GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורלי דהן: התכנסות שנתית לכבוד ה – 8 במאי, שזה גם, יש לנו אתר בלוד שאנחנו עושים כל שנה את החגיגות האלה, שהם מאד משמעותיות.
אורלי דהן: עכשיו, מרכז תרבות לעולה – יש לנו פה את מאיה, את רוצה להגיד מספר דברים על הנושא שאת כל כך?
מאיה רויטבורד: הקונצרטים שאני מארגנת הם מצליחים מאד, כי אנשים אין להם אפשרות שיהיה להם משהו בעיר שלנו.
מאיה רויטבורד: אז זה היחיד שהם מקבלים ממנו.
מאיה רויטבורד: באים הרבה אנשים.
מאיה רויטבורד: מארגנת להם אוטובוסים, והם באים באוטובוסים, ואני חשוב לי שבקונצרטים קטנים וגדולים יהיו גם ילדים.
מאיה רויטבורד: ואני מבקשת מהם שיביאו אותם.
מאיה רויטבורד: כי ילדים רוב הילדים כבר מדברים בעברית, אבל הקונצרט הזה ברוסית.
מאיה רויטבורד: אז הם גם נהנים לשמוע ולראות, והם יושבים ליד הסבים והסבתות, ואימא ואבא.
מאיה רויטבורד: זה ממש מעניין.
מאיה רויטבורד: ויש הרבה אנשים, היה שם תמונה אחת שזה מאד מעניין.
מאיה רויטבורד: היה לנו קונצרטים שבאים אנשים, 50, 60 איש לקונצרט קאמרי.
מאיה רויטבורד: והגיעה אשה אחת עם הנכד, והוא היה מעוניין לשמוע את המוסיקה, ואחר כך הוא חשב שהוא יכול לנגן בכינור, ועכשיו הוא, מכירים אותו בכל העולם, הוא מסתובב עם קונצרטים, הוא סיים את האקדמיה למוסיקה באמריקה, לקחו אותו מישראל, היה במבחן כזה שלקחו אותו, והוא עכשיו מצליח מאד.
מאיה רויטבורד: ויש עוד דברים מה שאנחנו עושים.
אורלי דהן: או.
אורלי דהן: קיי.
אורלי דהן: נושא של מקהלות – יש לנו איזה 3 מקהלות יפות מאד, ואם יהיה לנו זמן כמובן הייתי מזמינה אתכם לצפות בהם, כולם על טהרת, הם שרים גם, הרפרטואר שלהם גם בעברית, זה לא רק ברוסית.
אורלי דהן: ועל כך גאוותנו גם כן, ובאמת הם עושים את זה.
אורלי דהן: זה מדהים.
אורלי דהן: המשמעת שלהם ככה להתמיד בדבר הזה, זה פשוט מדהים.
אורלי דהן: או.קיי.
אורלי דהן: חדר הנצחה – אנחנו משתדלים באמת, ביחד עם ארגון הווטרנים, ויש לנו תקציבים שאנחנו מקבלים מכם, כל פעם מחדש, לעשות את מה שהם צריכים על מנת שיהיה חדר הנצחה בכמעט בכל מועדון איפה שיש להם.
אורלי דהן: יש לנו 3 מועדונים לווטרנים, ובכל מקום הם קובעים מה הם רוצים בתור הנצחה.
אורלי דהן: אם זה אלבומים, או אם זה איזה שהוא משהו של זיכרון, משהו כזה גדול.
אורלי דהן: כל אחד, אנחנו כל שנה מקבלים תקציב כזה, מנצלים אותו מצויין בנושא הזה.
אורלי דהן: טוב, כמובן זה שוב הנושא של המקהלות.
אורלי דהן: פעילות בקבצי דיור – אנחנו יש לנו בעיר שני מקבצי דיור.
אורלי דהן: כל אחד בשני קצוות – אחד ב"גני אביב", יש לו משהו כמו 110 יחידות דיור, והשני ב"גני יער".
דני דנון: מי מפעיל אותם?
אורלי דהן: משרד הקליטה מפעיל אותם, אבל באמצעות חברה אחרת.
אורלי דהן: לא הוא בעצמו.
אורלי דהן: יש לנו 310 יחידות דיור בשני המקבצים, שזה המון.
אורלי דהן: עכשיו, אני רוצה לציין גם, המקבץ ב"גני יער" כל כולו על טהרה של יבוא מבחוץ של קשישים.
אורלי דהן: הם לא תושבי העיר.
אורלי דהן: זה נבנה כך שזה 210 יחידות דיור.
דניאל בן-סימון: תגידי לי, מה זה: מקבץ דיור?
דניאל בן-סימון: תסבירי לאנאלפבית כמוני.
מאיר יחיאלי: דיור מוגן הוא מבנה של המדינה באחריות משרד השיכון.
מאיר יחיאלי: מקבץ הוא שכירות שמשרד הקליטה שוכר מקבלן שהוא זה שבונה והוא זה שאחראי להפעיל אותו, על פי קריטריונים של משרד הקליטה, והוא מבחינתו מפעיל את המבנה, והוא גובה את השכר דירה מהדיירים, מהדיירים, והעולים הקשישים הם ממשיכים לקבל את השכר דירה ממשרד השיכון.
מאיר יחיאלי: החוזה הוא ל – 5 שנים עם אופציה לעוד 5 שנים.
מאיר יחיאלי: זה מקבץ.
אורלי דהן: בעצם מי שבמקבץ דיור, החברה שמפעילה אותו היא אמורה לספק צרכים תרבותיים.
דני דנון: מתוך ה – 310 כמה הם תושבי לוד במקור?
קריאה: אף אחד.
דני דנון: אף אחד.
אורלי דהן: כמעט אף אחד.
אורלי דהן: אני לא מגזימה, כמעט אף אחד.
דני דנון: שירותי הרווחה הם אצלכם?
אורלי דהן: כן.
אורלי דהן: שירותי רווחה לנו זה רק ... של כל אפוטרופסות.
יאיר רביבו: בהתחלה היתה התנגדות של תושבים.
יאיר רביבו: הם פגשו אותי במקרה בשכונה שבה אני גר, שכונה צעירה, מנותקת מהעיר, שכונת "גני עם", אבל בסופו של דבר אוכלוסייה מצויינת.
אורלי דהן: היא טובה.
אורלי דהן: אין לנו בעיה.
יאיר רביבו: לצערנו המיקום הוא לא היה נכון כי הוא, אין להם נגישות.
יאיר רביבו: אין להם.
יאיר רביבו: זה שכונה בלי אמצעי תחבורה נגישים, בלי קירבה למרכז העיר.
יאיר רביבו: אבל החליטו שזה יהיה שם ל – 10 שנים.
יאיר רביבו: כבר עברו 4 שנים לדעתי, אבל אוכלוסייה מצויינת.
אורלי דהן: יש לנו עוד תכנית נוספת מצויינת, שזה הפעם מבית מדרשו של משרד הרווחה, שנקראת: תכנית ביתית לאמהות עולות, כאשר אנחנו בעצם נכנסים לבתים של אותן משפחות, ואנחנו מדריכים אותם באמצעות הנשים איך לטפל טוב יותר בילדים שלהם באמצעות העשרה, גרייה, כל מה שיכול להיות בשביל להעצים את הקשר.
דני דנון: אני חייב להעיר לך אבל, אני רואה את הסכומים פה שהם כל כך זעומים, ואני שואל את עצמי, כבר כמה, נגיד מה שציינת עכשיו, מה היקף התכנית?
דני דנון: כמה כסף מושקע בה?
אורלי דהן: של משרד הרווחה בתכנית הזאת?
אורלי דהן: התכנית דווקא הזאת היא די יקרה.
אורלי דהן: משהו כמו 110 אלף שקל.
אורלי דהן: יחסית.
אורלי דהן: כיוון שלמה היא לא יקרה יחסית.
דני דנון: מה זה נותן?
דני דנון: 3 רכזים?
דני דנון: מה זה נותן בפועל?
אורלי דהן: רכזת אחת שמסתובבת ב – 20 בתים.
אורלי דהן: חצי משרה.
אורלי דהן: המשרד לא מכיר.
אורלי דהן: זה לא כוח אדם מקצועי של עובדת סוציאלית.
אורלי דהן: היא מדריכה שהוכשרה, מקבלת הדרכה כמובן, והיא הולכת.
אורלי דהן: אנחנו קונים לה ציוד, שזה אומר משחקים, כל מיני דברים מהסוג הזה שאפשר לעבוד על קשר הורה וילד, והיא הולכת עם זה לבית של אותו עולה, ועובדת איתה, ומלמדת את האימא איך להיות בקשר טוב יותר עם הילד.
אורלי דהן: לעשות תכנית כזאת גם בקרב העולים מברית המועצות, וגם בקרב העולים האתיופים, זו תכנית של משרד הרווחה דווקא, אבל זה לא משנה.
אורלי דהן: אנחנו מאגמים פה את כל המשאבים שיש לנו לצורך הקליטה.
אורלי דהן: זה ריכוז כל תכניות קליטה בקהילה.
אורלי דהן: עכשיו צריך להבין, משרד הקליטה בעצם בא ואומר לנו: אני מקציב לכם X כסף, אבל כמעט ב – 80 אחוז הוא אומר לנו מה לעשות עם הכסף הזה.
אורלי דהן: הוא לא נותן לנו איזה מרחב שאנחנו יכולים לשבת פה ועדת היגוי ולהחליט על מה להוציא את הכסף.
אורלי דהן: הוא אומר ככה: אתם תתנו מקהלות – X, ואפילו מציע לנו שם המקהלה.
אורלי דהן: אתם תתנו Y לחדר הנצחה.
אורלי דהן: אין לנו כמעט, זאת אומרת, אם אני רוצה לבוא ולהציע איזה שהיא תכנית, 20 אחוז בקושי אני יכולה, וזה אחד הדברים שאני חושבת שצריך להשתנות.
אורלי דהן: לא יכול להיות, התכניות כמעט כל שנה אותו דבר עומדות, אנחנו כבר יודעים מי מקבל מה, וכמה, ואיך נעשה.
אורלי דהן: יש לכם פה את כל התכניות, ויש לנו את הפירוט, יותר מאוחר אתם תיראו אותם.
אורלי דהן: עכשיו יוצאי אתיופיה - הבעיות העיקריות ביוצאי אתיופיה הם כאלה: קודם כל 90 אחוז מהם מטופלים ברווחה.
אורלי דהן: פשוט 90 אחוז.
אורלי דהן: המאפיין העיקרי שלהם: העוני הוא בראש הרשימה, לצערנו.
אורלי דהן: 400 משפחות חד הוריות, חוסר בתעסוקה.
דני דנון: את אומרת, אורלי, 400 מתוך כמה זה, אורלי?
קריאה: כמה משפחות?
אורלי דהן: 800.
אורלי דהן: חצי, פשוט חצי.
רוברט טיבייב: מה ההגדרה של עוני?
אורלי דהן: עוני?
אורלי דהן: עוני מבחינתנו.
רוברט טיבייב: מה זה: מבחינתנו?
אורלי דהן: יש.
רוברט טיבייב: מה ההגדרה הכללית?
אורלי דהן: כשבן אדם מגיע אלינו, והוא צריך סיוע, למשל, לקנות מקרר.
אורלי דהן: ואנחנו יודעים שלפי ההכנסות שלו, אם אתה תלך על התקנות לעבודה סוציאלית, אנחנו רואים שההכנסות שלו הם פחות, בקושי שכר מינימום.
רוברט טיבייב: עוני זה לפי משרד הקליטה, או לפי משרד הרווחה?
אורלי דהן: רווחה אצלנו.
אורלי דהן: כשבן אדם בא והוא אומר: אין לי איך לשלם.
אורלי דהן: אין לי מקרר, אין לי מיטה על מה לישון, ואנחנו רואים שההכנסות שלו לא מאפשרות לו לקנות את הצורך הבסיסי הזה.
אורלי דהן: או.קיי?
אורלי דהן: משפחות חד הוריות.
אורלי דהן: חוסר בתעסוקה.
אורלי דהן: שכונת רמת אשכול – זה אומר שזה בעיה.
אורלי דהן: שכונת רמת אשכול היא שכונה מעורבת של מיעוטים ושל אתיופים.
אורלי דהן: יש שם עבריינות.
אורלי דהן: האנשים שנמצאים שמה מפחדים לצאת החוצה.
אורלי דהן: רוצים לעבור דיור למקום אחר, אבל המחירים הם יקרים יותר במרכז העיר.
אורלי דהן: הם נאלצים להישאר ברמת אשכול.
אורלי דהן: 100 משפחות שם, שעדיין נמצאים שם, ואנחנו מנסים להקל עליהם באמצעות איזה שהוא פיתוח של שירותים בתוך הקהילה ברמת אשכול.
מאיר ניצן: סליחה, לגבי רמת אשכול – רמת אשכול נבנתה כשכונה לעולים חדשים מברית המועצות ומחבר העמים.
מאיר ניצן: עם השנים, הם עזבו, היום 67 אחוז מהתושבים הם ערבים.
מאיר ניצן: והיתרה – אתיופים.
דני דנון: המוקד קליטה איפה נמצא?
דני דנון: באיזה שכונה?
אורלי דהן: בגבעת הזיתים.
אורלי דהן: הוא לא נמצא בתוך השכונה עצמה.
יאיר רביבו: לא, אבל הוא נמצא בשכונה שיש בה ריכוז גבוה של עולים.
אורלי דהן: זה נכון.
אורלי דהן: אבל איפה שהוא עצמו נמצא לדעתי זה לא רלוונטי.
אורלי דהן: מה שרלוונטי פה אם הוא נותן, ואיך הוא מגיע לכל העיר.
אורלי דהן: השפה העברית, כמה שאנחנו מנסים שהעולים ינסו, יכירו את השפה, אנחנו נתקלים, זה קשה, קשה, כל פעם מחדש לראות עד כמה הם לא קולטים את השפה, קשה להם לקלוט את השפה.
אורלי דהן: זה לא רק המבוגרים.
אורלי דהן: לפעמים זה בא, זה לא רק המבוגרים שביניהם.
דניאל בן-סימון: יותר מאשר העולים מחבר העמים?
אורלי דהן: בטוח!
דניאל בן-סימון: מה הבעיה פה?
דניאל בן-סימון: קוגניטיבית?
דניאל בן-סימון: או איזה שהוא ...
אורלי דהן: כאילו המשוכה הזאת שהם לא רוצים- - -
רוברט טיבייב: הם כבר לא הולכים לאולפן?
אורלי דהן: הם הולכים לאולפן.
אורלי דהן: הם מעדיפים להישאר בנישה- - -
: האמת שאנחנו נתקלים בקשיים חמורים שאי אפשר אפילו להגדיר אותם.
: אנחנו כל שנה, שנתיים יוצאים באיזה שהיא תכנית חדשה, עם רעיונות חדשים איך ליישם.
דני דנון: את מדברת על אולפני מבוגרים, נכון?
: רק מבוגרים.
: והאמת היא שהעיר פה, אני כבר 20 שנה באזור, היה לנו כאן מפעל לתפארת, היתה לנו המכללה הגדולה, וכל פעם עברנו ממקום למקום, אבל המקום היה באמת מלא, מלא פעילות.
: אותו דבר משרד הקליטה כאן.
: היום המקום לא נותן לי שום שירות בריכוז של אולפן.
: כל המורים שמגיעים לכאן, לצערי, אני מעבירה לעיר רמלה, שם יש לי אולפן די גדול, ושם יש כיתות ברמות שונות.
: אבל באמת שאנחנו משתדלים, זה מאד, מאד קשה.
דני דנון: כן אורלי.
אורלי דהן: בעיה של אלימות במשפחה – בעיה מאד קשה וכאובה.
אורלי דהן: ובעיקר הבעיה הזאת, אם תיראו את המספר, אולי 28 משפחות מטופלות, אבל תסתכלו על המספר למטה, על ה – 240 הן פוטנציאליות אחר כך להגיע לאותן משפחות שבה סמכות ההורית, שפתאום יש שינויים בדפוסים, מה שקרה עם העלייה לארץ, עדיין ההורים לא כל כך מבינים את היפוך התפקידים.
אורלי דהן: את האשה שיוצאת לעבוד, ההיא שיכולה להגיד מה היא רוצה, איך היא רוצה.
אורלי דהן: זה בעיה שאנחנו נתקלים בה עד היום הזה.
אורלי דהן: למשל, ברווחה, ניסינו לקלוט עובדים סוציאליים דוברי השפה, ממוצא אתיופי, וכשהם באים לטפל מול משפחה שיש בה אלימות במשפחה, אתה רואה, זה כמעט מחסום.
אורלי דהן: אי אפשר.
אורלי דהן: הם לא יכולים לטפל בינם לבין עצמם זה בלתי אפשרי, כיוון שגם הם שבויים כמעט באותה קבוצה של תרבות.
אורלי דהן: זה בעיה.
אורלי דהן: אנחנו רואים את זה, אגב, גם במגזר הערבי, אבל זה אפיון, ולמדנו לחיות איתו.
אורלי דהן: עכשיו, תכנית קליטה לעולים יוצאי אתיופיה – תחומי הפעילות שלהם.
אורלי דהן: זנה, רוצה קצת להרחיב?
אורלי דהן: זנה היא מנהלת המוקד ליוצאי אתיופיה בעיר.
זנה אדנה: [המספרים כבר נאמרו בשכונת גבעת הזיתים, אנחנו נותנים את השירות ליוצאי אתיופיה מגיל אפס עד גיל 60.
זנה אדנה: התכניות הפועלות הן תכניות לשימור תרבות בעיקר, הכשרות מקצועיות, תכניות לחיזוק התא המשפחתי.
זנה אדנה: תעסוקה – שילוב עולים כל אחד בתחומים שונים, ויש לנו גם קורסים שאנחנו פותחים בהתאם לצורך.
זנה אדנה: יש לנו מספר סדנאות שמתקיימות.
זנה אדנה: ליווי קבוצות פעילים יוצאי אתיופיה.
זנה אדנה: יש לנו 15 .
זנה אדנה: מועדוני קשישים – יש לנו שני מועדוני קשישים באזור מוקד הקליטה.
זנה אדנה: 30 איש אחת לשבוע.
זנה אדנה: יש להם מדריך שהוא מגיע ונותן להם את ההדרכה.
דני דנון: זנה, אני רוצה לשאול אותך בלי הגרפים.
דני דנון: היום איזה צרכים את מרגישה שאין לכם פתרונות?
דני דנון: איזה צרכים של הקהילה שמגיעים לפתח של המוקד, או של העובדים הסוציאליים שאת מרגישה שאין פתרונות?
זנה אדנה: שאין פתרונות?
דני דנון: שאין פתרונות.
זנה אדנה: האמת היא, כל כך הרבה צרכים מגיעים.
זנה אדנה: המקום עצמו שאני לא יכולה לתת את השירות כמו שצריך, זה הצרכים.
זנה אדנה: הצרכים שאני לא יכולה לתת יכול להיות אלימות במשפחה, כי אנחנו גוף לא מקצועי לטיפול בנושא הזה, אבל נושא הצרכים שאנחנו נותנים וזה לא מספיק, זה הנושא של התעסוקה, הכשרות מקצועיות.
ישעיהו בן ברוך: ישעיהו בן ברוך.
ישעיהו בן ברוך: אנחנו אחרי עבודה באים, נלחמים, אם זה בחשיש, אם זה באלכוהול.
ישעיהו בן ברוך: מה ששאלת אדוני, מה הבעיות?
ישעיהו בן ברוך: מבוגרים – אין להם ללכת למתנ"סים, לא יודעים את השפה.
ישעיהו בן ברוך: אין לנו מקום, ב – 1977 היה לנו מועדון, היום הבעיה היא הנוער.
דני דנון: בתי הכנסת זה לא מקום להתכנסויות ולחגיגות ולאבל?
ישעיהו בן ברוך: אנחנו מתכתבים, פה, כמו שאנחנו יודעים, ראש העיר בא, ראש העיר הולך.
ישעיהו בן ברוך: אנחנו נפגשים עם ראש העיר שלנו.
קריאה: הוא לא שמע את השאלה.
דני דנון: אני שאלתי אם הבתי כנסת זה לא משמש מקום למפגש?
ישעיהו בן ברוך: בתי כנסת בקושי יש לנו כמה.
ישעיהו בן ברוך: בתכל'ס בלוד אנחנו בצרה צרורה.
ישעיהו בן ברוך: לפני כמה ימים אני כתבתי מכתב, אפשר להגיד, מכתב חריף, לראש העיר.
ישעיהו בן ברוך: היתה ישיבה עם תושבים, הרבה הבטחות הובטחו.
ישעיהו בן ברוך: וראש העיר בכלל, מאז שבא, נפגשנו איתו נציגים.
ישעיהו בן ברוך: אז עכשיו איך אנחנו פותרים את הבעיות?
מאיר ניצן: סליחה, כמה ועדות של נציגים יש לכם?
מאיר ניצן: אני כבר נפגשתי, אבל כל אחד אומר שהוא נציג.
ישעיהו בן ברוך: יש נציגים, יש אנשים שעברו קורס, לפחות 3 שנים, על מנת ...
ישעיהו בן ברוך: אני, עבדך הנאמן, 40 שנה בלוד גם נלחמתי לעלייה, וגם נלחמתי לקליטה.
ישעיהו בן ברוך: היום בחורה בגיל 12, 13 לא יכולה לצאת בכל מיני מקומות.
ישעיהו בן ברוך: היא באה לרמת אשכול, איזה מלחמות ...
דני דנון: כמה משפחות ברמת אשכול גרות היום?
ישעיהו בן ברוך: 100 משפחות.
אורלי דהן: 100 משפחות.
ישעיהו בן ברוך: כל משפחה יש להם ...
ישעיהו בן ברוך: ילדים, רבותיי, במדינת ישראל, משעה 6 בערב לא יכולים לצאת.
ישעיהו בן ברוך: לא יכולים לצאת.
ישעיהו בן ברוך: אם יצאו ...
ישעיהו בן ברוך: אני כנציג מסתובב בכל עיר.
ישעיהו בן ברוך: הייתי בעפולה, הייתי בחדרה, הייתי באשדוד, מוקד קליטה עובד בצורה כמו שצריך, עם התושבים.
ישעיהו בן ברוך: מוקד קליטה פה בלוד אנחנו כל שלושה חודשים מפטרים אותם, מחזירים.
ישעיהו בן ברוך: זה עושה עבודה, הולך, זה קשה.
ישעיהו בן ברוך: אין המשך.
דני דנון: תודה ישעיהו.
דני דנון: חייבים להתקדם.
דני דנון: ד"ר נגוסה, בבקשה.
אברהם נגוסה: תודה אדוני היושב ראש.
אברהם נגוסה: אדוני ראש העיר במה שאמרת שכמה נציגים יש בקהילה, זה תירוץ שאנחנו יודעים המערכת המימסדית משתמשת בזה במקום לענות לאזרחים, של העולים, זה תמיד משתמשים בזה כתירוץ: אתם לא ביחד.
אברהם נגוסה: אם הייתם באים ביחד, וזה ככה.
אברהם נגוסה: אני חושב שזה לא הפתרון.
אברהם נגוסה: ישעיהו, אני מצטרף למה שהוא אמר שהיום בן ברוך הוא אחד האנשים שהעברנו קורס הכשרת מנהיגות בנציגות היהודית הארצית, שהוא עבר את הקורס הזה כנציג בלוד.
אברהם נגוסה: ואני חושב שהוא הנציג פה בלוד, ויש גם אחרים ביחד.
אברהם נגוסה: אבל אין מחלוקת במה שהוא אומר, שגם אנחנו, הארגונים ברמה הארצית, פועלים.
אברהם נגוסה: לכן אנא לא להשתמש כתירוצים בכל מיני- - -
מאיר ניצן: אני מאד מבקש לא להעיר לי.
אברהם נגוסה: או.קיי.
אברהם נגוסה: הדבר השני – אני חושב שבעניין הביטחון התושבים ברמת אשכול, זה בעיה, כולם יודעים.
אברהם נגוסה: השאלה: מה העירייה עושה על מנת לתת ביטחון אישי למשפחות האלה?
דני דנון: אני רוצה לפנות עם השאלה הזאת.
אברהם נגוסה: אני רוצה להמשיך עוד נקודה שמוקד קליטה, שאני אומר לכם, בלי לפגוע במנהלת פה, אני מכיר את המוקד קליטה.
אברהם נגוסה: זה מוקד קליטה פשוט בלי תקציב.
אברהם נגוסה: משרד הקליטה לא נותן מספיק תקציב כדי לענות לצרכים של העולים, ולכן המוקד קליטה עומד כמלכוד הקליטה.
אברהם נגוסה: זה פשוט, העולים לא יכולים לגשת למערכת רווחה, למערכות אחרות, ואומרים להם: יש לכם מוקד קליטה, תלכו למוקד הקליטה.
אברהם נגוסה: כשהם מגיעים למוקד הקליטה, המנהלת אין לה פתרון לכל הצרכים האלה.
אברהם נגוסה: כי אין לה תקציב, אין לה כוח אדם.
דני דנון: אבל באף מקום בארץ אין תקציב למוקדי הקליטה.
אברהם נגוסה: אם אנחנו נלך ונבדוק את כל זה גם בכל הארץ, מוקד הקליטה כבעייתי.
אברהם נגוסה: הרעיון כרעיון – הרעיון מצויין.
אברהם נגוסה: אבל בלי תקציבים.
אברהם נגוסה: בלי תקציבים.
דני דנון: אני רוצה את נציג המשרד לביטחון פנים, סגן מפקד התחנה, יוני, שתי נקודות: 1 – הביטחון האישי ברמת אשכול, מה אתם עושים מבחינת סדר כוחות, מבחינת פעילות במקום.
דני דנון: ודבר השני – לגבי אלימות במשפחה – אם יש לכם פעילות בנושא הזה?
יונתן יהודה: קודם לגבי הביטחון האישי - לשנות תהליך של 20 שנה ביום אחד לא יקרה.
יונתן יהודה: אני שם את זה על השולחן.
יונתן יהודה: יש פה תהליכים שאין באף עיר במדינת ישראל.
יונתן יהודה: כשאני אומר את זה, אני אומר את זה גם באחריות.
יונתן יהודה: אני אגע רק בדבר הפרקטי, ואני אגע בשני צירים: יש את ציר הלחימה.
יונתן יהודה: כשאני מגדיר לחימה זה נשמע בומבסטי, אז נקרא לזה ציר האכיפה, ויש את ציר הקהילה.
יונתן יהודה: לציר האכיפה אני אומר לכם פה באחריות, לא כדי להחמיא לראש העיר, אני אומר את זה באחריות כי זה תכל'ס ככה: היום המשרד לביטחון פנים, יחד, יד ביד עם הרשות העירונית, יש פה יחידה שנקראת: שיטור עירוני, יחידה שמובילה תהליכים שכן, לא ביום אחד אולי נראה את הוורוד ואת הפרח פורח.
יונתן יהודה: אני מסכים שלחיות ברמת אשכול זה לא ...
יונתן יהודה: לא היינו רוצים מחר לחיות שמה.
יונתן יהודה: אני מסכים.
יונתן יהודה: אני לא אומר שלא, אבל ...
יונתן יהודה: על מספרים, למרות שזה לא משנה תחושות המצב הוא מצב הרבה יותר טוב, ואני יכול לבוא ולהגיד שגם התופעות שהיינו רגילים להם של אותם נרקומנים הולכים בצירים כבר לא קיים.
יונתן יהודה: נכון, אני מסכים עם האדון, זה לא נעים להסתובב שמה בלילה בכל שעה, במיוחד עם אתה מדבר איתי על נער, ולכן הנוכחות שלנו שמה היא פי 3 מכל שכונה בעיר לוד.
דני דנון: מה זה נוכחות?
דני דנון: יש לכם נקודה במקום?
יונתן יהודה: יש לנו נקודה במקום, ויותר מזה אני אומר, השיטור העירוני, היחידה החדשה שקמה, שהיא מתוקצבת בתקצוב אחר לחלוטין, כמו שאתה מבין, למעשה נותנת שמה פר זמן פי 3 מכל שכונה בלוד, ואנחנו עושים את זה במודע.
יונתן יהודה: זה לא איזה שהוא דבר שהוא סתם, בואו נסתובב.
יונתן יהודה: לא.
יונתן יהודה: יש להם משימות.
יונתן יהודה: יודעים כמה, למה, איך, כולל, אני אגע במושגים אולי קצת משטרתיים שלא כולם מבינים, כולל דו"חות בדוקאים, מחסומים, וכו', רק כדי לשפר, אבל שוב אני אומר, אני זהיר ומסייג את הדברים, תהליכים קורים, צריך לתת זמן.
יונתן יהודה: זה אחד לגבי שכונת אשכול.
יונתן יהודה: בציר הקהילה - - -
דני דנון: לא, התהליכים, מה התהליך שאתה רואה?
דני דנון: מה יקרה בעוד מספר שבועות?
יונתן יהודה: תראה, אני יכול לבוא ולהגיד שאם אכן ילך בתהליך המשותף, אני מעריך שבעוד, אני צריך להיות זהיר בדברים שלי לגבי שנים, אבל בתהליך בעוד מספר שנים אנחנו נראה תמונת מצב אחרת.
יונתן יהודה: זה תלוי גם באוכלוסייה שנכניס לשמה, זה תלוי במבני הציבור שנכניס לשמה.
יונתן יהודה: זה תלוי בשיפור התשתיות שנכניס לשמה.
יונתן יהודה: זה תלוי במועדונים שנכניס לשמה.
יונתן יהודה: זה לא יכול להיות רק ציר אכיפה.
יונתן יהודה: זה חייב להיות כל הצירים ביחד, וכל הצירים ביחד למעשה יובילו באמת לשינוי שאנחנו מצפים שיקרה.
יונתן יהודה: תראה, אין ספק שאני מתחבר לכל מה שהאנשים אומרים פה, ואין ספק שגם לנו יש איזה שהוא משקל, ואולי אפילו משקל רב.
יונתן יהודה: אבל רק ציר אכיפה לא תמיד עובד.
יונתן יהודה: צריך לזכור את זה, וצריך להגיד את זה על השולחן.
יונתן יהודה: זה אחד.
יונתן יהודה: 2 – ציר הקהילה – אתה יודע, אדוני יושב ראש הועדה, אני אגיד לך משהו שיישמע לך חלום רחוק.
יונתן יהודה: אני לקחתי את השוטרים שלי לפני חודש, יתקן אותי ראש העיר אם אני טועה, לקחנו, ברמת אשכול, דווקא ברמת אשכול, הבאתי את השוטרים מהחופשה, לקחנו שני בניינים.
מאיר ניצן: סליחה, לא הייתי אתכם?
יונתן יהודה: היית, אמרתי: יתקן אותי ראש העיר אם אני טועה בתאריך, אמרתי לפני חודש, ופשוט שיפצנו שם, ותיקנו את הגינות, והבאנו שמה דברים, אם הועדה תעשה שם סיור ותראה, מתוך הבנה שאנחנו חלק מהקהילה, וחלק מהחובה של השינוי היא גם עלינו, גם אם זה זמני, או פרטי, וגם אם זה כספנו הפרטי.
יונתן יהודה: זה אני אומר לך שוב, אני לא גדלתי בלוד.
יונתן יהודה: אני לא שוטר בכל רמ"ח איברי שאני יכול להגיד לך: אני לודאי, כמו שהאדון אמר: 40 שנה אנחנו בלוד, אני לא.
יונתן יהודה: אני סך הכל שנה וחצי.
יונתן יהודה: אני גר בהוד השרון, לא מכיר, לא מכיר, ואני אומר באחריות, לא מכיר שוטרים כמו בלוד שמוכנים לעשות פה בשביל הקהילה כמו שהשוטרים פה בלוד עושים בשביל הקהילה.
יונתן יהודה: פשוט, נתנו מזמנם, מכספם, מיוזמתם, ויותר מזה, הם כולם דואגים, הם מסתובבים שמה לראות שלא לקחו את הגמד ששמו שמה.
יונתן יהודה: אני בכוונה מקצין, בכוונה מאריך בדברים האלה, כי זה דברים שחשובים גם לי ברמה האישית.
אברהם נגוסה: אז למה משפחות מותקפות?
יונתן יהודה: אז אני אסביר, תראה, לבוא ולשנות, לשנות את סוג האוכלוסייה שקיים היום, תראה, היה תהליך.
יונתן יהודה: היה תהליך של שינוי אוכלוסייה.
יונתן יהודה: כל מי שזוכר בעבר, אני שמעתי בעבר הרחוק שהשכונה מאד טובה.
יונתן יהודה: מאד טובה, מהמובילות בלוד.
יונתן יהודה: היה שינוי של אוכלוסייה, והאוכלוסייה חדשה, אוכלוסייה שחלקה, מי שיכל עזב אותה, נכנסו לשם משפחות אחרות, שלא תמיד המכנה המשותף הוא אותו מכנה משותף, שחלקם גם עוסקים בפשיעה, שחלקם עוסקים בדברים אחרים, ותמונת המצב היא כזאת.
יונתן יהודה: עכשיו, זה תהליך שקרה 20 שנה, לא יום אחד.
יונתן יהודה: כשאריק שרון, שדיברו פה ב – 2002 כבר התהליך היה.
יונתן יהודה: לבוא ולהגיד את זה: למה עכשיו?
יונתן יהודה: זה חוכמה בדיעבד.
יונתן יהודה: אני לא מסתכל למה זה קרה, אני מסתכל איך משפרים את זה.
יונתן יהודה: ואיך משפרים את זה צריך פשוט כולם בכל הכוח, ואני אומר לכם שוב, אני לא אומר את זה לשבחו, קטונתי, יש לכם פה יושב ראש ועדה קרואה שיש לו ניסיון גדול ממני אלפי מונים, אבל עם ההליכה יד ביד, רק היא זו שיכולה לשנות, ולא שום דבר אחר, ולא עוד כזה, ועוד, אין, אסור להתעסק בעוד.
יונתן יהודה: תראה, מאד חשוב המועדון שהאדם דיבר, אני מאד מכבד את זה, אבל התהליכים צריכים להיות תהליכים יותר רחבים ויותר גדולים, עם יותר שותפים.
יונתן יהודה: לגבי השאלה השנייה – אלימות במשפחה – תיראו, אני, כמו שאמרתי, לא גדלתי בלוד.
יונתן יהודה: אני, הניסיון הרב שיש לי הוא דווקא ממקומות אחרים מפתח תקווה, וגם בפתח תקווה יש אוכלוסייה אתיופית.
יונתן יהודה: תראה אדוני, יושב ראש הועדה, אני יכול להגיד לך שאין שוני בנושא האלימות במשפחה בעדה האתיופית, כמו שסימנת לי להתייחס, בין פתח תקווה ללוד, או נתניה, או כל מקום אחר.
יונתן יהודה: יש שוני בהתנהלות המנטלית של העדה האתיופית במושגים האלה, אם אני אשווה אותה לדוגמא לישראלים הותיקים הקלאסיים.
יונתן יהודה: כן, יש שוני.
יונתן יהודה: יש שוני שקשור למשהו תרבותי.
דני דנון: אבל הנתונים שאנחנו מכירים שבקרב יוצאי אתיופיה האלימות במשפחה המספרים הרבה יותר גבוהים, וגם מקרי הרצח בתוך המשפחה יותר גבוהים.
יונתן יהודה: לא, הם לא יותר גבוהים.
יונתן יהודה: הם יותר חמורים.
יונתן יהודה: כלומר, אתה צודק שאחוז האירועים הקיצוניים שמגיעים לעיתים לאירועים טרגיים הוא יותר גבוה.
יונתן יהודה: זה משהו שקשור בתרבות.
יונתן יהודה: דרך אגב, זה משהו שגם אני יכול לקחת אותו ולפתח אותו בעיר לוד גם לדברים אחרים.
יונתן יהודה: אני יכול לבוא ולהגיד לך שיש גם במנטליות של יוצאי חבר העמים דברים שהם מובילים לאירועים טרגיים שהם די דומים.
יונתן יהודה: זה משהו תרבותי, שאני בכוונה לא רוצה לגעת בו.
יונתן יהודה: אני יכול לבוא ולהגיד שכל אירוע במשפחה, זה יישמע קיצוני, אבל זה אמיתי, כל אירוע אלימות במשפחה מפקד התחנה, או סגן מפקד התחנה, יושבים או בעת האירוע, או למעשה למחרת בבוקר, ובוחנים את התיק, ונותנים הנחיות ברמה האישית כדי שזה לא יגיע לאותם אירועים קיצוניים.
יונתן יהודה: אבל שוב אני אומר, פה צריך לקחת בחשבון.
דני דנון: יש חוקרות דוברות אמהרית בתחנה?
יונתן יהודה: תראה, אין לנו חוקרות, יש לנו חוקרים דוברי השפה.
יונתן יהודה: כאשר אנחנו רואים איזה שהוא פן בעייתי, אנחנו יודעים להביא מתנדבת דוברת השפה, כלומר, לעיתים אתה צודק שעדיף שדווקא בחורה תעשה את זה, אבל ברמה העקרונית יש לנו את היכולת להתגבר על הפער של השפה.
יונתן יהודה: יש לנו גם את היכולת, אנחנו מקווים, שיש לנו את היכולת להתגבר על הנושא התרבותי, כיוון שיש לנו שוטרים יוצאי העדה, כך שהפן הזה הוא מאד קריטי ומאד חשוב, אבל בדיוק באותה נשימה אני יכול לבוא ולהגיד לך, למרות שזה לא הדיון עכשיו, שגם בקרב יוצאי חבר העמים זה חשוב, וגם בקרב בני המיעוטים זה חשוב.
יונתן יהודה: כי כל תרבות וההתייחסות אליה, אנחנו מתייחסים באופן ספציפי.
דני דנון: אלי זרחין.
אלי זרחין: אדוני היושב ראש, אני רוצה שנייה להתייחס למצבם של נערים עולים דוברי רוסית כאן בלוד.
אלי זרחין: אני קודם כל רוצה לשנות שבחצי שנה שכבוד ראש העירייה נכנס לתפקיד, אנחנו כבר רואים שינויים.
אלי זרחין: מופעלת סיירת הורים עם הורים דוברי רוסית.
אלי זרחין: נפתח עכשיו, השבוע, מועדון כושר, שהוא בעיקר גם, הוא כבר פתוח, מועדון כושר, יש עדיין בעיה מאד קשה זה הסתובבות, שוטטות של נוער דוברי רוסית בשעות הערב והלילה ב"גני אביב".
אלי זרחין: אנחנו מדברים על עשרות, ואף מאות נערים.
אלי זרחין: קודם כל יש בעיה, בעבר משרד הקליטה, יחד עם העירייה, הפעיל גם תכנית "ציפורי לילה" שבשעות הערב והלילה יצאו לרחוב מדריכות ומדריכים לעבודה עם נוער.
אלי זרחין: האם יש אפשרות, כבוד ראש העיר, להחזיר את הפרוייקט הזה?
אלי זרחין: אני אתן כמה דוגמאות: יש מקומות ב"גני אביב" שבנות בנות 14, בנות 13, בנות 15 יושבות במקומות קבועים, באים בני דודים שלנו, מאחורי הגדר, אוספים את הבנות תמורת 20, 50 שקל, את יודעת את זה, תמורת חפצים פשוטים כמו ג'ינס או נעליים.
אלי זרחין: בנות בְּנות 14, 15.
אלי זרחין: הבית חם שקרן רש"י תפעיל בלוד, הוא כמעט כולו בנות דוברות רוסית, אבל אף אחד לא עובד איתם.
אלי זרחין: מישהו צריך לצאת לרחוב, לקחת את הבת הזאת, שהיא לא מסוגלת לעשות את זה.
אלי זרחין: לא אפרת, ולא בנות של נוער במצוקה, הם לא יכולות בלילה להסתובב.
אלי זרחין: יש נערים שמשוטטים בערב עם וודקה, בעיקר, פחות סמים, בעיקר וודקה, ושוב,
קריאה: גם סמים.
אלי זרחין: גם סמים.
אלי זרחין: פרוייקט כמו "ציפורי לילה" בלילה שמדריכים ומדריכות יצאו בלילה לעבוד, אם אפשר להחזיר את זה?
דני דנון: מי האבא של הפרוייקט?
אלי זרחין: משרד הקליטה היה.
אלי זרחין: זה פעל יחד עם העמותה שלנו ועיריית לוד.
אלי זרחין: דבר שני שאני רוצה, כבוד ראש העיר, זה שיפור מערכת החינוך בעיר.
אלי זרחין: אני לא יודע אם אתה יודע, אדוני ראש העיר, נער דובר רוסית לא לומד בלוד.
אלי זרחין: כ – 250 נערים לומדים ב"שבח – מופת".
אלי זרחין: כ – 300 נערים לומדים ב"יוהאנה ז'בוטינסקי".
אלי זרחין: עכשיו, הבית ספר היחיד שהוא נחשב יוקרתי בעיר "מדעים לוד" סף 93 ממוצע מבחני כניסה, וכמעט כל התלמידים שם תושבי חוץ.
אלי זרחין: אנחנו רוצים שילד שגר ב"גני אביב" ילך ...
אלי זרחין: סליחה, בבית ספר בעיר, יקבל שם את אותה פיסיקה, ביולוגיה, כימיה, שהוא מקבל ב"שבח – מופת", או ב"יוהאנה ז'בוטינסקי" יקבל רוסית כשפה זרה שנייה, וילמד כאן בעיר.
אלי זרחין: אני רוצה שב"מדעים לוד" שנדמה לי שביום רביעי יש בית משפט, כבוד ראש העיר, ובעלים חדשים נכנסים ל"מדעים לוד" רשת עתיד, אז אני רוצה ש"מדעים לוד" כמעט רוב התושבים יהיו תושבי לוד.
אלי זרחין: שתושבי לוד ילמדו ב"מדעים לוד", גם אם הם לא גאונים.