GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
משה אבוטבול: הדבר הראשון, אני לא הבאתי חרדים לעיר לעת עתה; מי שהביא חרדים לעיר, זה התחיל בכהונתו של ראש העיר דאז, מר שלום פדידה, שבנה פה את קריית נחלה ומנוחה, וזה המיזם שהתחיל בו כקליטת חרדים בעיר בית שמש, אז אני מבקש להזכיר את תרומתו הנכבדה של מר שלום פדידה להחרדת העיר, בהבאת כ-1,500 משפחות ראשונות לעיר.
משה אבוטבול: לאחר מכן במשך 15 שנה קודמי בתפקיד, מר דניאל וקנין, הביא מסות על גבי מסות של חרדים לעיר.
משה אבוטבול: זה התחיל ברמת בית שמש ב', שזו שכונה שיש בתוכה גורמים ממאה שערים, שהוא הביא אותם.
משה אבוטבול: הוא הביא גם את רמת בית שמש א', הוא גם הביא את חפציבה וגם את יפה נוף.
קריאה: מה עם העתיד?
משה אבוטבול: תכבד קצת.
משה אבוטבול: לא על כל דבר קוראים תיגר.
משה אבוטבול: תקשיב גם.
משה אבוטבול: מי שהביא לכאן חרדים, ייאמר לשבחו של מר דניאל וקנין – ראש העיר הקודם, עשה עבודה נהדרת בנושא.
משה אבוטבול: אני בינתיים, אפילו חרדי אחד עוד לא הגיע לעיר, כי כל הפרויקטים נמצאים בבנייה.
משה אבוטבול: לפני כחודשיים חיתנתי את הבן שלי.
משה אבוטבול: כדי שלא יגידו, שאני מביא חרדים, שלחתי אותו לגור באשדוד.
משה אבוטבול: אני לא מביא חרדים; מי שמביא חרדים והביא חרדים זה שלטון הליכוד הקודם, 15 שנה.
משה אבוטבול: למה – כי באופן טבעי הם אוטומטית, כמו עדר, יצביעו עבור המועמד הזה, וכך הם עשו פעמיים, אז צריך לדעת את האמת.
קריאה: באנו לפתור, לעתיד.
משה אבוטבול: זאת ועדת קליטה, זאת לא ועדת פתרונות.
משה אבוטבול: אני נבחרתי לפני כשנתיים וחצי על-ידי אוכלוסיות רבות, כולל מפלגת העבודה – ייאמר לשבחה, כולל מפלגת הצעירים של ידידי, ממלא מקומי, מר מאיר בלאיש, כולל גם ידידי שסייע בידי בתחילת הדרך, ואני תמיד חייב לו תודה, מר שלום אדרי, שעודד אותי וקידם אותי.
שלום אדרי: פעם שעברה לא הלכתם עם דני.
משה אבוטבול: לא נכון, פעמיים הלכתי אתו, ושירתי אותו.
משה אבוטבול: קיבל עבודה נהדרת.
משה אבוטבול: מבחינתי, אני מודיע בצורה הברורה – כל מי שרוצה לבוא לגור בתוך העיר, בברכה מוזמן לגור כאן.
משה אבוטבול: זאת הצהרה שלי.
משה אבוטבול: מבחינתי, אני עושה הרבה מאמצים כדי שיבואו אוכלוסיות נוספות.
משה אבוטבול: זה שאני בונה פה דברים שלא היו פה שלושים שנה, כמו בניין בית היכל התרבות, שזה אמור לתת מניפה רחבה, שיבינו שהעיר הזאת היא עיר תרבות; זה שאני בונה פה קניונים היום – בונים פה שלושה קניונים יפהפיים, וזה דבר שלא היה פה אף פעם בבית שמש, זה בא להוכיח לכולם שהעיר הזאת פתוחה, העיר הזאת של כולם.
משה אבוטבול: אנחנו בונים פה קניונים, עושים פה עבודה נהדרת.
משה אבוטבול: משרד השיכון נתן לי 18 מיליון שקל – תרשום לפניך- - -
קריאה: קיבלת אותם- - -
משה אבוטבול: שקרן.
משה אבוטבול: כל זה ניתן לעיר הוותיקה בלבד.
משה אבוטבול: החנייה החדשה שעשינו במרכז, זה מזה.
משה אבוטבול: לא רק זה.
דני דנון: סליחה, מי שרוצה, יכול לצאת.
דני דנון: אנחנו בישיבה של הכנסת ולא בישיבת מועצת עיר.
דני דנון: אנחנו לא רגילים לזה.
דני דנון: למרות הדימוי שיש לכנסת, יש סדר.
דני דנון: נתנו לכל מי שרצה לדבר, ואני מבקש לתת לראש העיר לומר את דברו, ואחרי זה נסכם.
משה אבוטבול: מבחינתי, כפי שאמרתי, אני בניגוד אולי לראש הממשלה היקר, מר ביבי נתניהו, שלפני כשנתיים וחצי אל תוך שיחות ליליות בתוך הסכם קואליציוני חתם שם אתם, וסימן שם את חריש, את מודיעין, את בית שמש בהסכם הקואליציוני.
משה אבוטבול: לא אני חתמתי אתו.
קריאה: הוא לא היה.
משה אבוטבול: מי שחתם, זה ראש הממשלה.
משה אבוטבול: אם מכר מישהו את בית שמש, זה ביבי, ותלינו עליו.
משה אבוטבול: אני כפוף לראש ממשלת ישראל.
קריאות: מה שתקבע, יהיה פה.
קריאות: הוא מריונטה.
מנשה: הם יושבים בשקט, ומפעילים אותם על שלט.
דני דנון: אני מבקש מכולם להירגע, ולתת לראש העיר לסיים, בבקשה.
משה אבוטבול: כל שר מקדם תוכניות רבות.
משה אבוטבול: השר אטיאס מקדם שיווקים בכל הארץ כולה.
משה אבוטבול: מי שרואה שהוא עשה כעת שיווקים לכ-50 אלף יחידות דיור בכל הארץ כולה, אז אי-אפשר להאשים את השר אטיאס.
יוסי לבקוביץ: איפה מונטק, שמחליט פה על כל- - -
משה אבוטבול: אם היו אומרים שזה בינוי, הייתי מביא את אנשי הבינוי; אמרו שזה קליטה, ומסתבר שזה קליטת הסתה.
מנשה: לקחת את כל התקציב.
מנשה: למה?
מנשה: קליטת עלייה אתה רוצה, לא?
משה אבוטבול: גם התקציב של נושא תנועות הנוער חולק הפעם בצורה שוויונית פר תלמיד.
משה אבוטבול: מה לעשות, שיש 2,000 תלמידים במגזר הזה, ופה יש בודדים?
משה אבוטבול: פר תלמיד.
משה אבוטבול: יש תשובה ברורה לכל דבר.
משה אבוטבול: אמרנו – מי שרוצה לגור, יכול לבוא לגור.
משה אבוטבול: ניסו להגיע עד בג"ץ, הגיעו קודם כל למחוזי.
משה אבוטבול: השופט משה סובל במחוזי דחה את העתירות- - -
קריאה: תסביר למה.
משה אבוטבול: תסביר אחרי זה, בזמן שלך.
משה אבוטבול: הוא דחה את הנושא הזה, לאחר מכן הגיע לבג"ץ, פעלתם בנושא הזה, כי רציתם לדחוק את בית המשפט לפינה, שיגיד: שליש, שליש, שליש.
קריאה: כמו שאמרת.
משה אבוטבול: לך לא הבטחתי; אתה לא הלכת אתי אלא התמודדת נגדי, אז לך אני לא חייב.
משה אבוטבול: נמשיך הלאה.
משה אבוטבול: לכן בית המשפט קבע, שהוא לא יכול להתערב באפיוני האכלוס, ודחה אותם.
משה אבוטבול: גם ועדה מחוזי – הגיעו להם 7,500 התנגדויות – כמות נכבדה.
משה אבוטבול: היא ישבה, מיצתה את הדיונים, ואמרה: התנגדויות לא ענייניות, ושלחה את ההתנגדויות, ואישרה את התוכניות.
משה אבוטבול: אני לא יותר חזק מאנשי החוק הנמצאים בירושלים, ואמרתם: יש שופטים בירושלים.
קריאה: תעצור את הבנייה.
משה אבוטבול: אני לא עוצר שום בנייה.
משה אבוטבול: דבר נוסף, יש פה מספיק פרויקטים יפים, שאם נעבוד עליהם יפה, וציינו קודמיי את הפרויקטים, ושכחו לציין פרויקט נוסף, של 70 דונם, שנמצא ליד מגרש הכדורגל, והתחלנו לטפל בנושא תב"עית, ורצנו לשר, לדבר, לאפיין את זה דווקא לבני העיר.
משה אבוטבול: אם ועדת הקליטה הנכבדה רוצה לעזור לראש העיר, שתבוא לעזור שם, לזרז את הדברים.
משה אבוטבול: דבר אחרון, העיר שלנו זקוקה בעיקר למשב רוח מרענן, ולא למתן תגובות אלימות בעיתונות.
משה אבוטבול: זה רק גורם לאותם אנשים שעוד נמצאים פה, לעזוב את העיר.
משה אבוטבול: כאשר עיתוני סוף השבוע המקומיים- - -
קריאה: אתה גורם.
קריאה: כל העיתונים שלך.
משה אבוטבול: עיתוני סוף השבוע המקומיים מלאים כולם בהסתה כלפי החרדים, כל המדורים פרט לפרשת שבוע והדלקת נרות – המקומונים – מביאים את דיבתה הרעה של בית שמש, לא פלא שאנשים בורחים מהעיר.
משה אבוטבול: אני שירתי בצה"ל, ותפסיק לדבר שטויות.
משה אבוטבול: אם אנשים חמדו לצאן, ואמרו דברים בשמי, אני לא צריך לתבוע אותם על דיבה, כי אם אתבע על דיבה על כל מה שאתם כותבים בתגר, היום הייתי מיליונר גדול.
קריאה: אם יתבעו אותך על השקרים שלך- - -
משה אבוטבול: בבקשה, אני מאתגר אותך.
משה אבוטבול: חברים יקרים, כנסת נכבדה, לסיום אני רוצה לומר, היות שעלה פה גם, והוא לא הנושא, של בית ספר "אורות", צריכים לדעת את האמת כדי לא להתבלבל.
משה אבוטבול: כאשר בית הספר הזה, התחילו לבנות אותו, ואמרתי את זה במסיבת עיתונאים שהתחילה את פתיחת השנה.
משה אבוטבול: כאשר התחילו לבנות את זה, לצערי, קומץ קנאים, שאני מגנה, וגיניתי, והתלוננתי במשטרת ישראל, ונמצא פה מר קובי כהן, מפקד המשטרה – התלוננתי במשטרת ישראל, כאשר הקימו את הבניין הזה לפני כשנתיים וחצי, הם נשכבו תחת הטרקטורים והפריעו לבניית בית הספר.
קריאה: פעם אחת, תשעה אנשים.
משה אבוטבול: היו כמה פעמים.
קריאה: אמרת שתסדר את זה.
משה אבוטבול: נכון.
משה אבוטבול: ישבתי עם מנהל בית הספר, מר ניסימי, כדי לבדוק, האם אנחנו מתעקשים על אותו מקום, או חושבים על חלופות אחרות.
משה אבוטבול: מסתבר, שמנהל בית הספר שכנע אותי, שכדאי כן להשאיר את זה שם, במקום, ואם תהיה בעיה בנושא הזה, הוא יעשה בתוך המגרש – יש שם צמוד, 10 מטרים ליד, בית ספר לבנים, שמרוחק מהבניינים, יעשה הצרכה פנימית לתוך בית הספר, יעביר את אלה לאלה, כדי שיהיה שקט במקום.
משה אבוטבול: זו ההבטחה שניתנה לי על-ידי מנהל בית הספר.
משה אבוטבול: לכן באמת לקראת שנת הלימודים היינו בטוחים, שאולי הנושא הזה ירד, ואולי גם הצד השני שכח מההבטחה, והכול יהיה בסדר.
משה אבוטבול: צעדנו באותו מתווה, שמשאירים את זה כמו שהוא.
משה אבוטבול: מסתבר שהם חדרו לבניין ופלשו שם לבניין, אותם קנאים, ואני מדגיש שוב – בבית שמש הציבור החרדי ככללו זה לא ציבור שעושה אלימות או דברים מהסוג הזה.
משה אבוטבול: יש לנו קבוצה קטנה, וכולם יודעים את זה, שמדובר פה בכ-300-200 משפחות בלבד מתוך כל הפסיפס, אז הם חדרו לבניין, וראו שזה הופך להיות בית ספר לבנות, והם השתוללו.
משה אבוטבול: ניסינו לעשות שעות רבות של גישור כדי ליצור את הפתרון.
משה אבוטבול: ישבנו שעות רבות – גם גזבר העירייה, גם מנכ"ל העירייה, גם מקבץ של ההורים ו-וועדי ההורים, כדי להגיע לפשרה, כדי שתמנע את הסכנה, לצערי, שאני מגנה אותה, הסכנה הצפויה לנו מכך שיבואו לשם להפגין ולצער את אותן בנות שבאו סך הכול כדי ללמוד ולהצליח.
משה אבוטבול: מרגע זה, שראיתי שהמצב לא קל, פניתי לידידי, מר קובי כהן, מפקד המשטרה, ואמרתי לו: צריכים להציב שם שמירה, צריך לעשות משהו, כי אנחנו חייבים לשמור על אותן ילדות, ולא לתת חלילה מצב שילדה אחת תצא משם אפילו בחרדה – אני לא מדבר על נזק גופי.
משה אבוטבול: מרגע שבית הספר נפתח, וניסיתי, וראיתי שפשרות לא הולכות, כי סך הכול מה ביקשתי – אבא שנמצא בשולחן שבת עם הילדים, ויש ויכוח בין בן לבת או משהו כזה, הוא אומר: תעבור אתה לפה, ואתה לפה.
משה אבוטבול: זה דבר לגיטימי, אף אחד לא רואה בזה סחיטה או איומים.
יוסי לבקוביץ: לגיטימי אולי באיראן.
משה אבוטבול: העברה ממקום למקום כמוה כג'נטלמניות, שנדרשת כדי לשמור על שקט, ומרגע זה שעשינו כל מאמץ, והמאמצים כשלו, אמרתי למפקד המשטרה, הודעתי לשר החינוך, הודעתי לשר המשטרה, שהעירייה לא יכולה להיות שם ערוכה.
משה אבוטבול: התקנו מצלמות במקום כדי למצוא את הפורעים, עשינו מספר דברים כדי ללכוד את אותם פורעים.
משה אבוטבול: לכן גם בוצעו מעצרים על-ידי משטרת ישראל.
משה אבוטבול: אני מגנה כל אלימות שנעשית כאן, אבל מאידך, באותה נשימה אני קורא בקול גדול, ברגעים האלה שאתה ואני נמצאים כאן, יושבים צוות שמנסה לעשות רבות ונצורות בתוך ועד ההורים, אנשים טובים מירושלים, שבאים כדי לשבת עם ועדי ההורים, כדי למצוא כל מיני פתרונות, שהשקט יחזור על כנו.
משה אבוטבול: אני אומר פה שוב, ויעיד פה מפקד המשטרה – שלוש שנים כמעט שאני בתפקיד, היה פה שקט גדול מאותו מגזר קיצוני קנאי.
משה אבוטבול: גם זו נוסחה, אגב.
משה אבוטבול: זה עבד יפה בגוש קטיף.
משה אבוטבול: בהתנתקות זה עבד יפה.
משה אבוטבול: מה שאני מבקש בסיומם של דברים- - -
קריאה: שר החינוך כל הזמן מסנדל את מה שאתה רוצה להעביר.
קריאה: צריך להגיד את האמת.
משה אבוטבול: ככל שנצליח להשיג שם פשרה, ואני צמא לפשרה, ויודעים את זה כולם, שאני איש של פשרות; ככל שנצליח להציב שם פשרה אמיתית בין הנצים, השקט יחזור על כנו.
משה אבוטבול: מה אני יכול לעשות, שכל תחזיות המשטרה שנאמרו לי, כולן התקיימו, לצערי, אחת לאחת.
קריאה: בבנייה תעשה פשרות.
משה אבוטבול: בסיומם של דברים אני קורא לאדוני, היות שבאמת הגיעו לפה אנשים חשובים, אנשים מאוד נחמדים, אנחנו יושבים, אנחנו אנשי דיאלוג; אתמול בלילה ישבתי שלוש שעות עם מקבץ חברים של חסרי דיור, אלפסי, יחד עם גברת אוחנה, היו כעשרה אנשים, ודיברנו.
משה אבוטבול: אני מציע לאדוני, בשמחה רבה לכל דיון שאדוני יקרא לי, והפוך – קראתי לפני כשבועיים לידידי שלום אדרי, ביקשתי ממנו, שמאוד אשמח אם הוא יסדר לי פגישה עם אנשי תגר הנכבדים, ועדיין זה אקטואלי ורלוונטי.
קריאה: אנחנו לא רוצים דיבורים אלא מעשים.
משה אבוטבול: את העיר לא בונים במחאות אלא רק בהידברויות.
משה אבוטבול: לכן, אם אדוני רוצה ליצור דיאלוג, להזמין אותנו לכנסת, אבל לפעם הבאה לא תחת ועדת הקליטה, כי זה קצת מבלבל, אלא תחת דיאלוג אמיתי, שרוצים לדבר, אני אשמח להגיע, לשתף פעולה, ולעשות כמה שיותר.
משה אבוטבול: תודה.
דני דנון: לסיכום, אני יוצא - ואני חושב שחבריי שותפים – מאוד מוטרד מהישיבה היום, כי מצד אחד, הדברים שנאמרו פה בצורה אמיתית על-ידי המנכ"ל ונציגי משרד השיכון – יש פה תוכנית גדולה מאוד, שהיא מתקדמת בצורה מהירה מאוד, ומצד שני, אני לא רואה שיש הידברות אמיתית בין החלקים השונים.
דני דנון: אדוני ראש העיר, לגבי הדיון היום, כן בפרוטוקול, כשביקשנו את הדיון, ביקשנו דיון בנושא קליטת עלייה ובעיות הדיור.
משה אבוטבול: זה לא מופיע לי פה.
דני דנון: תשאל את דנה, שנמצאת פה אתנו.
דני דנון: הסיבה שעשינו זאת, כי כמו שהעולים ידעו להרים את בית שמש מעלה-מעלה, אם העולים יתחילו לצאת מפה, ויפסיקו להגיע לפה, גם העיר תרד מטה-מטה, באותה מהירות, ולכן אנחנו רואים חשיבות רבה.
דני דנון: אני מאמין בהידברות.
דני דנון: היום לא ראינו פה הידברות.
משה אבוטבול: כי היה רק צד אחד; הייתי צריך להזמין את החרדים, שגם הם יידברו.
משה אבוטבול: לא אמרו לי להביא.
משה אבוטבול: אם היית אומר לי, הייתי מביא לך עשרה אנשים מ"נחלה ומנוחה", עשרה מרמה א', עשרה מרמה ב' – הם היו מגיבים לכל הדברים.
מנשה: - -
משה אבוטבול: גם שם יש הרבה "מנשים".
דני דנון: יהיו פה עוד הזדמנויות, וכל מי שרצה לבוא לישיבה, והחדר היה צר מלהכיל, נכנס ודיבר.
דני דנון: אני רוצה, ברשותכם, להקריא את הסיכום: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות קיימה את ישיבתה בעיר בית שמש.
דני דנון: קליטת העלייה במדינת ישראל היא משימה לאומית, ופתרון בעיות הדיור הלאומיות יכול להיות אתגר עבור העיר בית שמש.
דני דנון: העיר בית שמש היוותה ומהווה אבן שואבת לעולים במשך שנים רבות, ולאחרונה מהווה מוקד משיכה לעולים מצפון אמריקה.
דני דנון: הוועדה קוראת לראש העיר ולצוות העיר, לוודא שבבניית 22 אלף יחידות הדיור החדשות לא תהיה הומוגניות אלא בנייה לכלל המגזרים, שיגיעו מכל רחבי הארץ.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד השיכון ולרשות המקומית, לתת עדיפות ליוצאי צבא ולעולים חדשים, כפי שמוגדרים בחוק, בפרויקטים שנבנים, לפחות ברמה של למעלה מ-50 אחוז.
דני דנון: הוועדה התרשמה, שהמתח הקיים בעיר פוגע בתדמית העיר ובכוח המשיכה שלה לעולים החדשים.
משה אבוטבול: ולציבור כללי.
דני דנון: ולציבור הכללי.
דני דנון: הוועדה תעלה את הנושא לסדר היום של הכנסת.
דני דנון: הוועדה תקיים ישיבת מעקב בשיתוף ועדת כלכלה ובהשתתפות שר השיכון, ראש העיר, הנציגים השונים וכל מי שירצה להגיע- - -
משה אבוטבול: וקבוצת תדר.
דני דנון: תוך 45 יום בכנסת בירושלים.
דני דנון: אני רוצה להודות לכולם, אני מקווה שנצליח להמשיך ולקדם את הנושא החשוב הזה.
דני דנון: אנחנו פותחים ישיבה ראשונה של ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות של מושב החורף.
דני דנון: הנושא שהיום אנחנו דנים בו הוא מסקנות הוועדה הבין משרדית לנושא שארית יוצאי אתיופיה, נושא שהוועדה עסקה בו כבר בעבר.
דני דנון: אנחנו קיבלנו את עיקרי המסקנות מהמנהל הכללי של האוצר לשעבר, מר חיים שני, שהופיע בפני הוועדה והציג את עיקרי המסקנות.
דני דנון: היום המסקנות כבר פורסמו ואנחנו נתייחס למסקנות.
דני דנון: נמצא איתנו כבוד השופט העליון בדימוס, מר מאיר שמגר, ראש הוועדה הציבורית להעלאת שארית יוצאי אתיופיה, שכמובן נשמח לשמוע את עמדתו לגבי המסקנות של האוצר.
דני דנון: בפתח דבריי אני רוצה להקריא מכתב של כבוד הרב שלמה עמאר, הראשון לציון, ששלח מכתב; 'לכבוד חבר הכנסת דני דנון, יושב ראש ועדת עלייה וקליטה.
דני דנון: החיים והשלום והברכה.
דני דנון: הצטערתי לשמוע על צמצום העלייה של יהודי אתיופיה לארץ.
דני דנון: הואיל ונודע לי שאתם מקיימים ישיבה מחר, אני פונה למעלתו בבקשה מעומק לבי, שיואיל להעלות סוגיה חשובה זו, שיש בה הצלת נפשות, של אחינו, בני עמנו, ממקום גלותם, ולהעלות על נס את הצורך החיוני לזרז את עלייתם ארצה ולקיים מאמר הנביא ישעיהו, עליו השלום, 'ופדויי ה' ישובון ובאו ציון ברינה ושמחת עולם על ראשם ששון ושמחה ישיגון נסו יגון ואנחה'.
דני דנון: ברכת ה' תחול על ראשיכם לעד אמן.
דני דנון: בברכה, משה עמאר, הראשון לציון, הרב הראשי לישראל'.
דני דנון: בהמשך לכך, אני רוצה ראשית, לאלה מכם שלא היו בדיון הקודם או קצת לרענן את זיכרוננו, לבקש מנציג משרד האוצר, מר ראובן קוגן, סגן הממונה על התקציבים, להתייחס בקצרה, אנחנו מתכננים פה דיון מעמיק, אבל להתייחס בקצרה לנקודות העיקריות של ההמלצות לפני שנבקש התייחסות של השופט שמגר.
דני דנון: אני מניח שיש עוד גופים ונציגים רבים שיש להם השגות, הערות, או כל דבר אחר, לגבי ההמלצות.
ראובן קוגן: בוקר טוב לכולם.
ראובן קוגן: החלטת הממשלה מ-14 לנובמבר 2010 הטילה על צוות בין משרדי, בראשות המנהל הכללי של משרד האוצר, להקים צוות שבו היה צריך לתת פתרונות בשביל ליישם את אותה החלטה של העלאת שארית יוצאי אתיופיה.
ראובן קוגן: היא קיבלה מנדט גם לקבוע את ההטבות בתחומים השונים וגם לקבוע את קצב העלייה, ואני אפרט עוד מעט את כל הדברים האלה.
ראובן קוגן: אחרי שהצוות דן עם כל המשרדים הרלוונטיים, משרד הקליטה, משרד השיכון, משרד הרווחה, משרד החינוך ומשרד האוצר כאמור, ההמלצות התמקדו בכמה תחומים, עוד פעם, בעיקר בתחום של הדיור, כי יתר ההטבות, כמעט כולן, לדעתי, נקבעו כבר בהחלטת הממשלה עצמה.
ראובן קוגן: ההטבות והמסלולים שהציע הצוות, כפי שאושר גם בדיון בקבינט החברתי כלכלי הם כדלקמן; החידוש הראשון שהצוות הציע זה מתן מסלולי שכירות לבודדים במרכזי הקליטה.
ראובן קוגן: האנשים האלה כיום לא מקבלים שום הטבה בשכר דירה---
אורי אריאל: זו כבר החלטה, זה מה שאתה אומר, נכון?
ראובן קוגן: כן.
אורי אריאל: אמרת הצעה.
ראובן קוגן: הצוות המליץ ועבר את האישור של הקבינט החברתי כלכלי.
אורי אריאל: זו החלטה.
ראובן קוגן: לא, אבל אנחנו רק המלצנו.
דני דנון: אוקי, אנחנו דנים כרגע בהחלטות הממשלה.
ראובן קוגן: הדבר הראשון זה סיוע בשכר דירה לבודדים.
ראובן קוגן: עד היום בודדים קיבלו רק הטבות במשכנתא, כלומר הלוואות, היום יש להם את האפשרות לצאת לשכירות בשוק החופשי ולקבל סיוע בשכר דירה למשך חמש שנים, סך של 1,500 שקל לחודש.
ראובן קוגן: נוצר גם מסלול שכירות ארוכת טווח למשפחות שהן כן זכאיות למענקים, אבל הם היו צריכים לממש את המענק הזה רק אחרי שנתיים שהם נמצאים במרכז הקליטה, כלומר או שהם מממשים את המענק, או שהם מאבדים את המענק.
ראובן קוגן: זה יצר מצב שחלק מהמשפחות שעוד לא היו מוכנות לממש את המענק הזה, או עקב כך שהם עוד לא נקרא לזה השתקעו בארץ ועוד לא קיבלו את היכולות גם בשוק הדיור וגם בשוק העבודה, הם איבדו את הזכאות הזאת, ופה אנחנו נותנים להם את האפשרות לצאת לשכירות ממרכז הקליטה, להבין קצת את שוק הדיור למגורים ולשמר את הזכאות שלהם למענק.
ראובן קוגן: אחרי חמש שנים הם חוזרים וזכאים למענק הזה, וזה החידוש השני.
ראובן קוגן: אנחנו מגדילים את המענקים למשפחות עד 60,000 שקל, מעבר למה שקיים היום, כך שזה יעמוד בסך הכל על 760,000 שקל למשפחה לרכישת דירה.
ראובן קוגן: זה בהחלט מהווה משהו, תלוי באזורים כמובן, שיכול להגיע ל-90% וגם ל-95% וגם מעבר לכך מעלות הדירה באזורים ספציפיים.
ראובן קוגן: לאלה שאיבדו את זכאותם, כמו שאמרתי, אחרי שנתיים, עושים איזה שהוא מבצע הלבנה ונותנים להם את האפשרות לקבל כמעט את כל הסכום שלהם של מענק שהם זכאים לו מלכתחילה.
ראובן קוגן: יש גם מושג שנקרא שכונות סגורות, כלומר משרד הקליטה היה מתנה את המימוש של הסיוע בכך שהדירות יירכשו בשכונות מסוימות וחלק מהשכונות נסגרו לרכישת הדירות, למשפחות ללא ילדים נפתחו השכונות האלה ולמשפחות עם ילדים משרד הקליטה יקבע כללים איך כן אפשר לאפשר למשפחות האלה לרכוש דירות בשכונות שהיו סגורות עד עכשיו לרכישה.
שלמה מולה: זה שכונות או ערים?
ראובן קוגן: עוד פעם, אני מציע שנציג משרד הקליטה יפרט אחר כך---
שלמה מולה: זה הבדל גדול.
ראובן קוגן: אז נציג משרד הקליטה, שהוא מבין קצת יותר---
שלמה מולה: לא נראה לי שהשכונות זה הדבר היותר חשוב, ערים זה יותר חשוב.
ראובן קוגן: כפי שאמרתי, מר חביב קצב מבין בזה הרבה יותר ממני.
ראובן קוגן: כמובן הכללים מחויבים במציאות מאחר שיש השלכות של ההחלטה הזאת גם על תחומי החינוך והרווחה וכרגע משרד הקליטה נמצא במשא ומתן ובדיונים במשרדים הרלוונטיים בשביל לקבוע את הכללים כאמור.
ראובן קוגן: הדבר האחרון זה קצב העלייה, שאני מבין שזה הנושא הרגיש כאן, אבל לאחר שהצוות שקל את כל התשתיות של קליטת העולים ואת כל הכלים שמניתי עד עכשיו, הוא הגיע למסקנה שגם עם גיבוש כל הכלים הנוספים והתקציבים הנוספים שהופנו לנושא של קליטת יהודי אתיופיה בתחום הדיור לפחות, עדיין המדינה לא ערוכה לקלוט את העליות בקצב המקסימלי שנקבע בהחלטת הממשלה, והלכה על הקצב שגם נקבע בהחלטה כטווח, זה היה הרף התחתון---
דני דנון: ראובן, אני רוצה לשאול שאלה, המדינה לא ערוכה?
דני דנון: אני רוצה שתפרט מה זה המדינה לא ערוכה.
דני דנון: במבצע שלמה הגיעו בסוף שבוע אלפי עולים, אנחנו יודעים תקופות שהגיעו עשרות אלפי עולים, מה זה המדינה לא ערוכה?
שלמה מולה: אני רוצה להקשות עליך, אם כל העולים האלה עכשיו היו זכאי חוק השבות אז המדינה היתה אומרת 'המדינה לא ערוכה'?
שלמה מולה: אני רוצה שתענה לי תשובה הוגנת.
דני דנון: לפני זה אני רוצה להבין מה זה מדינה לא ערוכה.
דני דנון: מה זה, מבחינת תשתיות, מרכזי קליטה?
ראובן קוגן: בעיקר מגבלת התשתית המרכזית זו מגבלת התשתית למגורים, כלומר אותם מרכזי הקליטה, קצב הפינוי וכן כל הכלים שמניתי עד עכשיו בעצם נועדו לעודד את האנשים לצאת ממרכזי הקליטה ולרכוש או לשכור דירות מחוץ למרכזי הקליטה ובהתאם לכך לפנות את המקומות במרכזי הקליטה, על מנת לאפשר לעולים החדשים להיכנס אליהם, לעבור שם את התהליך של גיור.
ראובן קוגן: חלק עוברים את הגיור לחומרה, אני לא ממש מבין בדברים האלה, אבל זה תהליך של שנתיים שעוברים במרכז הקליטה, ואחרי זה להמשיך להתערות בחברה הישראלית.
ראובן קוגן: אחרי ששקלנו, ראינו את כל הנתונים של מרכזי הקליטה הקיימים היום, קצב הפינוי וגם קצב העלייה, הגענו למסקנה שעל מנת שהמדינה לא תצטרך לבנות פה אוהלים או קרווילות לעולים האלה, הדבר הנכון הוא להפחית את הקצב.
ראובן קוגן: לשאלתך, חבר הכנסת מולה, אם העלייה הזאת היתה מתבצעת בקצב עצמאי ולא כעלייה מסודרת, כלומר עם מטוסים שמגיעים בצורה מאורגנת, יכול להיות שגם אז הקצב היה כמו שהוא נקבע על ידי הממשלה בהמלצת הצוות, של 110 משפחות לחודש.
ראובן קוגן: תזכור שגם כשהיו עליות קודמות לא כולם נקלטו במרכזי הקליטה.
ראובן קוגן: אני לא יודע אם זה נכון לגבי האוכלוסייה האתיופית, בדרך כלל לגבי אוכלוסיות העולים האחרות, הם נקלטו בישראל במה שנקרא קליטה ישירה ולא היתה כל המעטפת הזאת של המדינה שסובבת את העלייה הזאת, הן מבחינת החינוך והן מבחינת הרווחה והן מבחינת הדיור, אותם מרכזי הקליטה.
ראובן קוגן: ולכן בהתאם למגבלות האלה, אחרי ששקלנו את כל הדברים האלה, הגענו למסקנה שבקצב של 110 לחודש, נכון לכרגע, עוד פעם יכול להיות שאנחנו נתקדם ונראה בעוד שנתיים שקצב הפינוי של מרכזי הקליטה הוא יותר מהיר ולכן יאפשר לנו להגדיל את קצב העלייה, אבל נכון לכרגע ההמלצה של הצוות וההחלטה של הממשלה היתה שאנחנו מביאים 110 משפחות בחודש, ואנחנו עדיין עומדים, כאמור, בכל התנאים של החלטת הממשלה המקורית מנובמבר 2010.
אורי אריאל: אתם לא מביאים 110 משפחות, אתם מביאים 110 עולים.
אורי אריאל: זה הבדל.
ראובן קוגן: סליחה, הכל היה בנפשות.
דני דנון: ראובן, תגיד, אם הייתם צריכים לעמוד בהחלטה הקודמת, כמה זה היה עולה?
ראובן קוגן: ההחלטה הקודמת נתנה לאותו צוות את מרווח הגמישות בקצב העלייה.
ראובן קוגן: הוא בא והגדיר את זה בין 110 ל-200 ולכן אנחנו לא שינינו בכלום את ההחלטה המקורית.
ראובן קוגן: הצוות בא ואמר מה הם הכלים שהוא מציע בשביל להקל על הקליטה---
דני דנון: עד השינוי, המערכות הביאו 200 עולים בחודש, הגופים שנמצאים פה מולנו עבדו ו---
ראובן קוגן: צריך להבין---
חביב קצב: היתה החלטה אחת, 200 בשנה.
ראובן קוגן: נכון, היא היתה 200 בשנה, לא בחודש.
חביב קצב: אחרי זה ההחלטה היתה בין 110 ל-170, תלוי ביכולת הקליטה.
חביב קצב: ההחלטה הראשונה של 200 לחודש, אנחנו עומדים בזה, ובשנת 2011 אנחנו נעלה 2,700 במקום 2,400.
ראובן קוגן: צריך להבין, ואולי זו גם תשובה לחבר הכנסת מולה, יש רמות אחריות שונות בין הממשלה שבאה ומחליטה לבוא ולתת את כל המרכיבים של הקליטה לעולים, לבין העלייה הספורדית של אנשים שבאים לארץ, מה שנקרא מרצונם הטוב, חלק מתוקף חוק השבות, חלק אולי מתוקף חקיקה אחרת, ולכן רמת האחריות היא שונה.
ראובן קוגן: ברגע שהממשלה החליטה שהיא מעלה את האנשים האלה ומחליטה על זה ברמה של החלטת ממשלה, עליה גם כל האחריות לספק את התנאים הנאותים ועל מנת לספק את התנאים הנאותים, במסגרת התשתית הקיימת והמקורות הקיימים, אלה היו המלצות הצוות.
ראובן קוגן: כמו שאמרתי, אנחנו עמדנו בכל התנאים שהטילה עלינו הממשלה בהחלטה המקורית.
דני דנון: אני רוצה לפנות לכבוד השופט שמגר, ראש הוועדה הציבורית להעלאת שארית יוצאי אתיופיה.
מאיר שמגר: אני חושב שעם כל הכבוד לנציג האוצר, הוועדה הוצגה כבעיה כלכלית חולפת ולא נגעת לצערי בשורש של הנושא שבפנינו.
מאיר שמגר: העלייה היא סם חיים של המדינה הזאת, היא הוקמה למען קיבוץ גלויות והבאת האנשים ארצה היא משימה אשר נמסרה על ידי החלטת הממשלה לביצוע.
מאיר שמגר: ההחלטה של הממשלה מה-14 בנובמבר בשנה שחלפה היתה בעלת חשיבות גדולה מאוד, כי היא שמה קץ לכאורה לשהייה ממושכת של אנשים בגונדר תוך ציפייה לעלייה ארצה והפכה אנשים שלמעשה צריכים להיות אנשים שנמצאים בתהליך של התערות בארץ הזאת למועמדים אשר לא ידוע מתי יגיעו.
מאיר שמגר: הכל כמובן בכפיפות לתנודות ושינויים שיכולים תמיד לחול באפריקה או בכל מקום אחר.
מאיר שמגר: אני חושב שהקביעה של 200 אנשים בקבוצת עלייה נועדה לפתור את הבעיה הזאת תוך תקופה מוגדרת, מסוימת, ואולי שכחת לומר שה-110 הופכים את הבעיה לנושא של ציפייה של שלוש שנים של האנשים הללו בגונדר, אחרי שהם כבר אושרו כזכאים לעלייה.
מאיר שמגר: זה דבר חמור ביותר, להגיד לאדם שזכאי לעלות ארצה על פי אישור משרד הפנים, שהוא צריך לחכות כעת שלוש שנים, זה דבר שבכלל לא מתקבל על הדעת.
מאיר שמגר: הכל למה?
מאיר שמגר: מכיוון שבחרו את מרכזי הקליטה ובמקום לפתוח מחדש שני מרכזי קליטה, דבר שהיה פותר את הבעיה הזאת כולה, אומרים שיש קושי, צריך לחכות עד שיתפנו מקומות במרכז הקליטה הקיים.
מאיר שמגר: זה לא מענה להשארת אנשים בתנאים קשים, מכיוון שבגונדר איש לא נותן להם את התמיכה הכלכלית הנאותה, בטיפול הרפואי אנחנו תלויים בג'וינט וגם הדבר הזה לא מוסדר באופן מלא, יש העברה של האחריות מן הצוות האמריקאי, החברה שעסקה בנושא הזה, לסוכנות, ואנחנו משאירים אותם שם הלאה ועם כל מה שקורה בגונדר ובסביבתה.
מאיר שמגר: אני חושב שכאנשים אשר אחריות לחייהם של הללו, שמיועדים לעלייה, מסורה לידיהם, אנחנו חייבים להתעשת ולא להגיד, רבותיי, אל תתנו לנו פתרונות, אתם מבחינה כלכלית תסבכו אותנו רק בהוצאה נוספת, זה ברור, זה יעלה יותר כסף מאשר הבאתם ארצה, ותביאו את האנשים ארצה תוך תקופה סבירה, כפי שהממשלה התכוונה כאשר החליטה את ההחלטה שלה ב-14 בנובמבר בשנה שחלפה.
מאיר שמגר: זו היתה החלטה קובעת מאוד, פורסמה ברבים, ביטאה את הרצון לחסל את הבעיה הזאת שצמחה במשך שנים במקום הזה.
מאיר שמגר: אז צריך להתעשת, צריך להחליט שאנחנו מקיימים את מה שהממשלה החליטה, אין שום צורך חיוני לשנות, זה היה התנאי שהממשלה קבעה לשינוי, רק אם יש משהו שאין לו פתרון.
מאיר שמגר: יש פתרון, הפתרון הוא לקחת עוד מרכז קליטה אחד או שניים ולפתור את הבעיה הזאת.
מאיר שמגר: יש פתרון ואין שום הצדקה, לדעתי, לדחות את העלייה כעת לתקופה ארוכה, דבר שיביא לחיסול הבעיה הזאת של האנשים במשך שלוש שנים נוספות.
מאיר שמגר: אני לא רוצה שלוש שנים.
דני דנון: תודה רבה, כבוד השופט שמגר.
דני דנון: חבר הכנסת אורי אריאל, אתה חזרת, יחד עם חבר הכנסת מולה, מגונדר, לפני מספר שבועות, אולי גם תוכל בקצרה לומר לנו על התחושות של האנשים שם, כששמעו על ההודעה ועל הדחייה הזאת?
אורי אריאל: תודה, אדוני היושב ראש.
אורי אריאל: בהמשך לדבריו של השופט בדימוס שמגר, אכן היינו שם מטעם הכנסת בשליחות של היושב ראש, ראינו את המציאות שקיימת בגונדר, והמציאות שם, קשה להעביר אותה, אני חושב, במלים, לאנשים שלא היו שם ונמצאים פה בחדר הממוזג הזה וחיים כדרך שאנחנו רגילים לחיות.
אורי אריאל: אני אתן תיאור אחד, אתה נכנס למשפחה, יש לה חדר בנוי מבוץ, אין רצפה, החדר הוא בערך 6 מטרים רבועים, אתה שואל 'כמה גרים פה?' '6 נפשות'.
אורי אריאל: איך גרים פה?
אורי אריאל: אין מה לדבר, אין שירותים, אין חשמל, אין מים זורמים.
אורי אריאל: אלה דברים שבאמת קשה להסביר אותם.