנון: ב"צעד לשחר" האנשים יוצאים לעבוד?
אווי זיו: האנשים עובדים כאן.
דני דנון: אין אנשים שיוצאים מכאן לעבוד?
אווי זיו: האנשים כאן הם אנשים מאוד חלשים.
אווי זיו: כשהוצאנו את האנשים האלה החוצה ראינו שהחשיפה לגירויים שמסכנים אותם גרמה להתדרדרות אז יצרנו תעסוקה בתוך המסגרת.
אווי זיו: יש לנו פרויקט תעסוקה בתוך המסגרת.
אווי זיו: היציאה החוצה אינה בעייתית.
אווי זיו: האנשים האלה זקוקים לסביבה קצת סטרילית ונטולת מצבי סיכון.
אווי זיו: אלה, למשל, מתמודדים עם מצבי סיכון וכשהם יצאו החוצה לקרית אריה הם כבר פיתחו מיומנויות.
אווי זיו: היכולת של המטופלים האלה להתמודד עם מצבי סיכון היא ירודה.
רחל אבידן: אווי סוקרת את כל המסגרות בפנים.
רחל אבידן: חלק ניכר מהמטופלים מטופלים בקהילה.
רחל אבידן: חלק מהם מכיוון שהם נושרים וחוזרים לרחוב או שהם חוזרים למשפחות ויש כאלה שעוברים לדיור המשכי בקהילה בהסדרים שלנו עם משרד השיכון בשכר דירה מוגדל ושיקום ביחידות יום בקהילה.
רחל אבידן: חבר הכנסת דנון, לא פעם מנכ"ל משרד הרווחה שואל אותי כמה אחוזי הצלחה יש לנו.
רחל אבידן: אמרתי שצריך להחליט איך מגדירים הצלחה אצל דרי רחוב.
רחל אבידן: המטרה הראשונה של העבודה עם דרי רחוב היא חילוץ ולמנוע מוות ברחובות.
רחל אבידן: אז, גם אם קורה, וכבר קרה לנו, שמישהו חולץ מהרחוב והגיע לכאן וקיבל טיפול והוא נפטר פה או בבית החולים, אני חושבת שעשינו למענו משהו והוא לא נפטר בצורה הנלוזה ביותר ברחוב אלא עם צלם אנוש בתוך מיטה עם סדינים נקיים.
רחל אבידן: גם זה עלול לקרות.
רחל אבידן: אחוז המשתקמים בקהילה הוא מאוד נמוך.
רחל אבידן: אווי מתארת פה את המהלך בתוך המסגרת ורק רציתי לציין שיש ערוץ של אנשים שיוצאים חזרה לקהילה.
אווי זיו: עצם העובדה שההידרדרות נבלמת והמטופלים יוצאים וחוזרים ובסיבוב השלישי והרביעי יש איזו התייצבות והם מפתחים תחושת שייכות ואמון למקום ולאט לאט הליכי השיקום מתקדמים יותר.
אווי זיו: יש לנו 3 מסגרות נוספות, כל הנושא של שירותי גמילה.
אווי זיו: אנחנו עוסקים בגמילה בתקופה של בין שבועיים לשלושה שבועות פלוס "ייצוב מתדון".
דני דנון: זה כמו בשאר המרכזים בארץ.
דני דנון: יש לכם ייחוד מסוים?
אווי זיו: יש ייחוד, הנושא של תחלואה כפולה ועיצוב מתדון.
אווי זיו: מטופלים שלא יכולים להגיע למסגרות רגילות של גמילה, מטופלים שסובלים מתחלואה גופנית בעיקר וצריכים לתמיכות סיעודיות נוספות מגיעים אך ורק לכאן.
אווי זיו: דבר נוסף זה הנושא של "ייצוב מתדון".
אווי זיו: אנחנו המסגרת היחידה בארץ – אתה מכיר את המושג מתדון?
אווי זיו: אנחנו משוכנעים שגם עבורם, במוקדם או במאוחר, נצטרך לפתח איזה שירותים פנימתיים.
אווי זיו: הם גם זכאים לשיקום במסגרת שהיא פנימייתית לטווח קצר ולטווח ארוך.
אווי זיו: הם מגיעים לכאן ואנחנו עוסקים בניקוי של סמי רחוב, מייצבים אותם במתדון והם חוזרים חזרה למסגרות האמבולטוריות.
אווי זיו: בקצרה, תחלואה נפשית, תת מסגרת נוספת של תחלואה נפשית והתמכרויות.
אווי זיו: במסגרת זאת יש 16 מיטות.
אווי זיו: זאת מסגרת מאוד מעניינת כי בונים אבחנות מרובות.
אווי זיו: 20 מיטות עבור מטופלים שבעצם אין להם שום אבחנה, מה שנקרא אבחנות מרובות.
אווי זיו: הם לא מספיק חולי נפש, לא מספיק מכורים, לא מספיק דרי רחוב.
אווי זיו: הם סובלים מרב תחלואות ורב לקויות ועוברים אבחון של 6 חודשים.
אווי זיו: אנחנו מתכיילים על אבחון שמייחד אותם.
אווי זיו: עם זה חוזרים לוועדת השמה ומפנים את המטופלים.
רחל אבידן: צריך לומר שהמסגרת הזאת היא מסגרת משותפת למשרד הבריאות ולמשרד הרווחה.
רחל אבידן: זאת מסגרת שהוקמה עקב חוסר במענים.
רחל אבידן: הם לא חסרי הגדרה אלא מרובי הגדרות אבל כל אחד רוצה לומר שהם לא שלו.
רחל אבידן: זה הייחוד של האנשים האלה.
רחל אבידן: אחרי שנים בבית, כשאף אחד לא הכיר בהם והמשפחה כבר זועקת לעזרה, חלקם מכורים ואז הם לא מתאימים לשירותי השיקום ולא לבריאות הנפש.
רחל אבידן: זאת מסגרת שיכולה לקלוט אותם.
רחל אבידן: בגלל השותפות עם משרד הבריאות ועם שירותים שונים במשרד הרווחה.
רחל אבידן: מישהו צריך לקחת אחריות על המשך הסידור שלהם במסגרת פנימייתית.
רחל אבידן: זה הייחוד של המסגרת.
אווי זיו: המסגרת היא מטריה ארגונית רחבה, מטריה מקצועית רחבה כאשר כל אחד יודע למקם את עצמו.
אווי זיו: למסגרת הזאת יש חזון על ובעצם אנחנו תופרים חליפה טיפולית עבור כל מטופל.
אווי זיו: אנחנו לא מתאימים את המטופל למסגרות אלא אל המסגרות למטופל.
אווי זיו: כל אחד מוצא את המקום שלו.
אבי שמילוביץ: הרעיון המרכזי של המסגרת הזאת הוא שמי שמגיע לכאן לא יוצא לעבוד.
אבי שמילוביץ: מגיעים לכאן אנשים שזקוקים לעזרה ולטיפול ללא קשר לעבודה.
אבי שמילוביץ: אם הם יכולים לצאת לעבוד, הם לא צריכים להיות כאן.
דני דנון: מה אחוז העולים בכל המסגרות שהוצגו?
רחל אבידן: 65%.
רחל אבידן: זה אחוז מקביל לנתונים בכל הארץ.
רחל אבידן: 65% מתוך כ-2,000 דרי רחוב ברמה הארצית הם עולים.
דני דנון: מה ההסבר לכך?
דני דנון: מה המרכיבים?
רחל אבידן: התופעה החלה בתחילת שנות ה-90 והיא גם התרחבה ברחבי העולם.
רחל אבידן: בארץ זה היה גל ההגירה הגדול מברית המועצות.
רחל אבידן: זה היה קטלי
רחל אבידן: זאטור מאוד גדול עם משבר של הגירה שפירק משפחות עם דפוסים של שתייה מאוד מאסיבית.
דני דנון: מה הגיל הממוצע של דרי הרחוב העולים?
דני דנון: לגבי הנתונים הארציים, מה אחוז העולים בקרב דרי הרחוב?
רחל אבידן: בארצי הגיל הממוצע הוא בין 45 ל-55.
רחל אבידן: זאת קבוצת הכי משמעותית, חלקם גרושים, חלקם פרודים.
רחל אבידן: חלק מההגדרה של דרות רחוב היא שלמעשה אין תמיכה של רשת חברתית כלשהי, לא משפחה וניכור.
דני דנון: מה החלוקה בין גברים לנשים?
רחל אבידן: 13% נשים השנה.
רחל אבידן: בשנה שעברה היינו על 10% נשים.
רחל אבידן: כ-90% הם גברים.
דני דנון: אם היית צריכה לאפיין, האם מדובר במישהו שנולד בארץ?
רחל אבידן: לא.
דני דנון: הוא התחתן ונפרד והיה פירוק של משפחה.
רחל אבידן: כן.
רחל אבידן: ההגירה היא קטליזאטור מאוד רציני.
דני דנון: שהוביל לשתיה ומשם לרחוב.
רחל אבידן: חלקם הגיעו עם דפוסים של שתייה.
רחל אבידן: זאת ביצה ותרנגולת אבל ברור שאת הרחוב אי-אפשר לשרוד ללא מיסוך.
רחל אבידן: המיסוך זה או שתייה או סמים.
רחל אבידן: חלקם הגיעו עם דפוסי שתייה או התמכרות לאלכוהול וזה החלק של מיסוך כדי לשרוד.
רחל אבידן: סמים או האלכוהול זה אחד והפרעות נפשיות.
רחל אבידן: החולי "מאפשר" את ההישרדות ברחוב.
אווי זיו: מבחינה ערכית אני חושבת שזאת היתה הגירה ולא עלייה.
אווי זיו: אחוז גבוה מהם לא יהודים.
דני דנון: האם הם הגיעו לישראל כדרי רחוב או שבישראל הם הפכו לדרי רחוב.
רחל אבידן: הם לא הגיעו כדרי רחוב.
אווי זיו: הם הגיעו לארץ, התגרשו.
רחל אבידן: היה פירוק של המשפחות.
רחל אבידן: אנחנו מכירים את המשפחות הפטריאכליות, המאוד דומיננטיות.
רחל אבידן: זה פירוק של משפחה.
רחל אבידן: בדרך-כלל הגבר הוא זה שעזב והדרדר.
רחל אבידן: ממחקרים בכל מיני תחומים רואים שנשים מסתגלות יותר מהר מהגברים.
רחל אבידן: הגברים איבדו כאן את מעמדם.
מריה פודגייצקי: במרכז צעדים אנחנו מטפלים באנשים שנמצאים בקצה הרצף.
מריה פודגייצקי: מדובר באנשים שאנחנו מאמינים שיש להם אופק שיקומי, טיפולי או מסגרות המשך שיכולים לשפר את מצבם.
מריה פודגייצקי: אנחנו מדברים על מישהו שאנחנו פוגשים ברחובות תל-אביב, מצבם גרוע, לא ברור מי האדם, יש לו המון מחלות, יש לו רגל שבורה, הוא מכור והוא בקריז.
מריה פודגייצקי: בעצם קשה לתאר מסגרת אחת שתוכל להתמודד עם מגוון כזה של בעיות.
מריה פודגייצקי: המסגרת שלנו אמורה לתת לזה מענה.
מריה פודגייצקי: אנחנו מטפלים באוכלוסיה שבגלל מצבה הפיזי והנפשי הקשה, הם לא מביעים רצון לטיפול.
מריה פודגייצקי: הם מוותרים, הם שוכבים ברחוב ובעצם מחכים שהחיים האלה יסתיימו.
מריה פודגייצקי: פה באמת נכנסים לתמונה שירותי הרווחה שמחפשים איזה ניצוץ של רצון לחיות והם מגיעים אלינו.
מריה פודגייצקי: האוכלוסייה מורכבת מדרי רחוב ומהתמכרויות.
מריה פודגייצקי: ההבדל הוא שלדרי רחוב אין בית בכלל ולחלק מהתמכרויות אולי יש בית אבל לרוב הם נזרקו החוצה או שהבית לא יכול להכיל אותם.
רחל אבידן: ההבדל פה הוא שלפעמים הבית יכיל אותם חזרה.
מריה פודגייצקי: יש לאן לשאוף אבל כמו שאמרו, מבחינת המכנה המשותף, איכשהו הם כולם ברחובות.
מריה פודגייצקי: במרכז אנחנו מנסים לתת מענה לכל מה שאדם צריך ולתת להם איזו חוויה אחרת.
מריה פודגייצקי: זה מתחיל מ"לגרד" אותם מבחינה פיזית ולהוציא בגדים שנדבקו לעור.
מריה פודגייצקי: אנחנו נותנים להם סדר יום מובנה.
מריה פודגייצקי: לנו זה נראה מובן שקמים בבוקר, אוכלים ארוחת בוקר וכדומה.
מריה פודגייצקי: אלה אנשים שאין להם סדר יום.
מריה פודגייצקי: אלה אנשים שלא יכולים להבין שהדברים לא קורים כאן ועכשיו.
מריה פודגייצקי: הכול נעשה תוך כדי גמילה ותוך כדי כל מיני הליכים גופניים שהם מתחילים לחוות.
מריה פודגייצקי: כמובן שזה מלווה בטיפול פסיכו-סוציאלי שזה הלב.
מריה פודגייצקי: אחרי שאדם ירגיש טוב יותר סביר להניח שהוא ירצה לחזור לרחוב.
מריה פודגייצקי: זאת תחושת מסוגלות פיקטיבית אבל מבחינתו הוא יכול לצאת ולהשיג סם.
מריה פודגייצקי: אנחנו מנסים להגיע לשיקום תפקודי.
מריה פודגייצקי: אנחנו רואים שלאנשים האלה יש הרבה יכולות.
מריה פודגייצקי: אנחנו לא מלמדים אותם אבל אנחנו רואים שיש להם את זה.
מריה פודגייצקי: הם פשוט לא עסקו בזה המון זמן.
מריה פודגייצקי: פתאום מסתבר שאחד יודע לבשל, השני יודע לנקות, אחד היה נגר וכדומה.
מריה פודגייצקי: כל דבר שאפשר להראות להם שהם מסוגלים אנחנו משתדלים להתרכז בזה.
מריה פודגייצקי: כמובן שיש את המרכז התעסוקתי שפועל במתחם.
מריה פודגייצקי: השילוב של כולם, יחד עם טיפול בקבוצות.
מריה פודגייצקי: יש לנו קבוצות שניתנות בשפה הרוסית.
מריה פודגייצקי: כל הזמן אנחנו צריכים להתאים עצמנו לאוכלוסייה של דוברי רוסית כי זאת אוכלוסייה גדולה.
מריה פודגייצקי: יש לנו נגרות, יש לנו פינה חקלאית, יש לנו טיפוח סביבתי ופינת חי.
מריה פודגייצקי: אנחנו משתדלים לגוון.
מריה פודגייצקי: חשוב להגיד שבאיזה שלב אנשים מחפשים איך לצאת מפה החוצה.
מריה פודגייצקי: הם מרגישים שהם מיצו את המקום ולכן אנחנו מנסים ליצור קשת רחבה של אפשרויות.
מריה פודגייצקי: בוא נראה מה ייתן לך את התחושה שתרצה להישאר פה עוד קצת.
מריה פודגייצקי: כמו שרחל אמרה, בשלושה החודשים הראשונים המלחמה היא רק שלא יצאו חזרה לרחובות.
מריה פודגייצקי: הטיפול הוא לא בכפיה ולכן אנחנו צריכים למצוא דרך לשווק את עצמנו נכון.
מריה פודגייצקי: בסימון הכחול אתם יכולים לראות שירותים שניתנים גם בשפה הרוסית.
מריה פודגייצקי: אחד הדברים החשובים שנעשים במסגרת הזאת הוא שכל מערך הטיפולים והשירותים ניתן במקום.
מריה פודגייצקי: פרט אולי לרופאים ספציפיים הכול נעשה פה ולא צריך לטרטר את האדם.
מריה פודגייצקי: אם הוא צריך אורולוג – יש.
מריה פודגייצקי: אם הוא צריך דיאטנית – יש.
מריה פודגייצקי: אם הוא צריך אשפוז כמה ימים בבית חולים הוא יקבל את זה פה.
מריה פודגייצקי: הוא יכול לקבל גם שירות פסיכו סוציאלי.
מריה פודגייצקי: כל השירותים האלה ניתנים בתוך המסגרת וזה אומר לא לטרטר אנשים וזה מאוד חשוב.
מריה פודגייצקי: לגבי ההתפלגות.
מריה פודגייצקי: בשנת 2010 עשינו סטטיסטיקה בקשר לדוברי שפות שונות.
מריה פודגייצקי: כמו שאתם יכולים לראות 54% אחוזים מכלל המטופלים בדרי רחוב הם דוברי רוסית.
מריה פודגייצקי: בהתמכרויות זה בערך 42%.
דני דנון: האם לפני גל העלייה היה טיפול בדרי רחוב?
רחל אבידן: לא היה טיפול כזה, לא היה שירות כזה ולא עלה הצורך הזה.
רחל אבידן: היום אנחנו מאוד מדגישים את האבחנה בין מחוסרי דיור לדרי רחוב.
רחל אבידן: מחוסרי הדיור באוהלים ברוטשיליד, לצורך העניין, לבין דרי הרחוב שיש להם עוד סממנים רבים נוספים ליד זה: ניכור חברתי, חוסר במסמכים, פגיעה נפשית, פיזית וכדומה.
דני דנון: יש חלוקה כמה יהודים וכמה לא יהודים?
מריה פודגייצקי: הרוב מגיעים ברישום שהם יהודים אבל אנחנו רואים בשיחות שחלקם לא יהודים.
רחל אבידן: המספר הוא לא מספר אמיתי.
רחל אבידן: לצורך העניין הטיפולי זה לא חשוב.
רחל אבידן: סטטיסטית, מבחינת נתונים דמוגרפים אנחנו לפעמים שואלים את עצמנו אבל אין את הנתון האמיתי.
רחל אבידן: כמו שמריה אומרת, הרבה מהם באים מכוח חוק השבות בכל מיני צורות ואנחנו לא יודעים את הנתון האמיתי.
מריה פודגייצקי: יש אחוז מאוד מאוד קטן.
מריה פודגייצקי: אני מדברת על סטטיסטיקה ל-2010-2011.
דני דנון: היו אצלכם יוצאי אתיופיה?
אבי שמילוביץ: כן.
אווי זיו: יש להם משפחות, הם לא דרי רחוב.
אווי זיו: בדרך-כלל יש חמולה מסביבתם.
אווי זיו: אצלם הבעיה היא יותר ההתמכרות.
אבי שמילוביץ: זה יותר בהיבטים של התחלואה.
אבי שמילוביץ: בגריאטרי יש לנו כבר פלח שמתחיל לגדול.
אבי שמילוביץ: אחרי החשיפה של המשפחה והחיבוק המשפחתי, אנחנו רואים אותם בשלב אחר.
אבי שמילוביץ: הם מגיעים יותר פצועים, יותר חבולים, יותר חולים והרבה יותר מאובחנים כך שזה יותר קל.
אבי שמילוביץ: יחסית הם לאשפוזים ארוכי טווח ולא להיבט של דרות רחוב.
אבי שמילוביץ: הם פחות כאן ויותר בגריאטריה.
רחל אבידן: אני יכולה לומר שבמסגרת מרובי האבחנות, מתוך 20 מכסות יש לנו 3 מטופלים אתיופיים, נפגעי ראש.
רחל אבידן: שניים מהם נמצאים בחלופת מעצר.
רחל אבידן: הם כולם מכורים לאלכוהול.
רחל אבידן: מדובר באתיופים צעירים.
רחל אבידן: אחד בן 21 ושניים בני 35 לערך.
אווי זיו: אני חושבת שעוד כמה שנים זה יתחיל להיות בעייתי.
רחל אבידן: יהיה גל.
דני דנון: מה יהיו המאפיינים שלו?
אווי זיו: תחלואה נפשית, פגיעות, סוג של נידוי מהמשפחות.
אווי זיו: אפילו המשפחות האתיופיות כבר לא יוכלו להתמודד.
מריה פודגייצקי: זה מגיע מזווית של עבירות על החוק בעיקר.
מריה פודגייצקי: אני חושבת שהאוכלוסייה האתיופית צפה למקומות טיפוליים, במיוחד במפגש שלהם עם החוק ואז מתחילים לעשות את האבחנות ורואים שיש דברים נלווים.
מריה פודגייצקי: נדיר שהם נפלטים לרחובות.
אווי זיו: בעיקר יש תחלואות נפשיות.
מריה פודגייצקי: הרבה פעמים אנחנו בתחושה שהאנשים האלה צריכים לחזור עוד פעם במטוס ולקרב להם את המדרגות טוב יותר.
מריה פודגייצקי: התחושה היא שהאנשים לא נקלטו טוב בארץ.
מריה פודגייצקי: הם הגיעו וקיבלו איזו תמונה מעוותת ממש בחודשים הראשונים של השהייה שלהם בארץ.
מריה פודגייצקי: אנחנו בכלל לא מצליחים להבין מה קרה מאז שהם עלו לארץ.
מריה פודגייצקי: האם היה משהו חיובי בדרך?
מריה פודגייצקי: האם יש איזו חוויה?
מריה פודגייצקי: השנה הוצאנו מטופלים לטיול בספארי.
מריה פודגייצקי: אנשים שאלו שאלות גיאוגרפיות כמו: איפה אני נמצא?
מריה פודגייצקי: האם זה בארץ?
מריה פודגייצקי: זה במרכז?
מריה פודגייצקי: איפה אני נמצא?
מריה פודגייצקי: זה היה מדהים כי אני מדברת על אנשים שנמצאים 13 שנים בארץ.
מריה פודגייצקי: אין להם מושג איפה הם נמצאים.
מריה פודגייצקי: מעבר למדינת תל-אביב בחצר האחורית הם לא יודעים איפה הם נמצאים.
גיל פנחסי: אולי זאת תוצאה של קליטה ישירה.
מריה פודגייצקי: מדובר בעליות שבין השנים 1990-1999.
מריה פודגייצקי: כלומר, מדובר באנשים שנמצאים בארץ מעל 10 שנים.
מריה פודגייצקי: אנחנו חווים איתם פה מצב של אנשים שמתחילים הכול מעכשיו.
מריה פודגייצקי: 50% מתוך האנשים שמגיעים לפה לא מדברים עברית כלל.
מריה פודגייצקי: הם לא מצליחים להבין מילה אחת בעברית.
מריה פודגייצקי: לא הצלחנו להבין מהם איפה הם עבדו, לא נרשם שום דבר מסודר מהיום הראשון שלהם בארץ.
מריה פודגייצקי: כולם סובלים מבעיית אלכוהול.
מריה פודגייצקי: אי-אפשר לדעת מה קדם למה אבל אין אחד שלא סובל מזה.
מריה פודגייצקי: הם סובלים מתחלואה גופנית או נפשית כתוצאה ממה שעבר עליהם.
מריה פודגייצקי: כמובן שאין להם רשתות תמיכה של המשפחה.
מריה פודגייצקי: גם אם יש להם משפחה, הם לא בקשר איתם ואין להם מושג איפה הם גרים.
מריה פודגייצקי: מכאן אפשר להבין את חשיבות האולפן שפועל במרכז צעדים.
מריה פודגייצקי: אמנם בשלב הראשון הטיפול הרפואי הוא הדומיננטי אבל אם אני מדברת על קבוצות טיפוליות או טיפול בהתמכרות או מיומנויות חברתיות, הנושא של אולפן הוא המרכיב הכי בסיסי שאנחנו צריכים לספק לאנשים האלה.
דני דנון: מי שנמצא פה יותר מ-10 שנים ולא מדבר עברית, לא נכנס לאולפן?
מריה פודגייצקי: על זה אני רוצה לדבר איתכם.
מריה פודגייצקי: מבחינת זכאות, האנשים האלה לא זכאים לאולפן.
מריה פודגייצקי: זכאות לאולפן זה פחות מ-10 שנים בארץ.
מריה פודגייצקי: יותר מזה.
מריה פודגייצקי: גם אנשים שנמצאים בארץ פחות מ-10 שנים.
מריה פודגייצקי: כשעלו הם נרשמו לאולפן, היו שם יומיים, הזדמנה להם עבודה והם עזבו והזכאות שלהם מפסיקה.
מריה פודגייצקי: האנשים האלה לא למדו את השפה.
דני דנון: אם יש לך מישהו שלא מדבר עברית ויש מורה לעברית.
דני דנון: האם הוא נכנס לשיעור?
מריה פודגייצקי: אנחנו נכניס אותו כתוספת לאנשים שזכאים.
מריה פודגייצקי: הוא יהיה נוכח שם אבל אנחנו לא יכולים להרחיב כיתה עד אין סוף.
מריה פודגייצקי: אנחנו יכולים להזרים שניים שלושה נוספים.
דני דנון: אני מבקש לקבל התייחסות.
מרינה שוורץ: לגבי אלה שלא זכאים, האם ניסיתם לפנות אלינו במרוכז עם השמות?
מריה פודגייצקי: בוודאי.
מריה פודגייצקי: כל שנה אנחנו מנסים ומסבירים וכותבים.
מריה פודגייצקי: אנחנו שולחים רשימה והרשימה הזאת מצטמצמת וחוזרת.
רחל אבידן: תעבירו את הרשימה דרכי ואנחנו נעבוד מול משרד הקליטה.
מרינה שוורץ: ישנה ועדה שיכולה לאשר את הזכאות.
מרינה שוורץ: אם זה משהו קבוע ויש מספר אנשים שאתם יכולים להצביע עליו - - -
מריה פודגייצקי: מדובר ב-20 פלוס שזקוקים.
מרינה שוורץ: אנחנו נבדוק את האפשרות להתאים את האולפן לאלה שלא זכאים.
מרינה שוורץ: זה מידע שרק כרגע הגיע אלינו.
מריה פודגייצקי: אנחנו שמחים שאתם פה.
מריה פודגייצקי: הגשנו את זה כל שנה.
מריה פודגייצקי: למזלנו אנחנו נמצאים במתחם שיש בו הרבה מסגרות.
מרינה שוורץ: יש לנו אולפנים למכורים, למשל בנתניה, שלא זכאים ופתחנו אולפנים במסגרת אחרת.
מרינה שוורץ: נבדוק את האפשרות לתמיכה פה.
מרינה שוורץ: תעבירו אלי את הרשימות ואנחנו נבדוק.
מריה פודגייצקי: באמת מצאנו את עצמנו מגייסים גם ממסגרות אחרות שנמצאות פה במתחם בשביל להגיע ל-11 זכאים.
מריה פודגייצקי: בכל המסגרות יש צורך.
מריה פודגייצקי: האולפן הוא מאוד משמעותי לטיפול.
מריה פודגייצקי: אפרופו לגבי הזכאות.
מריה פודגייצקי: העיגול הגדול מסמל את כל דוברי הרוסית עולים מחבר העמים.
מריה פודגייצקי: כאשר אני מדברת על כאלה שלא זקוקים לאולפן אני מתכוונת לאנשים שמסתדרים, שאפשר לתקשר איתם, הם קצת כותבים.
מריה פודגייצקי: אלה המסומנים באדום אלה אנשים שמדברים ברמה בסיסית, כן, לא ולא מעבר לזה.
מריה פודגייצקי: אפשר להסביר להם משהו מאוד בסיסי אבל אי-אפשר לנהל איתם קשר טיפולי בשפה הזאת.
מריה פודגייצקי: מתוכם, 21 אלה אנשים שלא מדברים אף מילה ומתוכם מה שמסומן בכתום, הם בעצם אנשים שעונים על קריטריונים.
רחל אבידן: אפשר לקבל את המצגת?
מריה פודגייצקי: אתם תסתובבו עכשיו בחצר ותראו את אותם מראות קשים שרואים ברחובות, של אנשים צעירים שלא ברור באיזה גיל הם, איך הם בכלל מתפקדים וכדומה.
מריה פודגייצקי: אתם תיראו אותם היום בתפקוד.
מריה פודגייצקי: אני חושבת שאנחנו מצליחים לשקם.
מריה פודגייצקי: רחל אמרה שאנחנו מצילים אנשים ממוות ברחובות ואנחנו רואים גם הצלחות אחרות וזה מרגש.
מריה פודגייצקי: אנחנו גם רואים נפילות.
מריה פודגייצקי: הדרך עם כל מטופל היא דרך ארוכה.
דני דנון: לפני שאנחנו מתחילים, כמה שאלות ברמה הארצית.
דני דנון: כמה דרי רחוב יש בסך-הכול.
רחל אבידן: כ-2,000 ואנחנו מניחים שיש עוד כ-1,000 שאנחנו לא מכירים.
רחל אבידן: הוצאנו עכשיו מכרז לעשות סקר שיעזור לנו למפות את ה-1,000.
דני דנון: אם כך, ההערכה היא שיש 3,000 בכל הארץ.
רחל אבידן: זאת הערכה.
רחל אבידן: זאת הערכה די היסטורית שמסת
רחל אבידן: מכת על סקירה ספרותית בינלאומית.
רחל אבידן: אני רוצה את זה מחדש.
דני דנון: לכמה אתם מגיעים?
רחל אבידן: לכ-2,000.
רחל אבידן: ישנם 1,800 איש שמוכרים בשירותי הרווחה ברמות שונות, החל מכאלה שנמצאים בקשר עם עובד סוציאלי במסגרת אמבולטורית וכלה באלה שנמצאים בקרית שלמה במסגרת הארצית ויוצאים חזרה לקהילה.
רחל אבידן: כמו שאמרתי קודם, יש לנו הסדר עם משרד השיכון לסיוע מוגבר בשכר דירה.
רחל אבידן: הם מקבלים שכר דירה יותר גבוה לתקופה של 4 שנים על-מנת לבסס אותם.
רחל אבידן: ברגע שהגדרנו אותם דרי רחוב הם מקבלים את הסיוע הזה כדי לבסס אותם בקהילה, אם זה בעבודה או בעבודה משקמת על-מנת לחזק את החלק הזה.
רחל אבידן: כל התקופה הזאת הם מחויבים להיות בקשר עם עובד סוציאלי שמדווח למשרד השיכון.
רחל אבידן: התהליך השיקומי של דרי רחוב, ככל שהם יותר זמן ברחוב, מעל לשנה, כך הוא ארוך יותר וקשה יותר ולפעמים הוא בלתי ניתן.
רחל אבידן: שוב, כדי למנוע מוות ברחובות אנחנו למעשה מאפשרים להם כמעט דלת מסתובבת.
רחל אבידן: אני לא מגבילה את מספר הפעמים שאדם יכול להיכנס ולפעמים שוב ושוב בצורה סיזיפית ומתסכלת.
דני דנון: איך מגיעים אליכם אותם 1,000 שהם לא נמצאים ברדאר?
דני דנון: הם מגיעים על-ידי הפרת חוק שהמשטרה מדווחת?
דני דנון: איך נקלטים אצלכם במאגר?
רחל אבידן: הרשויות המקומיות נדרשות לסיורים ברחובות ושבחורף הסיורים מתוגברים.
דני דנון: בואי ניקח את עיריית תל-אביב לדוגמה.
רחל אבידן: תל-אביב מכילה כשליש מדרי הרחוב בארץ.
רחל קור: חשוב להבין שדרי הרחוב זאת הגדרה מסוימת.
רחל קור: אתה רואה ברחובות קבוצה לא מבוטלת של אנשים שהם לא דרי רחוב, הם מחוסרי דיור.
רחל קור: ניקח למשל את קבוצת האתיופים.
רחל קור: אתה רואה הרבה אתיופים שנמצאים בתחנה המרכזית ומסתובבים ברחובות אבל יש להם הורים עם בית באשקלון, בקרית גת או בבאר-שבע.
רחל קור: הם לא נחשבים לדיירי רחוב, הם מחוסרי דיור אבל אתה רואה אותם כי זה ברחוב.
רחל קור: יש נשים שעוסקות בזנות ויש להם איזו דירה שהם שכרו.
רחל קור: עדיין רוב החיים שלהם ברחוב אבל הן לא דרות רחוב.
רחל קור: זאת קבוצת אוכלוסייה שגם היא אוכלוסייה מאוד קשה.
רחל קור: אני נציג של השירות להתמכרויות ועבור האוכלוסייה הזאת באמת נתנו מכסות בתוך קריית שלמה.
רחל קור: זאת אוכלוסיית רחוב אבל הם לא דרי רחוב בהגדרה.
רחל אבידן: עובדים זרים, מהגרי עבודה אינם נכללים.
רחל אבידן: חשוב להדגיש: השירות שניתן הוא לאנשים שיש להם אזרחות או תושבות.
רחל אבידן: זה השירות שאליו מחויבת המדינה, למעט אנשים שהם במצבי סיכון, שגם אם יגיעו לחדר מיון הם יקבלו את הטיפול, במסגרת האמנות הבינלאומיות.
רחל אבידן: מבחינת טיפול, כפי שמתואר פה או בהגדרה של דרי רחוב, אנחנו בפירוש עושים אבחנה בין מחוסרי דיור לדרי רחוב, בין אסירים משוחררים לדרי רחוב, בין מהגרי עבודה למיניהם שאפשר לראות ברחובות תל-אביב.
רחל אבידן: יש לנו שני מקלטים גדולים, אחד של 60 מיטות, לאנשים שהם עדיין משתמשים בפועל.
רחל אבידן: אלה בתי מחסה ללינה בלבד.
רחל אבידן: הטיפול הוא ביחידת יום ושם מנסים לשדל אותם להגיע.
דני דנון: יש עוד ערים בישראל שיש בהם ריכוז?
רחל אבידן: בירושלים יש כ-200, בחיפה יש כ-200.
רחל אבידן: אני יכולה להעביר לך מצגת של הפילוח הדמוגראפי.
דני דנון: איך מגיע הדיווח?
דני דנון: את אומרת שפקח עירוני אמור לעלות על העניין?
רחל אבידן: גם.
רחל אבידן: יש דיווחים של אזרחים למוקד העירוני.
רחל אבידן: יש עובדים סוציאליים שעושים סיורים ומתלווים לשיטור העירוני.
דני דנון: תושב תל-אביב שגר ברוטשילד וראה מישהו תחת החלון שלו - - -
רחל אבידן: הוא יכול להתקשר ל-106.
רחל אבידן: יגיע מדריך של היחידה לדרי רחוב בתל-אביב ששמו מישל.
רחל אבידן: לא פעם בדקתי את המוקד העירוני.
רחל אבידן: ראיתי מישהו ברחוב ובדקתי כמה זמן לוקח.
רחל אבידן: הוא מסייר עם רכב בשעות היום ובשעות הלילה.
רחל אבידן: בחורף הם מסיירים עם שמיכות, עם טרמוסים ועם מנות חמות.
דני דנון: מה הוא אמור לעשות?
רחל אבידן: לפעמים הוא מכיר את האדם הזה והוא יודע שהוא הולך לישון בגגון אז הוא יעזור לו להגיע.
רחל אבידן: אם האדם יסכים, הוא יביא אותו ליחידה עצמה.
רחל אבידן: אם הוא מוכן, לפעמים מפנים אותו באותו הרגע לגמילה פיזית ולהמשך טיפול.
רחל אבידן: יש כאלה שהם סרבנים עיקשים.
רחל אבידן: לא נעים לי להלאות אתכם בתיאורים לא נעימים אבל לפעמים אני מקבלת טלפון מיואב בתל-אביב שהרגל של האדם נמצאת בריקבון ויש בה תולעים.
רחל אבידן: אז צריך לשאול מה עושים?
רחל אבידן: האם בית משפט יאפשר להפעיל חוק חוסים?
רחל אבידן: האם הוא מסכן את עצמו?
רחל אבידן: אנחנו מנסים ללכת בכל הדרכים כדי להציל את האדם.
רחל אבידן: נעשה את זה גם אם אנחנו יודעים שנכניס אותו לפה הוא יהיה כאן חודשיים או שלושה.
רחל אבידן: לפעמים הוא ייפלט אבל לפעמים הוא יתחזק.
רחל אבידן: בציניות אומר שמשרד האוצר לא תמיד אוהבים אותנו כי אנחנו מחזיקים אותם בחיים יותר.
יוסי בר-נוי: זה נשמע נורא.
רחל אבידן: זה נשמע נורא אבל זה אמיתי, לא נעים לי להגיד.
רחל אבידן: זאת הזדמנות להגיד לכל העובדים בארץ וגם בקרית שלמה, שמתעסקים עם דרי רחוב, שזאת האוכלוסייה האחרונה בקצה הרצף, החוליה הכי חלשה בחברה.
רחל אבידן: אני חושבת שמוסרית חברה נמדדת על-פי הטיפול בחולייה האחרונה שבה.
רחל אבידן: בפני כל אחד מהם אני מורידה את הכובע האישי שלי.
דני דנון: יש רשויות שאת יכולה לציין לחיוב או לשלילה מבחינת הטיפול בדרי רחוב, שיש להם פחות רגישות או יותר רגישות?
רחל אבידן: אני אזהר ואגיד מעט.
דני דנון: תצייני את כל הטובים, מי שרע תגידי מעט.
רחל אבידן: יש את עיריית תל-אביב, למשל, כי אין להם ברירה.
רחל אבידן: לפעמים אני אומרת למנכ"לים ולראשי ערים שיצרפו את חזות העיר ומשם תיקחו תקציבים ואנשים.
רחל אבידן: יש רשויות כמו אילת שיודעים להעלות אנשים על אוטובוסים ולשלוח אותם למקומות אחרים.
רחל אבידן: יש לנו תצהירים כתובים של אנשים.
רחל אבידן: באיזה לילה הגעתי עד ראש עירית אילת.
רחל אבידן: אוטובוס הגיע לירושלים, כולל שני אנשים שהגיעו לבתי חולים וכך זה הגיע אלי.
רחל אבידן: יש לי תצהירים כתובים של אנשים.