GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
משה סיני: יש לנו כאן למשל חטיבת ביניים שהיא מוגדרת כ - חטיבה מעצבת מנהיגות – זה 700 תלמידים שממוקדים בנושא של המנהיגות.
משה סיני: נשיא המדינה היה פה לפני מספר חודשים וחנך את החטיבה.
משה סיני: גורמים אקדמיים עוזרים לנו בפיתוח שלה, אבל זה רק דוגמה אחת.
משה סיני: למעשה כל מערכת החינוך בנויה סביב העשרת כישורי החיים ומתן ערכים לבני הנוער.
משה סיני: הדבר השני שמאד חשוב לנו כאן להדגיש זה הפעילות לצמצום הפערים בחברה, וגם פה, הרבה מאד פרוייקטים גם של האגפים שלנו, בתחום של החברה, הקהילה, החינוך, נועדו להעצים את החלש.
משה סיני: לא רק להסתכל על המצויינות, כי מצד אחד באמת יש לנו כאן בתי ספר שהם מדגימי טכנולוגיות למאה ה – 21 מטעם משרד החינוך.
משה סיני: מצד שני – יש לנו כאן, כמו שאמרתי, אוכלוסייה שחשוב מאד לחזק אותה ברמה של המטענים הרגשיים והערכיים.
משה סיני: זה נושא שנמצא אצלנו על הפרק.
משה סיני: אחד הנושאים המרכזיים שלקחנו, ובזה ראש העין מתייחדת ומתאפיינת, גם מבחינת החשיבה של צמצום הפערים, זה לקחנו את נושא המוסיקה.
משה סיני: המוסיקה אצלנו היא מאד, מאד דומיננטית.
משה סיני: ראש העין מוגדרת היום כעיר מוסיקלית.
משה סיני: זה אומר שאנחנו מתייחסים למוסיקה לא כאירוע כזה או אחר, אלא כמנוף לגישור חברתי.
משה סיני: יש כאן בתי ספר מנגנים, שכבות שלמות של מאות תלמידים מקבלים כלי נגינה מהרשות המקומית, וסביבם התפתח הנושא המוסיקלי.
משה סיני: יש כאן "גנים מנגנים".
משה סיני: אלפי ילדים עוברים בגני הילדים, ומקבלים את ההעצמה דרך הנושא של מוסיקה.
משה סיני: התיכון עושה מגמת בגרות במוסיקה, ולמעשה כל החיים הקהילתיים סביב העניין הזה, כי מבחינתנו מוסיקה היא פותחת אופקים, היא מחזקת את הכישורים של החברה.
משה סיני: היא גם יוצרת איזה שהיא הכרת האדם האחר, פתיחות, סבלנות.
משה סיני: זה דברים שמבחינת המערכת המקומית הם מאד, מאד חשובים.
משה סיני: בראייה לעתיד חשוב לציין שראש העין הולכת - - -
דני דנון: מה קורה באמת עם פרוייקט הפיתוח?
משה סיני: זהו, לזה אני מגיע.
משה סיני: ראש העין עומדת היום על סף מספר אתגרים אסטרטגיים.
משה סיני: במוקדם קודם כל שינוי דרמטי בעיר.
משה סיני: עכשיו, לנהל שינוי זה לא קל.
משה סיני: זה לא פשוט.
משה סיני: אנחנו נמצאים היום בתהליך של ניהול השינוי.
משה סיני: מנסים לראות את הצרכים גם של האוכלוסייה המקומית, אבל גם את הצרכים העתידיים.
משה סיני: היום אנחנו למעשה מהווים את עתודת הקרקע המרכזית של גוש המרכז, של גוש דן, והולכים לקום כאן עוד 17 אלף יחידות דיור ב – 15 שנים הקרובות.
משה סיני: כך שהעיר תכפיל את עוצמתה, או את גודל האוכלוסייה שלה מ – 40 אלף ל – 100 אלף תושבים.
משה סיני: היא תתייצב כעיר המרכזית המובילה למעשה בשפלה המזרחית של הרי השומרון, וקרבתה למרכז נותנת לה גם עוצמה, שמצד אחד היא קרובה למרכז, ומצד שני, היא יושבת גם על גבול 67'.
משה סיני: אנחנו גם עדיין מוגדרים כעיר תפר, מבחינת ההגדרות הביטחוניות.
משה סיני: כך שעיר של 100 אלף תושבים זה למעשה עיר בעלת משקל, בעלת עוצמה.
משה סיני: היא תעבור כמובן את רעננה, את כפר סבא, את הרצליה.
דני דנון: איפה זה עומד מבחינה תיכנונית כרגע?
משה סיני: מבחינה תכנונית למעשה כל יחידות הדיור מאושרות.
משה סיני: יצאו כבר לשיווק בסביבות 3,000 יחידות דיור.
משה סיני: רק לאחרונה, אתמול נדמה לי, אושרו לשיווק עוד 3,000, 4,000.
משה סיני: ככה שבציר הזמן העיר תפרוץ קדימה מבחינת האוכלוסייה.
משה סיני: אנחנו בקשר הדוק מאד עם משרדי הבינוי והשיכון, משרד האוצר.
משה סיני: המערכת פה היא עסוקה מאד במהלך המורכב הזה של בניית השינוי: מצד אחד מתמודדים גם עם בעיות מקומיות.
משה סיני: צריך לשדרג את ראש העין הותיקה.
משה סיני: התשתיות כאן הם מאד מאד רעועות.
משה סיני: הם עוד נבנו בשנות ה – 50', גם של מוסדות החינוך, גם של הכבישים, גם של המדרכות.
משה סיני: מצד שני בונים עיר חדשה, ואני חייב באמת לראות איך אני ממנף גם את העיר הקיימת, כי אי אפשר פה לנהל, זה לא, מהמקום הזה אסור לנהל כמה ערים.
משה סיני: צריך לנהל עיר אחת עם ראייה אחת.
משה סיני: ופה אני חוזר למימד הקהילתי.
משה סיני: אני חושב שמה שחשוב היום לעיר זה מצד אחד -לבנות את העתיד, מצד שני – לשמר את מסורת המקום.
משה סיני: לראש העין יש מסורת מקומית מאד מאד חזקה של תרבות משפחתית, של קהילה, של חיבורים, באמת כל אחד כאן מכיר אחד את השני.
משה סיני: חשוב לשמר גם את הדברים האלה, למרות שלא בטוח שנצליח, אבל כל ערכי המקום, ערכי העלייה מתימן, באמת, כל הדברים, המסורת, השירה, המוסיקה, זה דבר מרכזי שבולט אצלנו כאן במקום.
משה סיני: ואנחנו מפתחים כאן מודלים ייחודיים שמביאים את העולים מכל התרבויות, למעשה, ליכולת לחיות ביחד.
משה סיני: קל מאד בעיר כזאת לגלוש לקיצוניות.
משה סיני: יש כאן ותיקים, ויש פה חדשים, ויש פה דתיים, ויש פה חילוניים, וכמו שאמרתי, זה פסיפס מאד מאד עשיר של תרבויות ודעות שונות, ויש קיצוניים מכל הכיוונים, ולכן מאד מאד חשוב, לממש את הדברים בצורה מאד מקצועית.
משה סיני: המערכת פה מקפידה על מקצועיות.
משה סיני: זה א', ב'.
משה סיני: אין פה פוליטיקות.
משה סיני: ראית שהרוח הזאת גם הגיעה למועצת העיר.
משה סיני: גם אם יש קואליציה, וגם אופוזיציה.
משה סיני: המסר של מקצוענות.
משה סיני: המסר של אחריות.
משה סיני: המסר של עיר שהתבגרה, למרות שהיא היתה בעבר מאד מאד תוססת מבחינה פוליטית, אני חושב שהוא היום קיים כמעט בכל השכבה של ההנהלה, וגם זה גולש גם לנבחרי הציבור.
משה סיני: אנחנו מייצרים פה מודלים שמבחינתי הם פתוחים לכל הציבור במדינת ישראל, וחשוב לנו כאן לייצר מודלים איכותיים של פעילות.
משה סיני: למשל: פיתחנו כאן מודל של עיר ידידותית לנשים, שבא ואומר: אנחנו רוצים להעצים את הנשים בעיר הזאת, מכל הגילאים, מכל השכבות, מכל המקומות.
משה סיני: יש לנו כאן את פורום הנשים הגדול ביותר במדינת ישראל, 1,400 נשים, 1,400 נשים באוכלוסייה של 40 אלף תושבים, אין דבר כזה בעולם.
משה סיני: אני אומר לכם את הדברים.
משה סיני: בהנהלת העירייה, הסגל העירוני מונה 70 אחוז נשים, מתוכם 50 אחוז, מה שבצבא פעם היו אומרים: סגל הפיקוד הבכיר.
משה סיני: 50 אחוז בתפקידי מפתח ברשות המקומית.
משה סיני: אני חושב שזה דוגמא מאד מאד מהותית שאנחנו נותנים לגורמים נוספים.
משה סיני: דיברתי על ראש העין כמודל לעיר מוזיקלית שגם פה מגיעים אלינו מהרבה מאד מקומות.
משה סיני: אני בכובעי גם היום מחזיק תיק ההדרכה בשלטון המקומי, וגם תיק החוץ בשלטון המקומי, ככה שאלה שני נושאים שמאד מפותחים היום גם אצלנו בעיר.
משה סיני: אחד הדברים המרכזיים שאנחנו גם אומרים לעובדים שלנו.
משה סיני: יש פה 500 עובדים, ועוד כמה מאות בתאגידים.
משה סיני: המסר: צאו ללמוד.
משה סיני: תעשירו את עצמכם, תפתחו את האופקים, תגיעו לכאן עם עוצמות הרבה יותר גבוהות.
משה סיני: למעשה אנחנו גם במהלך של כמה שנים האחרונות, הרבה מאד, כמה?
משה סיני: 30 אחוז מעובדי העירייה יצאו ללימודים.
משה סיני: נכון?
קריאה: יותר.
משה סיני: יותר אפילו, כן.
משה סיני: ואני חושב שזה גם מעשיר פה את הסגל המקצועני, ואת היכולת שלנו באמת לקבל החלטות בצורה ראוייה.
משה סיני: אז עד כאן מבט ממעוף הציפור של ראש העין.
משה סיני: אולי, באמת מנהלת אגף הרווחה, תתני כמה כיוונים בתחום של הקליטה, ואחרי זה מנהל אגף החינוך שלנו, אבי קמינסקי, שהוא גם יושב ראש איגוד אגפי החינוך בשלטון המקומי, יגיד כמה מילים מבחינתנו.
משה סיני: נשמח לשמוע אותך.
משה סיני: בבקשה.
ציפי עורקבי: שלום לכולם.
ציפי עורקבי: אני אתן סקירה כללית על המשפחות שנמצאות בטיפול האגף לשירותים חברתיים.
ציפי עורקבי: בראש העין יש לנו כ - 100 משפחות אתיופיות.
ציפי עורקבי: כ – 90 משפחות הם משפחות שהם מטופלות, והם מוכרות באגף שלנו.
דני דנון: כמה נפשות לפי הנתונים שלכם?
ציפי עורקבי: יש כאן את הנתונים של משרד הקליטה.
דני דנון: אצלי רשום 295.
ציפי עורקבי: 295.
ציפי עורקבי: כן.
דני דנון: הם משפחות צעירות?
דני דנון: מבוגרות?
ציפי עורקבי: בחלקן הן משפחות מבוגרות, ובחלקן משפחות צעירות.
ציפי עורקבי: הנה, יש כאן את ההתפלגות.
ציפי עורקבי: אנחנו רואים כאן את ההתפלגות של המשפחות האתיופיות לפי סוגי משפחות: משפחות של נשואים – 64 משפחות.
ציפי עורקבי: משפחות חד הוריות – 19.
ציפי עורקבי: משפחות בודדים – 5 משפחות.
ציפי עורקבי: סך הכל 88 משפחות.
ציפי עורקבי: עכשיו, המשפחות מתפלגות בעיר בשתי שכונות מרכזיות: שכונת ג'ון קנדי.
ציפי עורקבי: רחוב יהושע בן נון, וגיבורי ישראל יש לנו כ – 5 משפחות, ובשאר העיר – כ – 12 משפחות.
ציפי עורקבי: (הישיבה נפסקה ב- 16:09 ונתחדשה ב – 16:25)
ציפי עורקבי: המשפחות שגרות בראש העין עלו ב – 3 תקופות: במבצע משה, מבצע שלמה, והחל מ – 2003 עלו לסירוגין יהודי בני הפלאשמורה.
דני דנון: ציפי, העיר פתוחה לעולים אתיופיים, או סגורה, מבחינת המענק של משרד הקליטה?
ציפי עורקבי: פתוחה.
דני דנון: פתוחה?
ציפי עורקבי: היא פתוחה.
ציפי עורקבי: יש לנו כאן את התפלגות האוכלוסייה הנקלטת: קשישים – 14 קשישים.
ציפי עורקבי: מבוגרים – 117 בעלי משפחות.
ציפי עורקבי: בודדים – 5.
ציפי עורקבי: וילדים 0 – 18 – 240.
ציפי עורקבי: הילדים לומדים בכל המסגרות חינוך, כשהם מתמקדים יותר במסגרות הדתיות, ופחות במסגרות החילוניות, כשגילאים מכיתה ז' גם יוצאים החוצה לפנימיות ופחות נשארים בתוך העיר עקב הצרכים שלהם, ומילוי הצרכים של הילדים ממשפחות אתיופיות.
ציפי עורקבי: מה הקשיים, או הבעיות שמאפיינים את האוכלוסייה שנמצאת אצלנו בעיר?
ציפי עורקבי: קשיי שפה ותקשורת.
ציפי עורקבי: אנחנו כאן בעיר כבר עשינו עבורם מספר אולפנים כדי לשפר את השפה העברית, וזה קשה להם, זה לא הולך כל כך קל.
ציפי עורקבי: חלק מהמשפחות, גם היום, עדיין לא דוברות את השפה.
ציפי עורקבי: יש קושי רב בשפה.
ציפי עורקבי: יש פערים תרבותיים ושפתיים של התלמידים בין הילדים האתיופיים לילדי העיר.
ציפי עורקבי: הפערים באים לידי ביטוי בכל התחומים: בתחום החברתי, בתחום ההכשרתי, בתחום הלימודי.
ציפי עורקבי: יש פער גדול בין ההורים לילדים בידיעה של השפה, כי יש הורים שלא מדברים, והילדים כבר מדברים, ואז התקשורת נהיית יותר מורכבת ויותר קשה.
ציפי עורקבי: הקהילה האתיופית יש לה קושי במימוש הזכויות שלה.
ציפי עורקבי: היא לא מכירה את כל הזכויות שמגיעים לה, ואחר כך, בשירותים שאנחנו נותנים, אני אפרט בעצם איך אנחנו מסייעים להם בעניין, כי זה קושי מרכזי שמצאנו אצלם.
ציפי עורקבי: וגם בנושא, בכלל, של רכישת דירות.
דני דנון: זה עדיין קיים?
דני דנון: כי זה תופעה שהיתה בעבר של המתווכים שהיו מוכרים דירות בלילה.
ציפי עורקבי: אז היום הנושא של הדירות הוא פחות מרכזי, אבל אם זה נושא תחזוקת הבית, תיקונים בתוך הבית, או רכישות שהם הולכים לרכוש.
אבי שוורץ: הבתים שנרכשו הם בתים במצב תחזוקתי מאד מאד נמוך.
ציפי עורקבי: מאד גרוע.
דני דנון: היום עדיין מוכרים דירות מעבר למחיר השוק?
דני דנון: עדיין מנצלים?
ציפי עורקבי: עדיין מנצלים.
ציפי עורקבי: במינון נמוך, כי אין לנו כבר הרבה משפחות שמגיעות לכאן.
ציפי עורקבי: במינון נמוך, אבל עדיין מנצלים את התום שלהם, וחוסר הידע שלהם בעניין.
ציפי עורקבי: רוב המשפחות, כמו שאמרתי, ממצב סוציו – אקונומי נמוך.
ציפי עורקבי: מצב כלכלי מאד קשה.
ציפי עורקבי: השתכרות נמוכה.
ציפי עורקבי: מרבית המשפחות מתקיימות מהבטחת הכנסה.
ציפי עורקבי: אין הרבה משפחות ששני בני הזוג נמצאים במעגל העבודה.
דני דנון: כשהם באים במגע מולכם, איך זה מתבצע?
ציפי עורקבי: ההתקשרות שלהם איתנו?
ציפי עורקבי: ההתקשרות היא בהרבה תחומים.
ציפי עורקבי: זה יכול להיות בחלק החומרי, שהם מקבלים תמיכה חומרית.
דני דנון: לא, אבל הם באין לעירייה?
דני דנון: עובדת סוציאלית?
ציפי עורקבי: יש לנו כוח אדם מאד גדול באגף שמוקדש לטובת האוכלוסייה האתיופית, כי באמת זו אוכלוסייה עם הרבה צרכים.
ציפי עורקבי: יש לי עובדת סוציאלית.
ציפי עורקבי: יש לי מגשרת.
ציפי עורקבי: מגשרת התפקיד שלה לתווך בין המשפחות לבין שירותים בתוך העיר ומחוצה לעיר.
ציפי עורקבי: יש לנו עובד סוציאלי קהילתי שמלווה את המשפחות.
ציפי עורקבי: יש לי אב קהילה.
ציפי עורקבי: אב קהילה זה תפקיד חדש שהכנסתי בשנה האחרונה לאור המצב התחזוקתי המאד קשה של הבתים.
ציפי עורקבי: אז הוא בחצי משרה נוכח בכל הבתים, בודק את תחזוקת הבית שלהם, נמצא שם עבורם, מסייע להם, מתקן, עוזר להם בכל החלק של תחזוקת הבית.
ציפי עורקבי: ויש לי גם מנהלת מרכז יוצאי אתיופיה.
ציפי עורקבי: יש לנו מועדון נוער ליוצאי אתיופיה, ויש לי שם בחורה במשרה מלאה, וגם תכנית שתתחיל ב – 1 בספטמבר, תכנית שח"ם.
ציפי עורקבי: שח"ם זה בנות שירות לאומי שיגיעו לחנוך את הבתים מהבוקר עד אחר הצהרים.
ציפי עורקבי: גם את הילדים, גם בבית הספר, וגם את המשפחות אחר הצהרים.
ציפי עורקבי: זאת אומרת, יש כאן באמת הרבה השקעה במשפחות האתיופיות לאור הקשיים שמניתי קודם.
נוי בוכריץ: מה זה שח"ם?
ציפי עורקבי: שירות, בנות שירות לאומי.
ציפי עורקבי: שירות, חברה וחינוך.
אבי שוורץ: זה עמותה שנקראת: בעצמי, שמפעילה פה 13 פרוייקטים בארץ שמסייע לילדים בתוך משפחות, בתוך בתי הספר.
אבי שוורץ: זה נעשה יחד עם משרד החינוך, ביחד עם אגף החינוך.
אבי שוורץ: הרבה תכניות פה נעשות במשותף.
אבי שוורץ: פה זה שולחן עגול שעובדים פה אנשי מקצוע.
דני דנון: כמה משפחות הם מטופלות ברווחה?
ציפי עורקבי: כ – 88 משפחות.
ציפי עורקבי: 90.
ציפי עורקבי: 88 – 90.
דני דנון: מתוך?
ציפי עורקבי: מתוך 100.
ציפי עורקבי: זה אחוז מאד גבוה.
ציפי עורקבי: אני גם חייבת לציין ש – 30, 40 אחוז מהתקציב שלי לסיוע חומרי, מכלל התקציב שלי, הולך לטובת המשפחות האתיופיות.
ציפי עורקבי: עכשיו אנחנו באמת, כמו שאמרתי, עובדים בשיתוף פעולה עם החינוך, לקידום הילדים והמשפחות, ויש שולחן עגול מאד רחב, עם מיפוי מאד רציני שעשינו לטובת המשפחות, בעצם, כדי לגזור אחר כך שירותים ותכניות שיכולים לקדם גם את הילדים, גם את ההורים, ואת כל המשפחה כמערכת, והעבודה כאן בשיתוף פעולה היא דבר מדהים בראש העין, וגם בתחום של האתיופים.
מארי רוזנבלום: הם גרים בצפיפות?
ציפי עורקבי: תלוי.
ציפי עורקבי: תלוי מה מספר הילדים במשפחה.
דני דנון: זה לא צפיפות, זה ריכוז של האתיופים ביחד?
מארי רוזנבלום: בדירה, כמה נפשות?
ציפי עורקבי: זה תלוי.
ציפי עורקבי: הם יכולים להיות 9 נפשות ב – 3 חדרים.
ציפי עורקבי: כן, בהחלט.
אבי שוורץ: יש בעיות, ציפי תעלה את זה.
אבי שוורץ: יש בעיות פשוט מאד של סביבה לימודית שאי אפשר לשבת וללמוד.
אבי שוורץ: ילדים אין להם מקום לישון.
ציפי עורקבי: אין להם מקום בבית.
ציפי עורקבי: נכון.
אבי שוורץ: אין להם מקום לשבת וללמוד כמו שצריך, ואז הם יוצאים החוצה מהמסגרת הביתית ונמצאים במרכזים אחרים שיש לנו פה.
ציפי עורקבי: הקשיים הנוספים זה קושי בהשתלבות בשוק העבודה.
ציפי עורקבי: בעיות בריאות.
ציפי עורקבי: מחלות פסיכיאטריות ומחלות נוספות.
ציפי עורקבי: קושי בכלל בכל ההסתגלות התרבותית.
ציפי עורקבי: חוסר ברשתות תמיכה משפחתיות וקהילתיות.
ציפי עורקבי: יש לנו מועדונית לילדים שיש לי שם כ – 60 אחוז מהמועדונית היא ילדים למשפחות אתיופיות, כדי באמת לתת להם את המענים.
אבי שוורץ: מתוך 60, 30 ילדים ומעלה, הם ילדים מהעדה האתיופית.
ציפי עורקבי: כמו שאמרתי, יש קושי בצריכת שירותים בקהילה.
ציפי עורקבי: חוסר ידע בקרב האוכלוסייה הקולטת.
ציפי עורקבי: לא תמיד אנחנו, שלא מהקהילה האתיופית, יודעים ומכירים את התרבות, ורגישים לתרבות שלהם.
ציפי עורקבי: לפעמים אנחנו מצפים שהם יהיו כמונו, שאנחנו פחות מנסים להכיר בעצם, את מה שלהם יש לתת.
ציפי עורקבי: ואני חושבת שיש להם הרבה מה לתת.
ציפי עורקבי: יש להם מסורת מדהימה.
ציפי עורקבי: עכשיו באמת הדבר החשוב גם שאנחנו רואים זה, הילדים, בתחילת השנה, שמתחילים את השנה, יש קושי גדול מאד בקניית ספרי לימוד, תלבושת לבית הספר, ההורים לא מסוגלים לקנות להם את הציוד לשנת הלימודים החדשה.
ציפי עורקבי: וכל פעם אנחנו מנסים לגייס תרומות כדי לתת להם להתחיל את השנה בצורה נאותה כמו כל הילדים בעיר.
אירית נתן: אולי עוד מילה, ציפי, יש עוד קושי שלא רשמת אותו, נזכרתי בו עכשיו, יש לנו קושי להכניס אותם לבתי ספר תורניים.
אירית נתן: הם לא מתקבלים, של אגודת ישראל.
ציפי עורקבי: כן, נכון.
דני דנון: את יכולה לפרט בבקשה.
ציפי עורקבי: יש לנו מקרה.
אירית נתן: מקרה של ילדה, שהגיע לבית משפט, שהיא לא לומדת שנתיים כי בית ספר "בית יעקב" בנות לא מוכן לקלוט אותה.
דני דנון: וזה נמצא בערכאות משפטיות?
אירית נתן: זה היה כבר.
דני דנון: ומה היתה הפסיקה?
אירית נתן: הפסיקה היתה, ניסו לשלב אותה.
אבי קמינסקי: חייבו, אפילו חודשיים על תנאי, או חצי שנה על תנאי.
אירית נתן: האמא החליטה, האמא רוצה, לא חשוב מה מציעים לה.
אירית נתן: בית המשפט ניסה לשכנע את האמא ללכת למסגרות אחרות.
אירית נתן: הילדה למדה בבית ספר דתי לבנות בראש העין, ממלכתי דתי אבל, והאימא החליטה שזה לא מספיק דתי עבורה, והיא רוצה רק "בית יעקב".
דני דנון: משפחה אתיופית?
אירית נתן: אתיופית.
אירית נתן: והילדה, והאימא החליטה רק זה, וכל מה שהצענו לה להסיע אותה אפילו.
דני דנון: רגע, ובית הספר, למה הוא מסרב לקבל אותה?
דני דנון: היא לא באה מרקע מתאים?
ציפי עורקבי: מספיק דתי לדעתם.
אירית נתן: והם דתיים, ממש.
אבי קמינסקי: משיקולים שלא, מה שנקרא.
דני דנון: ובית המשפט לא חייב את בית הספר לקבל?
אירית נתן: לא, לא חייב.
דני דנון: איך נקרא בית הספר?
אירית נתן: "בית יעקב".
דני דנון: שהוא פה בעיר?
אירית נתן: כן.
אבי קמינסקי: לא, מחוץ לעיר.
אירית נתן: הוא בעיר.
אירית נתן: מה הוא בחוץ?
אבי קמינסקי: נכון.
אבי קמינסקי: זה בעיר.
אבי קמינסקי: הם ניסו גם מחוץ לעיר, גם שם לא הצליחו.
דני דנון: ומה ההגדרה שלו של "בית יעקב"?
אירית נתן: רשת של אגודת ישראל.
אירית נתן: תורני.
אירית נתן: עצמאי.
קריאה: המוכר שאינו רשמי זה.
אירית נתן: המוכר שאינו רשמי.
דני דנון: וכרגע איפה התלמידה?
אירית נתן: היא בבית.
דני דנון: שנתיים לא לומדת?
אירית נתן: שנתיים לא לומדת.
דני דנון: בת כמה היא?
אירית נתן: 9 או 10.
אבי קמינסקי: בכיתה ג' עכשיו.
אבי קמינסקי: היא גם לא מוכנה, האמא, לקבל שירותים אחרים.
אירית נתן: היא רוצה רק את "בית יעקב", זהו.
ציפי עורקבי: אני חייבת לציין.
דני דנון: מה השם של הילדה?
אירית נתן: מדווב נבב שיר.
ציפי עורקבי: אני רוצה לציין גם את הקשר שלנו עם משרד הקליטה שעובדים איתנו בשיתוף פעולה, והם נמצאים אצלנו בישיבות לצורך קידום האוכלוסייה האתיופית.
ציפי עורקבי: הם גם נותנים לנו תקציבים להפעלת מועדון עולים של חבר העמים, וגם תכנית העשרה במועדון שלנו לקהילה האתיופית, ואולפן עברי.
ציפי עורקבי: וגם משרד הקליטה, וגם הפעלת מוקד קליטה, שזה שירות חדש שהכנסנו בשנה האחרונה שתהיה יותר נגישות, ואנשים לא יצטרכו לנסוע לפתח תקווה, או לתל אביב, אלא לקבל כאן את השירות.
דני דנון: יש פעם בשבוע?
דני דנון: פעם?
ציפי עורקבי: פעם בשבועיים.
דני דנון: בעירייה?
ציפי עורקבי: לא בעירייה.
ציפי עורקבי: ועדת רווחה.
ציפי עורקבי: וועדת רווחה, זה מיקום מרכזי, קרוב לשכונה, אנשים מגיעים, צורכים את השירות.
ציפי עורקבי: זה חלק מללמד אותם גם לצרוך את השירות ואת הזכויות שלהם.
ציפי עורקבי: אמרתי גם לגבי התעסוקה – שמרביתם מועסקים בעבודות ניקיון, סדרנות, ברמה נמוכה.
ציפי עורקבי: קצת על ילדים בסיכון – יש לנו, מתוך כלל מספר הילדים, יש לנו כ – 41 ילדים בסיכון שמטופלים אצלנו באגף רווחה.
ציפי עורקבי: אז זה מספר לא קטן.
נוי בוכריץ: מה זה: בסיכון?
ציפי עורקבי: זה יכול להיות הפרעת התנהגות, הזנחה, בעיות נפשיות, בעיות חברתיות, אי ביקור סדיר בבית הספר, ביחד עם חינוך.
ציפי עורקבי: מה המענים שאנחנו נותנים?
ציפי עורקבי: אז כמו שאמרתי זה סיוע כלכלי.
ציפי עורקבי: 30, 40 אחוז מהתקציב.
ציפי עורקבי: סיוע במזון.
ציפי עורקבי: לצערי, מרבית המשפחות נתמכות בסלי מזון לא רק בחגים, אלא במהלך כל השנה.
ציפי עורקבי: המצב הכלכלי מאד, מאד, מאד קשה שם.
ציפי עורקבי: וגם סיוע כלכלי שלא רק באמצעות סעיפי תקציב של הרווחה.
ציפי עורקבי: כמו שאמרתי, אנחנו יוצרים קשרים עם תורמים עבור הצרכים שלהם, וזה היום הכיוון של המענה שעוזר לנו לתת לנו את הצרכים שלהם.
ציפי עורקבי: זה תיקים, זה מעילים, זה שמיכות, תנורים, כל מה שקשור לזה.
ציפי עורקבי: מה שכאן זה בעצם כל השירותים שאנחנו נותנים להם כאן בתוך העיר, והם שירותים רבים.
דני דנון: מבחינת תוצאות, נתונים, הצלחה במיצ"ב, בבגרות.
ציפי עורקבי: זה אבי.
ציפי עורקבי: זה אגף חינוך.
ציפי עורקבי: אבל אני רוצה להגיד עוד נקודה משמעותית לי, שבגלל שראש העין היא עיר קטנה, ואחוז העולים בה הוא מספר קטן, אז לעיתים אנחנו לא יכולים לזכות לכל מיני תכניות של משרד הקליטה, או משרדי ממשלה, כי המספר שלנו הוא מאד קטן, ומה שאני הייתי רוצה לבקש, אם אפשר שנחבור לערים קטנות נוספות, וביחד נוכל לקבל את המשאב, כדי שנוכל באמת להמשיך ולפתח שירותים כאן בעיר.
דני דנון: אני יודע שזה קורה.
דני דנון: יש את זה בבקעת אונו, שכן עשו דברים אזוריים.
רינה הררי: אזוריים של מה?
דני דנון: פרוייקטים, של תיקצוב פרוייקטים.
רינה הררי: יש תיקצוב פרוייקטים לערים.
דני דנון: לא, אבל ברמה האזורית.
רינה הררי: ברמה של - - -
אירית נתן: אשכול.
רינה הררי: אני לא יודעת.
רינה הררי: באזור שלנו אני יודעת שלא.
רינה הררי: אני יודעת שכל רשות מקבלת, מתוקצבת בהתאם למספר העולים שלה.
דני דנון: לא, אז אנחנו ראינו במקומות האחרים שיש פניה של הרשות, ראינו בבקעת אונו.
דני דנון: לפעילות לרוסים, לטיולים, ולהופעות, ודברים כאלה.
דני דנון: הם פנו והם קיבלו תקציב למשרד לפעילות האזורית.
רינה הררי: אז יש עכשיו לדוגמה, 20 שנה למבצע שלמה.
רינה הררי: אז לצערי, המקום מתוקצב, וזה בטיפול המשרד, ומכיוון שיש פה, יש לעלייה פה זה 295 עולים, והמינימום זה 300 עולים.
אבי שוורץ: וזה בא לידי ביטוי גם עם ילדים.
רינה הררי: וזה אבסורד.
רינה הררי: אז לכן זה נמצא בטיפול אצלנו במשרד.
רינה הררי: זה הועבר הלאה.
אבי שוורץ: זה בא לידי ביטוי גם עם ילדים.
אבי שוורץ: למשל תכנית פל"א מקדמת.
אבי שוורץ: אתה צריך שיהיה לך מספר מינימלי של ילדים.
אבי שוורץ: תכנית ממש טובה.
אבי שוורץ: חינוך, ממש מעולה.
אבי שוורץ: בגלל מספר ילדים מועט שהיה, חסר ילד אחד או שניים, אני לא יכול לפתוח את התכנית הזאת פה, אחרת הילדים האלה כבר היו קופצים על פערים מאד גדולים.
אבי קמינסקי: גם בחינוך היסודי, וגם בחינוך העל יסודי.
אבי קמינסקי: במיוחד בחינוך העל יסודי, שזה ממשרד הקליטה.
אבי שוורץ: או אפילו קשישים.
אבי שוורץ: קשישים.
אבי שוורץ: מקהלות וכל מיני דברים.
אבי שוורץ: כתוב: רק מ – 3,000 איש בעיר שקשישים, רק אז.
אבי שוורץ: אז אם אפשר לעשות איזה חיבור מסוים, שגם לנו יגיע נתח מסוים.
דני דנון: מדיניות המשרד, אני לא דובר המשרד, אבל מדיניות המשרד שלפרויקטים הם כן מאשרים.
דני דנון: אם יש יוזמה עכשיו לעשות פרוייקט מסוים, הם כן יאשרו.
דני דנון: בשוטף הם עושים את זה כמו שאתה אומר, פר ראש.
רינה הררי: אני רוצה לומר שבתכניות של נוער, שיש תכניות של תכניות סיכוי, ומשפחה תומכת, יש שילוב של פתח תקווה עם ראש העין בתכניות.
רינה הררי: אז כן יש שילוב.
רינה הררי: זאת אומרת, הפרוייקט עצמו עובר לנוער עובר חוק.
רינה הררי: זאת אומרת, הוא מיועד לנוער שהוא עובר חוק, אז יש שילוב.
רינה הררי: מכיוון שפתח תקווה וראש העין יכולים לקיים את התכניות.
דני דנון: ציפי, בואי תתכנסי לקראת סיום בבקשה.
ציפי עורקבי: מה שאני הייתי רוצה זה באמת יותר תקציב לתקנים, כי הבעיות הם רבות.
דני דנון: התקציב היום, כמה העירייה משקיעה, וכמה המשרד משקיע?
ציפי עורקבי: אין לי כאן.
ציפי עורקבי: העירייה משקיעה תקציב, אבל אין לי כאן מספרים.
ציפי עורקבי: אני לא יכולה להגיד לך עכשיו לשלוף את המספרים.
ציפי עורקבי: אבל העירייה גם משקיעה.
ציפי עורקבי: הכוח אדם, חלק מהכוח אדם שיש לי זה במימון מלא של העירייה.
קריאה: ביחס הפוך.
אבי שוורץ: אני יכול להגיד מה משרד הקליטה נותן.
ציפי עורקבי: לא, אפילו יותר מביחס הפוך.
ציפי עורקבי: הרבה יותר.
אבי שוורץ: משרד הקליטה נותן פר בן אדם.
אבי שוורץ: יש פה 295 איש, הוא נותן תקציב של 23 אלף שקל.
אבי שוורץ: כל שנה התקציב הזה יורד.
רינה הררי: לא, לא.
רינה הררי: אני עוצרת.
אבי שוורץ: כמה?
רינה הררי: יש לנו תקציב שוטף של איזה 23,500, ויש לנו לתכניות, יש לנו לפיתוח חשיבה יצירתית – 15,600.
רינה הררי: מועדון נוער עולה שזה 7,830.
רינה הררי: וסיבסוד של קייטנות קיץ – שזה 12,000.
דני דנון: כמה זה בסך הכל?
רינה הררי: סך הכל זה 35 אלף שקלים.
דני דנון: מעט מאד.
אבי שוורץ: זה יורד משנה לשנה, ואז כל הנטל נופל על הרשות, וכל שאר התכניות שיש לנו פה: הפעלת מרכז יוצאי אתיופיה, או על הרשות, או תרומות ממקורות אחרים.
אבי שוורץ: היוזמות הם רק באים, וזה חבל לנו.
רינה הררי: ואני רוצה להגיד תודה לעירייה.
רינה הררי: כי באמת חלק נכבד של התקציב לאוכלוסייה הזאת בא מהעירייה.
משה סיני: אבי, בוא תגיד כמה מילים על החינוך.
דני דנון: אני רוצה למקד אותך בתוצאות.
דני דנון: לא בפעילות שאתם עושים.
דני דנון: אלא אני רוצה לשמוע על התוצאות היום, מבחינת פערים בתוצאות.
אבי קמינסקי: אני אעשה את זה בקצר.
אבי קמינסקי: אני אתמקד במה שהתחלתי, ובשאלה שלך.
אבי קמינסקי: אני אעשה את זה בקצרה.
אבי קמינסקי: אלה הם אמות המידה בכלל למודל שאנחנו לקחנו על עצמנו בשנים האחרונות.
אבי קמינסקי: דיברנו על שילוב התלמידים בכל מוסדות החינוך, בוודאי לא בבתי ספר מסויימים, למרות שזה שכונה אחת או שתיים, אז עשינו חלוקה בנושא הזה, כולל הסעה של תלמידים.
אבי קמינסקי: כמובן לקחנו את הראייה של התלמיד והצרכים שלו לאורך כל היום.
אבי קמינסקי: זאת אומרת, שילוב וחינוך - - -
דני דנון: ההסעה מתחילה בגנים, או רק בכיתות?
אבי קמינסקי: גם בגנים.
אבי קמינסקי: בגנים טיפה יותר קשה.
אבי קמינסקי: כי ההורים רוצים יותר זה, יותר קשה.
אבי קמינסקי: אבל גם בגנים.
אבי קמינסקי: לא בהיקף כזה, אבל גם.
אבי קמינסקי: לא צבענו שום פעילות בצבע, אלא עשינו את זה פעולה שמשולבת עם ילדי העיר וילדים העולים.
אבי קמינסקי: כל דבר הוא במינון כזה או אחר, אבל בוודאי לא משהו שהוא בצבע אחד.
אבי קמינסקי: ויש לנו ועדת היגוי שלנו, ששותפים גם הרווחה, גם החינוך, וגם החינוך הבלתי פורמלי.
אבי קמינסקי: אלה נתונים שכבר קיבלת, אז אני לא אחזור על זה.
אבי קמינסקי: ואילו בעצם הפעילויות שאנחנו עשינו במסגרת הזו של בתי הספר.
אבי קמינסקי: אני לא רוצה לפרט כרגע, זה פעולות תיגבור, העשרה, תמיכה, כל כיוון כזה או אחר של סיוע.
אבי קמינסקי: כמובן שיש הרבה מאד שעות שילוב שאנחנו נותנים לתוך התלמידים, בעיקר לתלמידים באוכלוסייה האתיופית שהם זקוקים לזה.
אבי קמינסקי: מבחינת המיצ"ב – אין לנו מיצ"ב פרטני.
אבי קמינסקי: יש לנו מיצ"בים בית ספריים.
אבי קמינסקי: במיצ"בים הבית ספריים בכל המדדים בבתי הספר שבהם נמצאים התלמידים האתיופים, בעיקר האתיופים, ברוב המדדים, ברוב מוחלט של המדדים, אני לא יכול להגיד לך בוודאות על כולם במאה אחוז, אנחנו עומדים מעל הממוצע הארצי.
אבי קמינסקי: הם בעיקר לומדים בבתי הספר הממלכתי דתי.
אבי קמינסקי: כל בתי הספר הם נמצאים במדדים של למידה והישגים ברמות האלה.
אבי קמינסקי: ברמות האלה הגבוהות.
אבי קמינסקי: גם בבתי הספר העל יסודיים, יש לנו גם אולפנא וגם תיכון דתי, שם קלטנו, אגב, תלמידים מפתח תקווה.
אבי קמינסקי: בזמן המשבר של פתח תקווה ביקשו מאיתנו לקלוט תלמידים.
אבי קמינסקי: בגילאי חטיבות הביניים.
אבי קמינסקי: זה ביקשו חטיבות הביניים.
אבי קמינסקי: לא ביקשו ביסודי.
דני דנון: והיום זה עדיין קורה?
אבי קמינסקי: היום זה עדיין קורה.
אבי קמינסקי: 30, 40 תלמידים.
דני דנון: בממ"ד?
אבי קמינסקי: בממ"ד.
אבי קמינסקי: עכשיו הם לא מבקשים.
אבי קמינסקי: הם הסתדרו.
אבי קמינסקי: אבל במקומות שבו הם היו, במקומות האלה, ראש העין באה ואמרה: אנחנו קולטים את התלמידים.
אבי קמינסקי: לא שאלנו מי, מתי ולמה.
אבי קמינסקי: קלטנו אותם, קיבלנו סיוע כזה או אחר בשלב הרבה יותר מאוחר, אבל הנאמנות שלנו לקהילה ולעזרה סביב הנושא הזה היה ברור,
אבי קמינסקי: ברור מאליו, ובעצם אנחנו תומכים מכל הכיוונים שאנחנו יכולים לומר.
אבי קמינסקי: חלקם, אגב, לא הגיעו לשלב בגרות.
אבי קמינסקי: חלק מהם, אותם אלה שקלטנו אותם בשנים האחרונות עוד לא הגיעו לשלב בגרות, הם יגיעו רק בשנה הבאה.
אבי קמינסקי: נכון לעכשיו אנחנו רואים שהתוצאות, עם האולפנא, עם 80 אחוזי בגרות, יש בתוכם גם תלמידות אתיופיות.
אבי קמינסקי: אם אנחנו יודעים שבתיכון הדתי אנחנו מעל 60, 65 אחוז, יש שמה תלמידים ...
אבי קמינסקי: אבל זה דור, אנחנו בדור ב' בתיכון הדתי.
אבי קמינסקי: כרגע התלמידים הלומדים הם לא מהקהילה האתיופית.
אבי קמינסקי: ברובם לא מהקהילה האתיופית.
אבי קמינסקי: מה הצרכים שלנו?
אבי קמינסקי: הצרכים שלנו בעיקר זה נושא של תמיכה רגשית.