GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שבתאי שביט: לגבי רישום הנספים, אמנם לא התכוננתי לקראת הדיון ואין לי מספרים אבל אני יכול לאשר את העובדה שבמהלך המבצע הזה, שנמשך מ 79' עד 90', אחת עשרה שנה, היו נספים - -
דני דנון: האם היה רישום שלהם?
שבתאי שביט: אינני יודע, אינני יודע.
שבתאי שביט: לא התכוננתי לדיון עם מספרים ואינני יודע, אני יודע לאשר רק שהיו נספים.
שבתאי שביט: היו נספים כתוצאה מן התנאים האובייקטיביים שבהם העלייה הזו התקיימה.
שבתאי שביט: קהילה שלמה שחייתה באתיופיה ונדדה בקבוצות קטנות וגדולות של זקנים, ילדים, נשים, נשים בהריון, עשו את כל הדרך מאתיופיה לסודן ברגל, טופוגרפיה מאד קשה, תנאים פיזיים מאד מאד קשים, מורי דרך ושודדים למיניהם וחיות טרף ובמסגרת כל ענין הנדידה מאתיופיה לסודן היו מקרים שאנשים נפטרו בדרך.
שבתאי שביט: אני מניח שבאיזשהו מקום צריך להימצא רישום של השמות והאירועים, דני לימור היה אחד הראשונים של המבצעים האלה, ודאי יהיה לו מה להוסיף לדברים שלי.
שבתאי שביט: כאמור, מבחינת המספר והזהות של הנספים יש למצוא את החומר בארכיונים למיניהם.
שלמה מולה: תודה רבה ליושב הראש, אני מאד מעריך את העובדה שאתה מקיים את הדיונים בנושאים שמעסיקים אותנו.
שלמה מולה: תודה רבה גם לשרת הקליטה על השתתפותה ואני יודע אילו פעולות אֲת מקדמת בענין הזה.
שלמה מולה: הבקשה הזו איננה -ואסור באמצעות הדרישה הלגיטימית הזו להטיל דופי ושלא ישתמע שמישהו רוצה להטיל דופי בפעולתם הנועזת של אזרחי המדינה, אנשי המוסד ואני חושב שזו ההזדמנות ראש המוסד לשעבר להביע הערכה לתעוזה של אותם פעילים וביניהם כמובן דני לימור, זובי יונה ועוד רבים אחרים, גם בני הקהילה שהיו שותפים לתהליך הזה, וקודם כל נעריך את פועלם.
שלמה מולה: דבר שני, ואני נרגש לומר שגם אחי לא זכה לעלות לארץ, הוא עלה על משאית יחד עם הורי ואחותנו הקטנה ואילו שבעת אחי עלו על משאית שנשברה.
שלמה מולה: ובסופו של דבר הם הוחזרו למחנות הפליטים שם אחי חלה ונפטר בדרך מגדריף לחרטום, על המונית והיתה לו דיזנטריה וכנראה שמעיו נקרעו.
שלמה מולה: איננו יודעים אפילו היכן הוא קבור.
שלמה מולה: רוב הנוכחים כאן, איבדו את יקיריהם וההנצחה, יש לומר זאת ביושר, במידה מסויימת ממשלות ישראל התחמקו מלהקים את האנדרטה.
שלמה מולה: האנדרטה הזו הוקמה גם בגלל הלחץ של בני הקהילה ואני מצביע על אורי רידא, שהגיש בג"צים, כתוצאה מפעולותיו משרד הקליטה נאלץ לקבל החלטה, מי שהיתה אז שרת הקליטה ציפי ליבני קיבלה את ההחלטה והסמיכה את אריה קורז לעסוק בהקמת האנדרטה וכולנו מתגאים בכך.
שלמה מולה: בסופו של דבר האנדרטה הפכה להיות מפוארת ואפילו היה ויכוח עם ההסתדרות הציונית לגבי המיקום בהר הרצל והתקבלה החלטת ממשלה שיום ירושלים יהיה יום זכרון ממלכתי.
שלמה מולה: וכולנו גאים ושמחים על כך.
שלמה מולה: יחד עם זאת, המספרים שקיבלנו הם שונים, ואין זה חשוב כרגע כי מה שחשוב הוא לנקוט בגישה פתוחה לאיתור השמות.
שלמה מולה: ואני יודע ומסכים עם שרת הקליטה שצריך לעמוד שופט בדימוס בראש ועדה שבה ישתתפו גם בני הקהילה שהשתתפו באותו המסע, כשיהיה נציג לכל עיר ממנה יצא מסע, ונציגים ממסעות מזמנים שונים כי המידע מכל הקבוצות מחוייב לוועדה הזו שתקום.
שלמה מולה: מזכיר כאן את חבר הכנסת יאיר סבן שהיה שר הקליטה לשעבר ופרופ' קורינלדי שמכיר וליווה את יוצאי אתיופיה, אנשי המוסד כמובן ובני הקהילה כמובן ואז לקבץ את הפעילים שעבדו בסודן, אפשר להיעזר בהם כדי לאתר את השמות.
שלמה מולה: הויכוח הוא בין ההסתייגות של המדינה בשאלת התביעה לפיצויים אבל אני "לא שם".
שלמה מולה: אני לא חושב שההורים שלי יבקשו לקבל פיצויים עבור בנם שנספה בסודן וזו לא השאלה.
שלמה מולה: השאלה החשובה היא איתור השמות והנצחת השמות ולכן, הדבר הזה חייב להתקבל בהסכמה מלאה, הוא חייב להיות בהסכמה ואסור שמישהו ינסה לנכס לעצמו את הפעולה הזו כי היא צריכה להיות ממלכתית, שהיא נטולת עסקנות והיא אמורה להיות בלב טהור, לא באים לחפש אשם, אין צורך להפנות אצבע מאשימה ולכן, כל מה שיידרש לתת בצורה ממלכתית כדי להגיע לאיתור השמות ולידיעה שלהם ניתן.
שלמה מולה: בסופו של דבר, לשיטתי, אותם אלה שנספו היו רוצים שנעלה אותם לכאן כי היו בדרכם לירושלים, אף אחד מן הנספים לא היה רוצה שיווצר ויכוח בגללם.
שלמה מולה: מציע מכאן לבני הקהילה שלנו, לתת קרדיט מיוחד לאנשים שפעלו שם כי אנחנו יודעים מה היו התנאים שלהם ואותם יוצאי אתיופיה, שגם בסודן פעלו יחד כמו דני טימור ואחרים ובסופו של דבר נוכל להגיע לסיום.
שלמה מולה: מה שכן, מבקש שלא ייזרקו מספרים לאויר והלוא רק אורי באופן עצמאי איתר שמונה מאות או אלף אנשים.
שלמה מולה: החשוב הוא לבדוק את השמות בלי ויכוח.
שלמה מולה: תודה רבה ליושב הראש ולכל הנוכחים.
דני דנון: מבקש מדני לימור, שהיה בשטח זמן רב: נא התייחסותך גם לנושא הרישום, אני מניח שבזמן הפעילות לא היה זמן להתעסק בזה.
דני דנון: האם ידוע לך על מאגר של שמות או על רישום של הנספים?
דני לימור: בוקר טוב.
דני לימור: אפתח בהזדהות עם שאמר חבר הכנסת שלמה מולה, כי זה נושא שהוא מעל לכל ויכוח, גם בתוך הקהילה וגם בין הקהילה למוסדות וכל מי שעוסק בענין הזה כרגע, המוטיבציה המאחדת את כולם היא הרצון לעשות צדק עם הנופלים, זה הדבר הראשון ואם לא נצא מתוך הנחה ברורה וכולם לא ישתפו פעולה בענין הזה אז שוב יתמסמס כי זה רצה כך וההוא רצה אחרת.
דני לימור: למעשה, שבתאי שביט, שהיה ראש המוסד ומכיר היטב את כל הסיפור הזה והיה גם פעיל בקהילה ונשאר מחובר אליה, הנסיבות שבהן האנשים האלה נפלו, ועכשיו אני מתייחס לשאלה שלך, אנחנו לא ניהלנו רישום כיון שבשטח היינו עסוקים בכל הנושאים המבצעיים, לארגן את האנשים, לשלוח אותם לארץ בדרכים כאלו ואחרות עליהן אתם ודאי יודעים, דרך האויר, דרך הים, דרך עיר הבירה אבל, כן שמענו את הסיפורים האלה ולאורך כל התקופה הזו היו פעילים מרכזיים של בית ישראל, החל מן הראשון, פרדה אפלום זכרונו לברכה ואחריו זימנה בראנו ואחרי זה דני אסמאני ז"ל, ואחריו עזרה תזזו, אלה אנשים שבאו מן הארץ, היו כבר אזרחים שחברו למוסד, היו לוחמים של המוסד בדיוק כמו כל אחד מאתנו ופעלו בשטח.
דני לימור: בהמשך זכריה, שהוא גם מכיר את הנושא של סודן מבפנים וגם את הנושא של אתיופיה, יש גם את דוד יאסו שהיה בן שש עשרה כשפגשתי אותו לראשונה בסודן והיום הוא עושה לנו נחת כפי שנהוג לומר ואני מכיר רבים ואחרים, כמו חבר הכנסת שלמה מולה ואחרים.
דני לימור: אומר בפשטות, מה שאמר שלמה לגבי מספרים שנזרקים, אולי זה היה הטריגר לשאול מה עושים בסיפור הזה?
דני לימור: ראה, דני, בעקרבות הערת הביניים שלך, במקרה הזה גם הצבע הלבן לא צריך להפריע.
דני לימור: יוצא לי לדבר בפני פורומים שונים ולספר חלק מן הסיפורים ואני שומע מדי פעם מספר של ארבעת אלפים שנזרק לאויר ונדמה לי שאני אפילו יודע מי העיתונאי שהמציא את המספר הזה ומתי.
דני לימור: יכול להיות שהמספר נכון אבל בהחלט יכול להיות שהוא שגוי.
דני לימור: יכול להיות שיש יותר ויכול להיות שיש פחות.
דני לימור: הדרך היחידה והבטוחה לדעת כמה אנשים ניספו היא לאסוף את השמות.
דני לימור: ובכך נשיג שתי מטרות: האחת, הפסקת השיח על מספרים והשניה מתן כבוד לנופלים.
דני לימור: את השמות ינציחו על האנדרטה או שיקימו אחרת.
דני לימור: מרכז מל"ה, מדגים מדרך ההנצחה במרכז למ"ה, מרכז למורשת המודיעין בו מנציחים את הנופלים מקהילת המודיעין, לעתים לפי מקום מוצאם.
דני לימור: לסיום, אני יודע שהיו כל מיני יוזמות, אורי, קראתי את הספר שלך, ואני חושב שמגיע לו הרבה מאד כבוד על כך שהוא טרח ועשה את שעשה, בזמנו הייתי באיזשהו תפקיד במכללת רופין וזה היה לי נוח מבחינת התשתיות לנסות לראות אם אני יכול לאסוף אנשים שאכפת להם מן הנושא הזה ולהתחיל לעבוד בפועל.
דני לימור: אמנם אורי עשה עבודה אבל יש הרבה מאד מה לעשות.
דני לימור: ואז פתחנו פורום שכלל את אורי ודיברנו על הדרכים לעשות את זה, לאסוף רישומים מן הסוכנות, לראיין אנשים בבתים, לגייס סטודנטים ולא אלאה אתכם בפרטי התכניות לפעילות אבל בשלב מסוים חברנו למר הללי אדמסו ממשרד ראש הממשלה שבעצם מבחינתנו הוא חשוב מכיוון שהוא קשר ממשלתי ואחת הבעיות המרכזיות שהיו לנו היתה חוסר כסף וצריך איזשהו תקציב כדי לפעול כי אי אפשר להסתובב בארץ ולהפעיל מאגרי מחשב ועם כל מה שדרוש לעבודה נכונה בלי תקציב בכלל.
דני לימור: למשל, תוך כדי הנסיון הראשון לראיין אנשים, עלתה המחשבה לתעד את הראיונות בוידאו וליצור ספרית וידאו עם הסיפורים האישיים של האנשים המבוגרים האלה שמספרים את הסיפור, תוך כדי שהם מדווחים על הנופלים הם גם מספרים את הסיפור האישי והרי בעוד מספר שנים הענין יאבד.
דני לימור: כל זה דורש תקציב ומר הללי כינס את נציגי הארגונים, את ועדת ההיגוי והעבודה ואחרות ועד כמה שאני מבין היום, כל האנשים שאכפת להם נמצאים באיזשהו תהליך, למי שייך התהליך?
דני לימור: לדידי אין זה משנה ומראש אמרתי שאני לא רוצה להיות בחזית ואני חושב שזה לא מתאים, כי מי שצריך להוביל את הנושא הזה זה מישהו מן הקהילה וכך זה קורה במציאות.
דני לימור: הרעיון של שלמה, של הצבה בראש הגוף שפועל אישיות ציבורית כמו השופט שמגר או פרופ' קורינלדי, או יאיר סבן, שזה רעיון מצוין, זה ימנע כל מיני רינונים ודיבורים, יתן לזה איזושהי גושפנקה ואנחנו, כל אלה שהתחלנו לפעול כבר ביום הזיכרון, שהדפסנו וחילקנו טופס באמהרית שבו כל מי שרוצה יכול למלא את הפרטים - - -
אורי ראדה: האם אתה יודע מה הצלחתם לעורר?
דני לימור: לא טענתי אף פעם שאני חף מטעויות.
דני לימור: אם היית יושב אתנו כמו שישבת בהתחלה יכול להיות שהיית מונע - - - .
דני דנון: אורי, השר הודיעה שתוך מספר שבועות תוגש הצעה ממשלתית להקמת ועדה, מה עמדתך בנושא הזה?
דני דנון: וגם תתייחס בבקשה גם לנושא איסוף השמות ומה ששמענו מן הנציגים.
אורי ראדה: קודם כל תודה ליושב ראש הועדה ולשרה שעושה רבות וגם לאנשי הקהילה.
אורי ראדה: ב 85' החלטנו להקים אנדרטה ואחרי מאבק שונה ומשונה הסתבר שלא מספיק שאנשים נפטרו בסודן, אלא שעצם הקמת האנדרטה לקחה לנו כל כך הרבה שנים, ותארו לעצמכם מה עוברות משפחות הנספים בארץ.
אורי ראדה: כל אלה שהגיעו היום וכל אלה שהוזמנו היום, מארגון אסירי ציון וגם מן העמותה לזכר יהודי אתיופיה, כולם איבדו מישהו ממשפחותיהם ועם כל הכבוד לאנשי המוסד לשעבר וכל אלה שתרמו לעזור לנו בסודן, אנחנו באמת מעריכים אותם ואת מה שעשו עבורנו, זו ההזדמנות להגיד לכם תודה ועד עכשיו עשיתם כל מה שיכולתם לעשות ואנחנו במשך שנים פעלנו בפעילות מתמשכת ומתמידה ואנו משלמים באופן אישי מחיר אישי להקמת האנדרטה ואין לנו ענין עכשיו להתעמת עם אנשים שעשו דברים טובים עבורנו ושמדינת ישראל שלחה להצילנו.
אורי ראדה: אני זוכר את ראש המוסד מר שבתאי שביט, נפגשנו והוא עם נשמה מאד טהורה ואני זוכר שהוא אמר לי: שמע, קרה מה שקרה, אני יודע שאנשים נפטרו וזו היתה הבעת רגש, זה היה איש אנושי שיכולתי להבין.
אורי ראדה: והיינו גם ב 85' בהרכב ועדה וגם ב 89' כשהיה גם השר יעקב צור, שר הקליטה, ישבנו פה בוועדה הזו ואנשי מוסד, שלא אזכיר את שמם, אמרו לי: מה אתה מתבכיין?
אורי ראדה: ארבעים, חמישים אנשים נפטרו מן העדה - - -
דני דנון: אורי, עברנו שלב ואנחנו היום במקום אחר לגמרי ולכן ממשלת ישראל עומדת לקבל החלטה, בשבועות הקרובים, לפי הודעה של השרה, להקים ועדה ציבורית לאיסוף השמות.
דני דנון: מה שחלמת ונלחמת עליו קורה.
דני דנון: בוא תן עכשיו את התכניות ואת הדברים שאותם אתה רוצה לשפר, לא לגבי העבר.
דני דנון: יש מספר דקות מוגבל והוא יקר.
אורי ראדה: אחרי שהוכחנו הצלחנו לעשות מה שיכולנו לעשות.
אורי ראדה: מה שאני מבקש בפעילות הזו כאן שאסירי ציון שהיו בסודן, שפעלו בסודן, כל הפעילות שעשו בסודן, שהם יהיו מעורבים ואנשים שבני משפחתם מתו עליהם, יהיו חלק מן הדיאלוג, מבקש שמשפחות הנספים תהיינה מעורבות בהחלטות כי הן צריכות להיות חלק מן הפתרון.
אורי ראדה: אני חושב שלא רק הרישום של השמות אלא שעל המדינה גם לספק טיפול פסיכותראפי למשפחות הנספים, והדבר הזה מחייב אותנו כבני העדה לפעול לקיומו, משום שאני רואה ואני זיהיתי במהלך הפעילות שלי, שיש יתומים, יש אלמנים ויש אלמנות שנושאים צלקות והטיפול הנפשי בהם הוא מחוייב המציאות.
אורי ראדה: בתוך הקהילה הדבר בא לביטוי בצורות שונות ובתקופות שונות.
אורי ראדה: טיבה של התנהגות פוסט טראומטית הוא שהסימפטומים שלה מופיעים בזמנים שונים ובהתנהגויות שונות.
אורי ראדה: לפעמים הדברים באים לביטוי רק מספר שנים ולפעמים אפילו הרבה שנים אחרי קרות הטראומה.
אורי ראדה: לכן הדבר מחייב טיפול נפשי אינטנסיבי ומתמשך.
אורי ראדה: מבקש מן השרה לקחת את הענין לשימת ליבה.
אורי ראדה: העולים שהגיעו במסגרת מבצע משה, זקוקים לטיפול הפסיכותראפי בטראומה.
אורי ראדה: לגבי הרישום, ראו, רק ב 05' יצא הספר הזה והוא מסתובב זמן רב.
אורי ראדה: הוספתי עליו שמות במשך השנים, שמות של פעילים, של אסירי ציון ומשפחות הנספים ואלו יכולות לתת הערכה יותר מדוייקת.
אורי ראדה: לשאלת יושב הראש, אני לבדי ספרתי כאלפיים איש ואספתי את שמותיהם.
אורי ראדה: לגבי הערכה, גם כמי שרשם, והפעילות שלי היתה מוגבלת למה שיכולתי לעשות בלי להיות מתוקצב, וכאן אני נוגע בבעיה נוספת, השרים מתחלפים והפקידות נשארת.
אורי ראדה: הרבה בעיות היו לנו מול הפקידות וצריך פעם אחד ולתמיד צריך להכליל תקציב שהפקידים יוכלו לאשר.
אורי ראדה: להחליט לאיזה מחלקה הדבר הזה שייך ולדאוג לתיקצובו.
אורי ראדה: אנצל את ההזדמנות לומר שנציגת ההסתדרות הציונית הלאומית, הגב' פאולה אדלשטיין, התראיינה בתקשורת ופועלה מדהים, יש הרבה מאד אנשים טובים במדינת ישראל וצריך רק למצוא אותם ולבקש מהם את שצריך.
אורי ראדה: בלי הפעילות של פאולה אדלשטיין האנדרטה לא היתה מוקמת.
אורי ראדה: גם העובדה שנשיא בית המשפטי העליון אהרן ברק עשה דיון בענין הזה, ואחריו איפשר לנו לעשות משא ומתן מול משרדי ממשלה ומול ההסתדרות הציונית העולמית, הראתה את חשיבות הענין.
אורי ראדה: חוזר, יש לדאוג שאסירי ציון ומשפחות הנספים יהיו מעורבים בהחלטות הוועדה.
שלמה מולה: מציע להעלות את הענין בפני הועדה הציבורית שתקום באמצעות וועדת העלייה.
שלמה מולה: יש להתקדם עם רשימת הדוברים.
זיוה מקונן: עליית יהודי אתיופיה, כפי שמר שביט ציין, המסע שלנו היה מסע ציוני שלא חשב לרגע על הסכנות שעומדות ונסיונות של העלייה -אין צורך לפרט אותן, הגבורה של מדינת ישראל והצלת היהודים הוא זה שמודגש ולא המצב הציוני של יהדות אתיופיה וחלילה אני לא מביעה חוסר הערכה לעבודה שנעשתה כשנכנסו למדינת אויב כדי להציל את יהדות אתיופיה.
זיוה מקונן: הדבר הנוסף הוא שהסיפור הוא לא סודן אלא מראשית המסע מראשית הכוונה של האנשים לצאת למסע ולהגיע לארץ כולל הנספים בדרך והדרך לא היתה רק דרך סודן כי היו גם כאלה שעשו את המסע דרך קניה וחשוב לציין שלא היתה רק דרך אחת.
זיוה מקונן: כל הפעילות של כל הארגונים, כל הפעילים כולל אורי ואחרים, היא היתה מראשיתה רק כדי להנציח את שמות הנספים ולא היתה שום כוונה ושום מחשבה של הקהילה –כמו שחבר הכנסת שלמה מולה ציין, לנסות לקבל פיצוי אבל, לפחות ממה שאנחנו הבנו, מדברי השרה, יש חשש שהמוסד לבטוח לאומי עלול לקבל פניות של פיצויים וזה עלה, ואם זה עלה, אני חושבת שנספים בדרך או בגלל איזושהי פעילות ציונית - - -
אריה קורז: זיוה, לא היה שום מכתב של שרת הקליטה בנושא הזה, לא היה שום מכתב של שרת הקליטה בנושא של תשלומים דרך המוסד לבטוח לאומי.
אריה קורז: חד משמעית.
זיוה מקונן: מיום 28 ליוני, והמכתב פה, והסעיף השלישי אומר "ישנו חשש שהמוסד לבטוח לאומי ייאלץ להכיר בנספים אלה לצורך מתן פיצויים ותגמולים לקרובי משפחותיהם" וזה חתום על ידי השרה.
זיוה מקונן: אם הנושא הזה עולה - - -
סופה לנדבר: זיוה, סליחתך, קודם כל אנחנו עכשיו מדברים על נושא מסוים ואני בתחילת הישיבה אמרתי שבשבועות הקרובים אנחנו נעביר את זה להחלטת הממשלה.
סופה לנדבר: בני העדה זוכרים שמדינת ישראל היתה צריכה לעשות את זה עוד לפני מספר שנים, כאשר אנחנו כבר הגענו להחלטה וכבר מביאים את זה כהחלטה, בין משרד הקליטה לבין המוסד לבטוח לאומי, אמרתי את זה בתחילת הישיבה ואני עומדת מאחורי זה ואני לא אתן לעשות פוליטיקה על גבנו.
סופה לנדבר: אמרתי - ואתה בדיוק יודע שלמען העדה עשיתי לא מעט משך השנתיים ובני העדה יודעים את זה - מיותר להוסיף לדברים שאמרתי בתחילת הישיבה.
זיוה מקונן: אם היה תקדים כזה שעולים ממדינות אחרות, שבפעילות ציונית נספו קרובים שלהם והבטוח הלאומי הכיר בזה ונותן פיצויים אז אין שום סיבה שבני העדה לא יקבלו אבל עם זאת, ואני מדגישה, מלכתחילה, לאף אחד מן הארגונים של יוצאי אתיופיה ולאף אחד מאתנו לא היה הנושא הזה חשוב, היה לנו חשוב שאלה שנספו בדרך, שאלה שנשארו ללא קבר בסודן או בכל מקום אחר, כשהם היו בדרך לארץ הקודש יונצחו.
רחמים: בשלוש השנים האחרונות, במסגרת עבודתי במרכז לטיפול בפסיכו טראומה, אנחנו מנסים לקדם שירותי טיפול לאוכלוסיה כולל לאלה שעברו דרך סודן.
רחמים: לגבי איסוף השמות, הוא דבר מאד משמעותי אבל חשוב שאנחנו נזכור שיש אנשים שהם לא חזרו לתפקד והם חיים במציאות מאד מאד קשה, חיי היומיום שלהם קשים ואני לא חושב שצריך לפחד מזה שאנשים שנפגעו בדרך לא יוכרו בצורה כזו או אחרת ולכן ההתייחסות לנושא של איסוף שמות, אם הוא לא מתייחס על שמות חיים של האנשים כאן, לדעתי אנחנו חוטאים משום שחלק מן התופעה של פוסט טראומה הוא הטריגר, והטריגר במקרים האלה הוא הראיונות עם המשפחות –ומי שראיין קרוב של נספה יודע את זה, כשאנחנו מראיינים אנחנו מעוררים את הכאב מבלי שאנחנו נותנים ליווי מקצועי טיפולי לכן, הועדה לא יכולה להתייחס לתיעוד השמות בלי להתייחס להיבט הטיפולי הנדרש.
רחמים: בעבודתי אני מתעד חלק מן האנשים באמצעות וידאו ורק איש אחד, שהיה עד באחד המחנות והיה בין אלה שקברו את האנשים והתגייר כשבא לכאן, אגב, והוא מספר על שלושת אלפים שבע מאות איש, שהוא במו ידיו, עם עוד שמונה אנשים, שכל יום שהיה אובדן הם דיווחו לאחראים שלהם במקום ואלה המספרים.
רחמים: בנוסף, המספר אינו הענין - - -
רחמים: כי בעיניי האנשים שחיים היום את האובדן שלא מעובד והם בחיי היומיום שלהם מתקשים לתפקד, הם אלה שצריכים את העזרה המקצועית ולכן בעיני יהיה זה חטא אם הועדה תתייחס רק לתיעוד השמות בלבד בלי לקחת בחשבון איזה מענים טיפוליים אפשר לתת גם לאותן משפחות של הנספים.
רחמים: ועוד יכול להיות שיש משפחות שלא יכולות למסור את השמות בגלל עוצמת המצוקה הנפשית.
שלמה מולה: הרצון הזה של הממשלה להיכנס לעובי הקורה אני חושב שזו העבודה של שרת הקליטה לגרום לכך שתתקבל הצעת מחליטים, כפי שפירט דני לימור ותיכף נשמע את היועץ של ראש הממשלה לענייני עולי אתיופיה, ההחלטות האלה יקדמו אותנו ואם יש אפשרות לעסוק גם באנשים חיים אבל כמענה לזיוה, יש חוק אסירי ציון ובדרך כלל מי שזכאי לסיוע מן הבטוח לאומי במסגרת חוק אסירי ציון הוא בדרך כלל מישהו שעסק בפעילות ציונית אבל אם יש דברים אחרים וקבוצות כאלו - - -
סופה לנדבר: רוצה להבהיר את הדברים - - -
שלמה מולה: מה שהייתי ממליץ לדיון כאן, והוא הרי לא יהיה הדיון האחרון, הוא להפריד הפרדה מוחלטת בין ההחלטה שצריך לתעד את השמות שלהם לבין הטיפול האפשרי באנשים בעתיד ואני חושב שאם נכרוך את שני הדברים ביחד זה עלול לסבך את קבלת ההחלטות ולהכניס את הענין לסחרור לכן, אשר, מה שאתה רשמת רשום, אני מציע שנחזור - - -
רחמים: נקודה אחרונה, חשוב לציין שהבטוח הלאומי תומך וממן חלק מעלות הפרוייקט, של טיפולים וסדנאות.
סופה לנדבר: בודאי שהוא תומך.
סופה לנדבר: אזרח במדינת ישראל שזכאי לטיפול של המוסד לבטח לאומי מקבל מן המוסד לבטוח לאומי קיצבה.
רחמים: לא, לא, לא לזה הכוונה - - -
אללי אדמסו: אני קודם כל רוצה לברך את האנשים שעסקו ועמלו ועזרו, שגם הקריבו את נפשם על מנת להוציא את המשפחות שלנו מסודן, את אנשי המוסד שנמצאים כאן וגם את אלה שלא נמצאים כאן, אני מבקש להודות להם.
אללי אדמסו: עם זאת, הקהילה שלנו, שמשפחות שלמות ממנה נמחקו בסודן והאנשים שמתו בסודן אפילו לא זכו שמישהו יקבור אותם וגם לא היה איך לקבור אותם.
אללי אדמסו: וזה דבר שמצמרר את כל אחד מאתנו, אנחנו בני העדה חווים את הכאב הזה, כל פעם שנפגשים בשבתות, למשל, תמיד מישהו מדבר על הטרגדיה שהקהילה עברה, יחד עם זאת, אני בתפקיד שנכנסתי אליו, כיועץ לראש הממשלה, אמרתי שזה נכון להנציח את השמות של הנספים.
אללי אדמסו: נכון שאנחנו בני העדה, כשאנחנו מגעים לרמות מסויימות של תפקידים אנחנו יודעים גם לבצע.
אללי אדמסו: לגבי הקמת האנדרטה, פעלנו עוד בתקופה של אריק שרון כשדרשנו שתוקם האנדרטה בהר הרצל וגם לכבודם של אותם אנשים שעבדו ועמלו זה מגיע, וזה שזה הוקם בהר הרצל זה מבורך וגם ההכרה של ממשלת ישראל בצורך הזה, היא מבורכת והיא הכירה ועשתה את זה.
אללי אדמסו: כשנכנסתי לתפקיד אמרתי שזה ההזדמנות שלנו להנציח את שמות הנספים, של אותם אנשים שלא זכו להיקבר ונכון שיש לנו את האנדרטה אבל אנחנו צריכים לרשום את השמות שלהם ולזכור אותם ואז ביקשתי מאנשי המוסד שיראו והזמנתי אנשי מוסד ונציגי ארגונים, נציגי ארבעים ארגונים שחלקם כאן והזמנתי גם את המשפחות, שתי משפחות שקברו ילדים שלהן, הזמנתי גם את מרכז ההיגוי במרכז החינוך, ואת זיוה מקונן, מנכ"לית האגודה הישראלית והזמנתי את מיכה פדרמן שעשה ועמל שנים רבות ומן התקשורת הזמנתי את רחמים אלעזר, ומבהלצ'ין, מורשת יהודי אתיופיה, הזמנתי את הנציג ואמרתי להם: רבותי, בואו נפתור את זה וכשהתחלנו לתכנן, כבר בשלב הראשון, אורי התנגד.
אללי אדמסו: וברח.
אללי אדמסו: ברח.
אללי אדמסו: ולכן, כבר קרוב לשנה שאנחנו מתכננים עם אנשים שיודעים לעבוד עם זה בשטח, אנחנו יודעים לאתר את השמות, וגם העשייה הזו שלי היא מטעם ממשלת ישראל, משרד ראש הממשלה שיש את הגיבוי של ראש הממשלה שנתן את ברכתו לקדם את זה ואנחנו אוספים את השמות ובהחלט אני לא חושב שזה המקום לדווח כי ברגע שנעשה את ההצלבות של השמות אנחנו בהחלט נדווח לגבי השמות, אנחנו מאתרים את המשפחות, נצטרך את העזרה שלהן, ואנחנו נאתר את השמות וגם יש את התכנית, לאתר את השמות בשלב הראשון ובשלב השני נעשה לוח ונרשום את השמות שלהם, כל אחד מן הנספים.
אללי אדמסו: זו המטרה.
דני דנון: לסיום החלק הראשון של הישיבה, שהרי יש בפנינו נושא נוסף על סדר היום, אני מקריא, בנוכחות השרה, את הודעת הסיכום ואחר כך השרה תמשיך בסדר יומה ואנחנו נדון בהצעה לסדר יום בנושא עשרים שנה ל"מבצע שלמה".
דני דנון: ועדת העלייה הקליטה והתפוצות רואה חשיבות רבה בהנצחת יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל.
דני דנון: הועדה מודה לשרת העלייה והקליטה על הודעתה בדבר קידום החלטת מממשלה שתובא לאישור בשבועות הקרובים בנושא חשוב זה.
דני דנון: הועדה קוראת למזכיר הממשלה, מר צביקה האוזר, להעלות לסדר יומה של הממשלה החלטה זו בהקדם האפשרי.
דני דנון: הועדה מוקירה את פעילותם של נציגי מדינת ישראל שפעלו למען העלתם של יהודי אתיופיה.
דני דנון: הועדה תמשיך לעקוב ולפעול למען הנצחתם של יהודי אתיופיה שנספו במסעם לארץ ישראל".
דני דנון: מבקש להודות לכל אותם נציגי ארגונים שהגיעו ולפעילים.
דני דנון: המסע לא תם.
דני דנון: נתקדם.
שלמה מולה: מבקש שהועדה תוסיף בהודעת הסיכום הודעה לבני הקהילה לעשות את הפעילות הזו בצורה ממלכתית שלא מייצרת פילוגים בתוך העדה.
דני דנון: ההצעה של חבר הכנסת מולה התווספה לסיכום הועדה ואושרה.
דני דנון: אני מודה לשרה שהשתתפה בישיבה, מודה למר שבתאי שביט ולנציגים אחרים של המוסד שהשתתפו כאן.
סופה לנדבר: אני פשוט רוצה להודיע שאישרתי סעיף כדי לסיים את עשרים השנים והאגפים של המשרד לקליטת עלייה קיבלו הנחיה לציין שזה מבצע מפואר ופרק היסטורי שאי אפשר יהיה לשכוח אותו.
סופה לנדבר: אישרנו סכום כסף, יזמנו במספר ערים את הציון של עשרים שנה, לפני שנה עשינו את זה לעלייה ממדינות רוסיה ואני חושבת שחייבים לציין עשרים שנה למבצע שלמה גם בכל עיר ועיר שבהן יש קהילה ואנחנו נעשה אירוע ממלכתי ומרכזי אצל נשיא מדינת ישראל, ורק כיוון שיש שם עכשיו שיפוצים אנחנו ממתינים לאישור הסופי של התאריך.
סופה לנדבר: היה לי חשוב למסור בוועדה כאן לבני הקהילה שבעצם אנחנו עושים את זה יחד אתכם, למענכם, בגלל שאני חושבת שכמו שכאן דיברו כולם על היסטוריה מפוארת של יוצאי אתיופיה, צריך, כאמור, לדעת, לזכור ולהיזכר.
סופה לנדבר: אוסיף גם תודה למי שפעל בשטח מטעם מדינת ישראל, למוסד, לצה"ל ולכל מי שפעל לטובת המבצע.
סופה לנדבר: נכון שקרבן שהקהילה שילמה הוא מכאיב אבל התודה היא לפעילים שבסך הכל גם הם הקריבו שנים מחייהם ועשו את הדבר הזה.
סופה לנדבר: הצעה לסדר היום בנושא: "20 שנה למבצע שלמה", הצעה של חה"כ שלמה מולה
דני דנון: אנחנו ממשיכים לדיון בנושא הצעה לסדר היום בנושא עשרים שנה ל"מבצע שלמה" - הצעה של חבר הכנסת שלמה מולה.
דני דנון: אנחנו קיימנו אירוע הצדעה ל"מבצע שלמה" לפני מספר שבועות ורבים מן הנוכחים השתתפו בו, אני מבין שיש נושא ספציפי שחבר הכנסת מולה מבקש להעלות כאן.
שלמה מולה: ראו, זהו דיון המשך לדיון הקודם כי הסיפור של מבצע שלמה, אמנם גם כאן אנשי השירותים החשאיים ואנשי המוסד היו פעילים מאחורי הקלעים אבל הענין החשוב הוא שנדבר על הקליטה ולאו דוקא על עצם ההגעה לארץ.
שלמה מולה: וברור שבהגעה לארץ לא היה אדם אחד שלא היתה לו התרוממות רוח באותה השבת.
שלמה מולה: וגם אלה שהשתתפו בליווי המטוסים וגם אלה שראו את הפעילות גם של הסוכנות, גם של משרד החוץ, גם של המוסד, גם "אל על" וכל הגופים ש עזרו בעליה, זה היה מפרק מפואר ונכון שמדינת ישראל נתברכה באותן השנים גם ברבבות מחבר העמים והתוספת הזו, של העלייה מאתיופיה לעלייה גדולה מחבר העמים, היו דברים מאד מכובדים לציונות ולתפארת מדינת ישראל.
שלמה מולה: אין חולק על כך.
שלמה מולה: וגם אלה שעסקו בקליטה הראשונית, דרך בתי המלון, אתרי קליטה, מרכזי הקליטה, בקליטה הראשונית, והויכוחים שהיו והפקידים, ואני יכול לומר שאותם פקידים עמלו קשה ימים ולילות וקלטו את העולים כמו שקלטו גם אותנו בשנות השמונים עם סיוע נדיב של פעילי עלייה מאתיופיה.
שלמה מולה: אלא מה, חובה עלינו, אלה שעוסקים בענייני הקליטה, חובה עלינו להבין, אחרי עשרים שנה, עשרים וחמש שנה, מה התוצאה בנושא קליטת עולי אתיופיה.
שלמה מולה: האם אנחנו באמת על מסלול חיובי?
שלמה מולה: האם אנחנו במסלול הצלחה?
שלמה מולה: האם הדור הנולד כאן הוא באותו מסלול שיש בו את הברק בעיניים, ברק של ציונות ונתינה למדינה?
שלמה מולה: האם אנחנו מפספסים משהו בדרך?
שלמה מולה: או שלא?
שלמה מולה: אני לא הייתי רוצה לחגוג, אין זה הדבר הנכון בעיניי, לציין כן ולומר איפה כן הצלחנו, וזה בענין הסטודנטים, הענין של מתן סיוע לסטודנטים יוצאי אתיופיה, לבניית - - -
דני דנון: ראינו למעלה מארבע מאות סטודנטים יוצאי אתיופיה ואני חושב ש - - -
שלמה מולה: נכון, בדיוק וזו הצלחה אדירה, זו הצלחה גדולה, ואנחנו עוסקים גם בתעסוקה וגם השירות הצבאי למשל, הוא בית ספר מצוין לקליטה אבל יחד עם זאת, אנחנו מזהים בעיה בדור השני, בעיקר, בקרב אלה שנולדו כאן.
שלמה מולה: אלה שנולדו כאן, ההישגים החינוכיים שלהם, המוטיבציה שלהם היא מדאיגה, ואפילו מטרידה.
שלמה מולה: כדוגמה, ביקשתי, בפנייה אישית שלי מאחד העיתונאים, למצוא את תשעת הילדים שנולדו במטוס ודרך אגב, נולדו תשעה ילדים במטוס ולא שמונה כפי שפורסם, אז מכל מקום, ביקשתי למצוא ומצאתי אותם ודיברתי עם המשפחות ועם הילדים, התקשרתי לברך אותם ולשאול מה קורה אתם ואני מוכרח להגיד –וגם אחרי שקראתי את הכתבה, ודיברתי אתם אחד אחד – אני מוכרח להגיד שאני מודאג.
שלמה מולה: אני מודאג בעיקר מן המוטיבציה שלהם ולכן, חשבתי שכדאי לקיים דיון בשאלה איך ניגשים לדור השני, לא לדור הראשון, ומה מערכת החינוך חייבת לעשות, איזה תיקונים היא חייבת לעשות, אילו פעולות צריך לעשות כדי להמשיך להציל את קליטת עולי אתיופיה.
שלמה מולה: כשאנחנו רואים גם את התופעה שדיברנו עליה גם פה בוועדה, תופעת העבריינות, רואים את הקושי, וביחס לקבוצות אחרות, כמו נוער מנותק, הוא הבעיה שלנו.
שלמה מולה: ואם דיברנו על העלייה, על הרצון של אנשים לעלות לארץ, אני בטוח שהורינו בארץ, לא מתעסקים בצבע שלהם אלא שההורים שלנו רוצים להתעסק בהדרכה, בקליטה, במוביליות ולכן, אם אנחנו תקועים רק עם הדור שעלה לארץ ומקבל סיוע מן המדינה ולא נראה את הדור שנולד כאן ואנחנו מדברים על בני שמונה עשרה, בני עשרים, אלה שעלו לארץ בני שנה שנתיים אבל התופעה הזו מדאיגה אותנו מאד.
שלמה מולה: הדבר השני הוא שאני מבקש מן הועדה שתעסוק בנושא של הטמעת הציונות של יהודי אתיופיה בחברה הישראלית בכל הארץ.
שלמה מולה: דובר כאן על הקמת האנדרטה והוקמה אנדרטה ואני מניח שגם השמות יונצחו ודני לימור דיבר על הנושא של תיעוד, ואני יודע ששלמה עוסק הרבה שנים בנושא של תיעוד, בהלצ'ן עושים תיעוד ומה שנשאר עבורנו הוא הנושא של הגאווה הציונית שלנו, גם לדורות הבאים.
שלמה מולה: מה שאנחנו נשאיר הוא מה שיהיה בעוד ארבעים שנה ובעוד מאה שנים.
שלמה מולה: אנחנו צריכים לייצר איזושהי פלטפורמה מחייבת שמערכת החינוך תקח את העלייה מאתיופיה ותתגאה בה.