GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אילה חג'ג': היום המודל זה שם דבר.
אילה חג'ג': החנות זה שם דבר, תבואו לראות, אין לנו זמן לדבר עליה.
אילה חג'ג': בית מדרש יוצר, משותף עם גלריה.
אילה חג'ג': הילדים התביישו בהורים, התביישו באמהות.
אילה חג'ג': חברותות: ההורים, האמהות, האבות לא הגיעו, כי הילד היה אומר לו: אל תבוא, הילדים יראו שאתה לא יודע לקרוא, אז איך הוא יישב לידו ויקרא איתו טקסט?
אילה חג'ג': בנינו בית מדרש, קודם כל, שרוקדים בו, שרים בו, מציגים בו, מנגנים בו, כדי לחבב עליהם את לימודי היהדות, הם הרי לא ידעו קרוא וכתוב, איך נלמד אותם רש"י?
אילה חג'ג': קודם כל שיאהבו את התורה בכלל.
אילה חג'ג': במקביל יש דלת שנפתחת מבית המדרש לגלריה, ששם שולבו ההורים יוצאי אתיופיה, והם לימדו את האמהות, את הילדים, את כולם ליצור.
אילה חג'ג': יש שמה עבודות ברמה של מוזיאון.
אילה חג'ג': אתם מוזמנים לראות.
אילה חג'ג': זה הפך להצלחה גדולה.
אילה חג'ג': מרכז העצמה להורה ולילד.
אילה חג'ג': איך מורידים את הילדים מהרחוב, כמו שראש העיר אמר.
אילה חג'ג': הילדים שלנו נשארו כל ערב.
אילה חג'ג': אני הייתי עוקבת אחריהם עם הרכב, גילינו דברים איומים.
אילה חג'ג': ניצול, דברים מזוויעים שזה לא המקום לפרט.
אילה חג'ג': אמרנו: אין, אני לא משחררת את הילדים האלה לרחוב בערב.
אילה חג'ג': מחר אנחנו רק מכבים שריפות ולא מלמדים כלום.
אילה חג'ג': בקיצור, 4 ימים בשבוע אנחנו מטפלים בילד, ביום החמישי – בהורים שלו.
אילה חג'ג': כל הזמן במקביל, שהבית והילד ידברו באותה שפה.
אילה חג'ג': מרגע סיום הלימודים לפחות עוד 3 שעות כישורי שפה, מתמטיקה, כישורי חיים וחינוך לחברה וערכים.
אילה חג'ג': למה?
אילה חג'ג': כי הרבה ילדים שהעברנו לחטיבה נפלו רגשית.
אילה חג'ג': לא יכלו לעמוד על הזכויות שלהם.
אילה חג'ג': אז גם חיזקנו אותם, וזה פעיל כל יום, כל השנה, חנוכה, חופשת פסח, וכל יולי, כולל תגבורים, העשרות, הכל.
אילה חג'ג': מפעל די.טי.
אילה חג'ג': ג'י.
אילה חג'ג': רתמנו אותו, את השכנים, על מדעניו, ועל אנשי המחקר שלו.
אילה חג'ג': הם מאמצים את ילדינו.
אילה חג'ג': והבוגרים – ז', ח' – אנחנו לא מנתקים אותם.
דני דנון: את צריכה לסיים.
אילה חג'ג': בבקשה.
אילה חג'ג': אז תקראו את ההצלחות.
דני דנון: אני רוצה לשאול אם יש פה בקרב יוצאי העדה נציגים שרוצים להתבטא, או לדבר, שגרים ביישוב?
גדעון מהרי: גדעון מהרי, חבר מועצת העיר.
גדעון מהרי: כמובן אתם ראיתם את התופעות, הקשיים, כמובן במצגת הראשונה שהוצגה לפני 6 שנים, אתם ראיתם את הקשיים.
גדעון מהרי: אם אתם שואלים אותי, המצב לא שונה בהרבה גם היום.
גדעון מהרי: עובדה שהמנהלת אומרת: ומעל 80 אחוז עדיין מטופלים בלשכת הרווחה, אז המצב מדאיג.
גדעון מהרי: ועוד בשנה הזאת, רק ב – 4 חודשים התאבדו לנו 4 אנשים, הסיבות שונות.
דני דנון: באיזה גילאים היו מקרי ההתאבדות?
גדעון מהרי: שני צעירים ושני מבוגרים.
קריאה: אחד גם זה היה חייל.
דני דנון: אתה יכול לפרט.
גדעון מהרי: אחד שוטר ואחד חייל.
דני דנון: לגבי הצעירים אתה יכול לפרט?
גדעון מהרי: אחד היה חייל, ואחד גם רפואי, ואין רגילה, היה ממקום למקום נודד עם שני ילדים, גם הוא התאבד.
גדעון מהרי: אחד יותר מבוגר.
דני דנון: 4 מקרים בשנה?
גדעון מהרי: מינואר עד עכשיו.
גדעון מהרי: מינואר.
גדעון מהרי: יש תופעות, וניסיונות וזה, יש קשיים.
גדעון מהרי: ועשייה כמובן יש ברמה.
גדעון מהרי: אנחנו מורידים את הכובע.
גדעון מהרי: הגישה התהפכה כשראש העיר כשהוא נכנס לתפקיד, והוריד את האנשים שמתבטאים לפחות מבחינת ביטוי אנטי קהילתי כזה: "שונאים להיות על יד אתיופי", שונאים זה, שונאים זה, ולזכותו אמירה כזאת לא קיימת.
גדעון מהרי: אנחנו מאד מאד מודים לו, וכמובן גם יש הצלחות.
דני דנון: אני רוצה לשאול אותך שאלה לגבי התאבדות, כי זה מטריד הנתון שאמרת.
דני דנון: אם מישהו מרגיש מצוקה היום, לאיפה הוא הולך?
דני דנון: אם יש לו בעיות עם האשה, עם העבודה, לאיפה הוא הולך עם הבעיות האלה?
גדעון מהרי: הכתובת זה צריך להיות בלשכת הרווחה.
גדעון מהרי: אני לא יודע, חלקם טוענים אפילו מקרי מוות לא באים לראות אותם.
גדעון מהרי: זה לא בכתובת.
גדעון מהרי: צריכה להיות הכתובת לשכת הרווחה.
דני דנון: לא, אבל היום לדוגמה, אם אתה יודע על מישהו מהקהילה שיש לו בעיות, לאן הוא הולך עם הבעיות האלה?
גדעון מהרי: איפה יכול ללכת?
דני דנון: למחלקת רווחה.
גדעון מהרי: אז גם שם מה שאומרים זה יש מחסור בכוח אדם.
גדעון מהרי: מתחלפים, זה מחלקת הרווחה, כמה שהוא ... יש בעיה.
גדעון מהרי: לדוגמא: יש עוד אנשים בפרויקטים שונים, אני לא יודע אם נותנים מענה לזה, וזה לא לצרכים של קבלת קהל.
גדעון מהרי: אני מבין שיש מחסור גם ברווחה, ואין מענה.
גדעון מהרי: לעולה הזה שמגיע לרווחה השומר אומר לו: תתקשר ותתפוס תור.
גדעון מהרי: אז באיזה שפה הולך לבית ולהתקשר?
גדעון מהרי: אז קשה להבין את זה.
גדעון מהרי: עולה בא לתפוס תור.
גדעון מהרי: עכשיו, אי אפשר לתת, תתקשר תתפוס תור.
גדעון מהרי: הוא בא, לחפש מישהו יתרגם לו, או שהוא בא בשפה הפשוטה לתפוס תור וללכת, זה גם, זה לא.
עמי ימיני: גדעון, מי ששומע אותך יחשוב שכולם במצב הזה.
עמי ימיני: זה לא נכון.
גדעון מהרי: אני גם הייתי רוצה משהו אחר.
גדעון מהרי: 80 אחוז מטופלים.
עמי ימיני: אבל ההתנהגות אליהם, אני יושב מולם, תאמין לי, כשהם באים.
גדעון מהרי: אני גם מקווה שזה לא יהיה נכון.
עמי ימיני: זה משהו אחר.
עמי ימיני: זה שני דברים שונים.
דני דנון: הוא מדבר על ההתייחסות אליהם.
עמי ימיני: זה לא בדיוק ככה.
עמי ימיני: זה ש – 80 אחוז זה עובדה.
עמי ימיני: אי אפשר להיווכח איתך, אבל ההתייחסות אליהם- - -
דני דנון: גדעון, עוד דברים?
גדעון מהרי: בקשר להצלחות, כמו שראש העיר אומר, יש ילדים פורצי דרך שמתגייסים ליחידות מובחרות, ואחרי שחוזרים אין להם לאן ללכת.
גדעון מהרי: בדירה הצפופה שההורים קנו לא יכולים להיות שם, ולא יכול להיות שעד 20 שנה יהיו עם ההורים.
גדעון מהרי: בדרך כלל מחוסר ברירה מוצאים אותם בתל אביב, בירושלים מאבטחים.
גדעון מהרי: הם לא יכולים להיות בשום עצמאות.
גדעון מהרי: אז יש קושי גם להתקבל בעבודה.
גדעון מהרי: כמובן התופעה לא רק אופיינית לקריית מלאכי, בכל הארץ.
דני דנון: הקושי הוא, אני שומע ממקומות אחרים בארץ, שמוצאים עבודה, אבל העבודה שמוצאים היא מאד בסיסית שכר מינימום.
דני דנון: אין אבטלה במספרים גבוהים, אבל לא מצליחים למצוא עבודה שהוא יותר מהשמירה, כמו שאמרת, או ניקיון.
דני דנון: זה מה שקורה גם פה?
גדעון מהרי: אחת הבעיות זה בגלל שאין להם מספיק מגורים איפה להיות.
גדעון מהרי: היו עם ההורים, כבר גדלים, איפה יהיו?
גדעון מהרי: צריכים לחפש איפה שיש קצת שכר, במקום אחר, והטובים יכולים לעזוב אותנו, נשארים אלה שעם הקשיים.
גדעון מהרי: זה מה שנשאר.
אלי פרץ: לשאלתך, בקריית מלאכי לא עושים קורסים של סידור ציפורניים.
אלי פרץ: רוב הקורסים הכי איכותיים מגיעים לפה.
אלי פרץ: כמו למשל נהגי אוטובוס בקווים פה בקריית מלאכי, ולעשות קורס של נהג אוטובוס ל – 20 חבר'ה, שגם ינהגו באוטובוס.
קריאה: כולם עובדים.
אלי פרץ: וכולם עובדים.
עמי ימיני: לא רק שהם עובדים, יש להם תנאי שהם חייבים 3 שנים.
אלי פרץ: זה אבסורד, זה הפוך.
אלי פרץ: רק שתבין את הקורסים.
אלי פרץ: אנחנו מעדיפים, מבחינתנו בתפיסה ובראייה העירונית, פחות קורסים שהם קורסים להמונים, אלא קורסים איכותיים שבסוף, בסוף התהליך אתה גם מיישם.
אלי פרץ: אם אתה לא מיישם, אל תתחיל את הקורס.
דני דנון: נציגת הרווחה, נכון?
דני דנון: תציגי את עצמך.
דני דנון: לענות על העניין של האוזן קשבת.
דני דנון: גם מקרי ההתאבדות.
דני דנון: בייחוד על הגברים שיש להם בעיות כאלה ואחרות, ולא מצליחים למצוא אוזן קשבת, ואז זה מתבטא או באלימות במשפחה, במקרים מסויימים, או בהתאבדויות, או בדברים אחרים.
: אני אתייחס.
: הנושא של משפחות מבחינתנו, לצערי אני עומדת בפינה אחרת שקריית מלאכי זה כור למשוך עולים לקריית מלאכי בגלל מערך השירותים שאנחנו פיתחנו כרווחה.
: האוכלוסייה שהגיעה ליישוב אחוז גבוה ממנה במצב סוציו אקונומי הכי נמוך.
: תלויי הבטחת הכנסה, והבטחת הכנסה בהכנסה המאד מאד נמוכה.
: הגיעו אלינו משפחות גדולות, עם ציוד במסגרת משרד הקליטה, שהתאים לדיור במרכז קליטה, ולא ביישוב קבע.
: והמצב שלהם היה מאד קשה.
: משפחות עם 11 ילדים, עם מקרר קטן.
: יושבת כאן חברת הכנסת שבתחילת דרכי עזרה לי בהליך מול קרן ידידות על מנת שנעשה מהפך ונקלוט את העולים האלה, ושיקבלו סיוע כפול, על מנת שיהיו בתנאים בסיסיים.
: עכשיו, נכון שיש מצוקה מאד קשה.
: עכשיו, מבחינת משרד הרווחה אין הפרדה בנושא.
: אתה עובד כוללני, ואתה כחבר כנסת יודע, עשינו את המאבק לעובדים סוציאליים.
: אין הגדרה מה מוטל על עובדת סוציאלית.
: זה יכול להיות 200 משפחות רב בעייתיות.
: התחלנו ממצב של ילדים בסיכון של שני ילדים בחודש, 20 בשנה, אנחנו מגיעים היום לילדים בסיכון ל – 150 ילדים.
: אז השוֹנוּת של המצוקה היא מאד מאד גבוהה.
: אך יחד עם זאת, אנחנו דלת פתוחה.
: קידמנו בתכנית חומש, כל העובדים היום, לשמחתי זה משהו חדש, ושמעו את קולנו, אז כל העובדים הם עובדים מקרב העדה, וזה נותן לנו אפשרות של צוהר, להיות יותר מבינים.
: ויש הבדל בין דלת פתוחה, לבין להבין תהליך.
: כאשר אני אמרתי: אני יודעת אנגלית, צרפתית, ערבית, לא יודעת אמהרית, ואני נזקקת למגשר.
: ואכן, משרד הקליטה תקופה מסויימת עזר לנו, ולמרות שלא הבנו, קיבלנו את המטופלים.
: לאף מטופל לא אמרנו: לא.
: את כל המטופלים קיבלנו, גם אם הייתה לנו בעיה של שפה.
דני דנון: מתי פסקו המגשרים?
: בגלל תקציב.
דני דנון: מתי זה קרה אבל?
: לפני כשנתיים ושלושה חודשים.
: נכון שביקשתי כעזרה, והוצאתי מסמכים, והתרעתי, וביקשתי את העזרה, ולא קיבלנו סיוע.
: ולמרות הכל, קיבלנו את המטופלים.
: מה שקרה, הייתה התפרצות עלינו, כי מה קרה?
: שיחה ערכה במקום חצי שעה, שעה, כי זה שיח של חרשים, לצערי, אבל אף פעם לא אמרנו למטופל: לא.
: נקודה.
: אני רוצה כן להגיד את הנושא של חצי הכוס המלאה: נשים מקב העדה, אני הובלתי במשך 6 שנים את "אשת חייל" עם הג'וינט, אחרי זה עשינו תהליך.
: 287 נשים היו שותפות, וכולן, בלי יוצא מהכלל עבדו עבודה, כאשר רק 20 אחוז מתוכם עבודה חוזרת עונתית.
: 80 אחוז קבועה.
: אני זוכרת, יש לנו גם מודלים להצלחה.
: נשים שהתחלנו בתור עובדת מת"ב, והיום הם עובדות כמדריכות אצלנו, ועם תואר אקדמאי במחלקה שלי.
: סגירת מעגל.
: יש לנו הצלחות.
: יש לנו גם אכזבות.
: יש לנו מקרים קשים.
: דיברו כאן על התאבדויות.
: ראש העיר נגע בנושא של נוער.
: לפני 6 שנים היו לנו כמעט, לא ננקוב במספרים, כמעט כל יום שני היו עובדים עד 1 בלילה בגלל האירועים.
: מי שפקד אותם זה הצוות שלי, ומי שלוה אותם לבית החולים זה הצוות שלי בנוכחותי.
: ומי שהלך לבית משפט לתת מוּגנוּת, זה אנחנו כרווחה.
: כנ"ל המקרים האחרונים.
: לפני שזה הגיע למוקד קיבלנו מהשוטרים את ההודעה.
: שתי עובדות שלי הלכו וליוו את המשפחה.
: יש משפחות שלא מטופלי רווחה.
: האדם, מקרה אחד של השוטר זה אדם שעל פניו זה מהשורה.
: עובד, מתפקד, מצוקות כלכליות שלא הובאו לידיעתנו, אבל בתהליך של האבל, ולאחר מכן, אנחנו מציגים את עצמנו, מאפשרים תהליך, לעבור את השבעה, ומשאירים דלת פתוחה.
: לגבי המקרים האחרים – זה מקרים של מצוקות קשות.
: בעיות של פסיכיאטריה, כמו שברור פסיכיאטריה זה , ולמרות הכל, בגלל שאנחנו יישוב קטן, בהוראת ראש העיר, אנחנו כן מלווים את המשפחות.
: אבל לפסיכיאטריה למקרה בוגר אין לי אפשרות להוציא צו, רק אם הוא יסכן את עצמו, ומי שיודע את החוק, הוא מסכן את סביבתו, רק אז פסיכיאטר מחוזי מאשפז אותו.
: ואם אין אירוע כזה הוא לא יכול לאשפז אותו, ואירועים כאלה יכולים להיות לא רק בקריית מלאכי, גם במקומות אחרים.
דני דנון: חברת הכנסת מרינה סולודקין.
מרינה סולודקין: קודם כל אני מברכת את ראש העיר, את המנכ"ל, את עובדי העירייה.
מרינה סולודקין: רוב האנשים אני מכירה בפנים.
מרינה סולודקין: אני צריכה לומר לכם שראינו את המהפך בקריית מלאכי.
מרינה סולודקין: אני מאד זוכרת איך מוטי עמד בועדת הקליטה באשמה של גזענות, בגלל שהוא הבין שעיר לא יכולה לקבל עוד ועוד עולים משכבות החלשות.
מרינה סולודקין: אני זוכרת ששרת הקליטה דאז, ציפי לבני, תמכה המון, כל הדרך ואני חושבת שבגלל ההחלטה הנבונה הזאת של קריית מלאכי, גם במקומות אחרים, כמו רחובות, הבינו את המצב.
מרינה סולודקין: מה ששמעתי, אנשים יכולים לעשות שמיניות באוויר.
מרינה סולודקין: אבל אם מדינה 25 אחוז ממימון, וכל דבר אחר, זה 75, זה מגזר השלישי, אתה מבין כמה עבודה אתם צריכים לעשות כדי לשמור את מה שקיים, ועד כמה תקציב המדינה לא עונה
אללי אדמסו: לדעתי, כשנכנס התקציב של החומש, האחוזים זה פי 2.
מוטי מלכה: יכול להשתנות.
מוטי מלכה: אני חושב שעכשיו זה יעמוד משהו כמו 50:50.
מרינה סולודקין: אז מה אני אומרת, אנחנו מאד מבינים את המצב של העירייה בנושא הזה.
מרינה סולודקין: ואני אגיד לכם, אני ראיתי במקומות אחרים היה ניסיון מאד מוצלח ללמד למקצועות של מפעלים אנדוסטריאליים את הנוער האתיופי, והם הגיעו עד מפעל עשו"ת באשקלון, ומוצלחים, אין דור חדש של פועלים בתעשייה הצבאית.
מרינה סולודקין: חייבים להביא גם לכאן, בגלל שזה מאד חשוב.
מרינה סולודקין: מה שאני מאחלת לכם, רק הצלחה.
מרינה סולודקין: אני מאד מבינה במה אתם מתעסקים כאן, עד כמה זה קשה, וכל הכבוד לך על הבית ספר שלך, שמעתי בהרבה מקומות.
דני דנון: אני רוצה לשאול את נציג משרד הקליטה מר חנניה מרמור, מנהל לשכת השפלה, לגבי העניין של המגשרים.
דני דנון: אני מבין שזה עניין תקציבי.
דני דנון: זה ירד בכל הארץ?
דני דנון: ומה היה הקריטריונים?
דני דנון: מבחינת מספר האוכלוסייה אני לא חושב שיש מי שיכול להתחרות בקריית מלאכי, וגם לא מקרה ההתאבדות.
דני דנון: נראה לי שאולי, אי אפשר לדעת, אבל יכול להיות שאם היה קצת יותר מישהו שמבדר איתם את השפה, למנוע חלק מהמקרים.
מרינה סולודקין: דני, להחזיר את המגשרים.
עמי ימיני: אנחנו נלחמנו, אגב, בועדה שלנו והצלחתי איכשהו לאשר מגשרת בחצי משרה, דרך שיקום שכונות.
מוטי מלכה: והעבודה שהיא עושה, חבל על הזמן.
מוטי מלכה: חבל על הזמן.
עמי ימיני: כי משרד השיכון הבין את החשיבות של העניין הזה.
חנניה מרמור: היו קיצוצים תקציביים, ובעקבות זאת רוחבית המשרד נאלץ לקצץ בעניין הזה.
חנניה מרמור: נמצא פה ברוך, מהאגף של עולי אתיופיה, שהם יותר ממוקדים על התחום הזה.
חנניה מרמור: יש לו יותר מידע בעניין.
דני דנון: בבקשה ברוך.
ברוך שמעון: שמי ברוך שמעון, אני ממשרד לקליטת עליה.
ברוך שמעון: מנהל הארצי של הפעלת מוקדי קליטה.
ברוך שמעון: הנושא של המגשר שהיה בקריית מלאכי לפני שנתיים.
דני דנון: היה בן אדם אחד רק?
דני דנון: היה מגשר אחד?
ברוך שמעון: היה מגשר אחד.
ברוך שמעון: עכשיו, אין בעצם איזה שהיא הפעלה של מגשרים מבחינת משרד הקליטה בפריסה הארצית.
ברוך שמעון: זאת אומרת, כיום משרד הקליטה פיתח, יחד הרשויות המקומיות, מוקד קליטה, ופרוסים מעל 22 יישובים, שכל מוקד כזה מכיל 4 בעלי תפקידים, וכפי שצויין פה במצגת, גם תקציב פעולה, שפה בקריית מלאכי אנחנו מגיעים לסדר גודל של כוח אדם פלוס התכניות, לסדר גודל של מיליון שקל בשנה.
ברוך שמעון: הנושא של המגשר זה היה משהו נקודתי, היות והייתה הפנייה.
דני דנון: איפה הוא ישב המגשר?
דני דנון: איפה הוא ישב?
ברוך שמעון: במוקד הקליטה.
דני דנון: במוקד.
ברוך שמעון: כן.
ברוך שמעון: בעצם אותו מגשר אחרי שראינו שאין יותר רכישה של עולים חדשים.
ברוך שמעון: זאת אומרת, אין מעבר של עולים ממרכזי קליטה לקריית מלאכי, וקריית מלאכי בעצם הפסיקה להיות מוקד עליה לרכישת דירות.
ברוך שמעון: אותו פונקציה בעצם ייעדנו אותו ליישוב אחר, כפי שאתה יודע, אדוני היושב ראש, היום המוקד בעיקר באזור של קריית אתא, קריית ביאליק.
ברוך שמעון: אז באזור של קריית ביאליק וקריית אתא נתנו עוד שמה שני מגרשים לטובת הקליטה.
ברוך שמעון: ופה יש לנו בעצם את המערך של מוקד הקליטה.
עמי ימיני: אתה מבין את ההנחה האבסורדית בזה?
עמי ימיני: ההנחה שאין רכישות וזה, הכל הסתדר.
עמי ימיני: הם כבר לא צריכים מגשר, לא שום דבר.
עמי ימיני: זה אבסורד אבל.
גדעון מהרי: עצם התעסקותנו כרגע במגשרים בפרויקטים לכמה חודשים, זאת תעודת עניות לחברה.
גדעון מהרי: ואחרי 17, 18 שנים בעיר, ויש 17 אחוז אנשים ותיקים יכולים להיות כדי למנוע את זה.
גדעון מהרי: איך אנחנו ... באיזה פרוייקט להביא איזה בחור, בחורה תשווק.
גדעון מהרי: נגמר הפרוייקט, תלך הביתה.
גדעון מהרי: איפה הצדק ואיפה הקליטה?
דני דנון: אני רוצה לפנות לרב פקד גיא חיון, המשרד לביטחון פנים.
דני דנון: אתה, או לא אתה?
מוטי מלכה: לא הוא.
משה שטרית: אני משה, ממשטרת קריית מלאכי,
מוטי מלכה: נציג מפקד התחנה.
דני דנון: אתה יכול לתת לנו נתונים?
דני דנון: בבקשה, אם יש דברים מיוחדים בקרב יוצאי העדה?
דני דנון: מגמות?
דני דנון: הפעילות שלכם?
דני דנון: יש שוטר קהילתי יוצא העדה?
דני דנון: אין שוטר קהילתי?
משה שטרית: אין מספרים מוחלטים כמה מסך הפשיעה פה בעיר קריית מלאכי מבוצעים על ידי הקהילה האתיופית, או קהילה אחרת.
משה שטרית: אני יכול לומר שברמה הכללית, מבחינת התפלגות העבירות – אז אנחנו מוצאים יותר את המעורבות של בני הקהילה בעבירות אלימות, אם זה בעקבות שכרות ושתיית אלכוהול.
דני דנון: בני נוער בעיקר.
משה שטרית: בני נוער.
משה שטרית: לא בעיקר.
משה שטרית: זה הדגש.
דני דנון: עד איזה גיל?
דני דנון: עד הצבא?
משה שטרית: עד 18.
משה שטרית: זה בגדול.
דני דנון: מבחינת פעילות שלכם, יש שיטור קהילתי?
משה שטרית: הרבה אירועים של הפרעות איכות הסביבה, הווה אומר: הפרעות מנוחה למיניהם.
משה שטרית: ונדליזם במקומות כאלה ואחרים.
משה שטרית: השחתת רכוש ציבורי.
דני דנון: מבחינת שיטור קהילתי, מה אתם עושים?
משה שטרית: יש פה בעיר שוטר קהילתי, אדם שהוא כבר שנים טובות מאד מחובר לקהילה.
דני דנון: הוא יוצא העדה?
משה שטרית: לא יוצא העדה.
משה שטרית: אבל עדיין יש לו חיבור מאד מאד חזק.
: מקובל מאד על בני הקהילה.
משה שטרית: מאד.
משה שטרית: הם רואים בו איזה שהיא, באמת, איזה שהיא דמות שיכולה לגשר לעיתים בין הקהילה לבין המשטרה.
משה שטרית: עושה עבודת קודש בהקשר הזה.
: אבל חשוב להבין שהרף של הילדים ירד לגיל 9 מבחינת השימוש באלכוהול.
: היו לנו אירועים של איבוד שליטה, ובבית חולים, שראש העיר עזר לנו, מקרים בגיל 9, ו – 9 וחודשיים, ולא מקרה אחד, מספר מקרים.
: זאת אומרת, המנטליות של שתיית בירה בנוכחות הורים נהפך לדבר מקובל, ואז הילד מותר לו גם כשהאבא לא נמצא בסביבה לשתות, ואנחנו מוצאים ...
: עם אלימות קשה נגד הורים היו בכמה בתי ספר.
מוטי מלכה: אבל יש לנו ירידה.
: עכשיו ירד.
דני דנון: אני שואל לגבי העניין הזה, קודם כל החוק של השפיכת אלכוהול – כמה אתם מיישמים אותו?
משה שטרית: אנחנו מיישמים אותו מאד.
דני דנון: אין לך נתונים על מקרים כמה?
משה שטרית: אם קראת בעיתונות של החג, הוצפו נתונים ארציים על יותר מ – 7,000 שפיכות אלכוהול.
משה שטרית: ברמה התחנתית אנחנו מסיימים כל סוף שבוע, זאת אומרת, מיום חמישי בלילה ועד מוצאי שבת בממוצע, בכלל גזרת התחנה, בין 10 ל – 12 שפיכות אלכוהול, אבל צריך לצאת מנקודת הנחה שהחבר'ה האלה הם כבר יודעים ומכירים.
משה שטרית: זאת אומרת, הם יודעים שאם שוטר מגיע ורואה בקבוק אלכוהול, אז הוא שופך אותו, אז הם יותר נכנסים, ככה, בתוך השכונות, בתוך הבניינים, ופה קצת יהיה לנו קשה להגיע.
דני דנון: וגבי מכירת אלכוהול לקטינים בפיצוציות?
משה שטרית: יש הרבה פעילות סביב.
דני דנון: יצאו צווי סגירה פה בקריית מלאכי?
משה שטרית: בקרית מלאכי, אני בסך הכל.
מוטי מלכה: היו שתיים.
משה שטרית: אני, בחצי שנה שאני משרת פה, אני לא נתקלתי, או שמעתי על בית עסק, פיצוציה לצורך העניין, בקריית מלאכי, שמכרה אלכוהול.
משה שטרית: הבעיה שלנו יותר בכל החנויות נוחות: מנטה, ילו, וכל מיני כאלה, ששמה אם תבוא לפה ביום שישי בערב אתה פשוט תראה שובל של אנשים שיוצא מקריית מלאכי, הולך למנטה, גם עד 11 בלילה יש להם זמן לקנות את האלכוהול.
משה שטרית: קונים את האלכוהול, חוזרים חזרה לעיר.
דני דנון: מי שרוכש זה בוגרים עבור הקטינים?
דני דנון: אם זה קטינים יש אפשרות.
דני דנון: יש לכם יכולת היום בכלים שאיפשרנו לכם.
משה שטרית: בגדול זה הבוגרים קונים.
משה שטרית: אבל כשאנחנו מקבלים מידע על בית עסק שמוכר אלכוהול לקטינים, אז מיד יחידת הנוער של התחנה נכנסת לתמונה, מבצעת פעילות, וגם בסופו של דבר, מצליחה להגיע.
דני דנון: אנחנו מתכנסים לקראת סיום.
דני דנון: יש למישהו עוד דברים?
שמעון עמר: קוראים לי שמעון עמר, אני מנהל אגף החינוך.
שמעון עמר: אני רוצה לנקוב בנקודה שהיא, משום מה, תופסת בנתונים שרוצים איזה שהוא פרוייקט, נותנים לו איזה שהוא נקודת זמן, ומסתיים הפרוייקט.
שמעון עמר: הדור השני הזה יכול להימשך עוד 10 ועוד 20 שנה, והתפיסה צריכה להיות שהדור השני הזה צריך לקבל מענה, כדי שבאמת יעמוד על הרגליים.
שמעון עמר: אומנם היום אנחנו נמצאים בתכנית החומש, אבל לדעתי ב – 2013 משרד החינוך ומשרדים אחרים יסגרו את הברזים, ויגידו: או.
שמעון עמר: קיי.
שמעון עמר: זה בסדר.
שמעון עמר: העמדנו את כולם על הרגליים.
שמעון עמר: אבל אף אחד לא עומד על הרגליים, כי הדור השני ממשיך, ויש ילדים קטנים, גם יש ילדים גדולים.
שמעון עמר: זו הנקודה, לדעתי, שצריך לשים עליה את הדגש.
שמעון עמר: לא להסתכל לתת לפרק זמן, אלא להסתכל באמת על כל התהליך, והתהליך הזה לוקח זמן, ואין מה לעשות.
שמעון עמר: חייבים ללוות אותו בתקציבים, בליווי, כדי שבאמת נוכל לתת לכל הילדים שיש להם.
שמעון ברוך: כאשר תכנית חומש דיברו עליה בתחילת הדרך, בעצם דובר על זה שיהיה פתרון לצעירים, לדור השני, כפתרון לדיור.
שמעון ברוך: העלה פה חבר המועצה שיש היום משפחות מרובות ילדים, גם כאלה שהם נשואים וחוזרים הביתה לאותם ה – 3 או 4 חדרים, והרבה פעמים זה יוצר בעצם את התסכולים שבסופו של דבר, אני לא, זאת אומרת, אני לא התבססתי על איזה שהוא מחקר, אבל אני מאמין שהמצוקות הנפשיות שנוצרות שמה, גם אלה כנראה שגורמים לדברים של אובדנות, או לסכסוכים בתוך המשפחה, או לאלימות.
שמעון ברוך: אני לא יודע, משום מה, דווקא הנושא העיקרי, זאת אומרת, בשמו קם הפרוייקט, בסופו של דבר זה הלך לכיוונים אחרים, ודווקא הנושא של דיור זה ירד מסדר יום, ואני חושב שזה כן לבו של עניין, כי אם היום לקהילה האתיופית לא היה את הפתרון מה שהמדינה נתנה, נושא של המשכנתאות, אני חושב שהמצב הכלכלי והחברתי של הקהילה היה במקום הרבה הרבה יותר עמוק באדמה, סליחה על הביטוי.
שמעון ברוך: אני חושב שזה כן, בסופו של דבר, גם אם זה באותו גטו שאנחנו מדברים עליו כל יום, באותם שכונות מצוקה, עדיין יש היום, זאת אומרת, עדיין העולה מחזיק איזה שהיא קורת גג בבעלות.
שמעון ברוך: הדור השני – אני חושב שפה הולך לאיבוד, והתכנית, לטעמי, הכיוונים שלה מאד נכונים, אבל לצערי היא הלכה לכיוון אחר, ואני חושב שבעניין הזה, אדוני היושב ראש, אני חושב ששווה לעשות על זה דיון ולראות, על מנת שהחבר'ה הצעירים יוכלו לממש את הנושא.
אללי אדמסו: אני רוצה להוסיף על זה.
דני דנון: כן, בבקשה, אללי, יועץ ראש הממשלה.
אללי אדמסו: בתכנית חומש, חלק מהתקציב, 30 עד 40 מיליון שקל זה מיועד לתכנית חומש לשנה.
אללי אדמסו: חלק הגדול, בערך איזה 65 מיליון שקל זה של הדיור.
אללי אדמסו: והתקציב הזה הוא לא מנוצל בשנת 2010.
אללי אדמסו: אנחנו בשנת 2011, זה לא מנוצל.
אללי אדמסו: הנושא הוא נמצא באוצר.
עמי ימיני: והם מאד שמחים שזה כך.
אללי אדמסו: מכל מיני סיבות שונות, ולכן אני.
דני דנון: שנייה, אני רוצה להבין.
דני דנון: התקציב הזה אושר.
אללי אדמסו: 2010.
דני דנון: כמה ניצול היה ב – 2010?
אללי אדמסו: אפס.
אללי אדמסו: של הדיור.
אללי אדמסו: ולכן אני מבקש.
דני דנון: זה עבר ל – 2011?
אללי אדמסו: צריך לשאול.
אללי אדמסו: אמור להיות.
אללי אדמסו: ולכן לדעתי יש איזה בעיות.
דני דנון: מאה אחוז.
אללי אדמסו: אני מציע לקיים דיון בנושא הזה עם האוצר, ושהם יתנו את דעתם למה לא נוצל.
ברוך שמעון: בתחילת התכנית דובר שזה יהיה 200 כל שנה משנת 2008.
ברוך שמעון: 200 זוגות לשנה.
ברוך שמעון: עד היום, מ – 2008 רק שני זוגות ניצלו את הזכות הזו ורכשו דירה.
ברוך שמעון: זאת אומרת, אנחנו מדברים מ – 2008 200 בכל שנה.
קריאה: זה משכנתאות.
יוסי סולימני: אני רוצה לנסות, ככה, בשני משפטים לנסות לשים את האצבע על שתי עוולות בעיני שהם בלתי נסבלים: אחד זה עוול של המדינה.
יוסי סולימני: מדינה שקולטת עליה, באמת באלפים, מאות אלפים, מיליונים בשנים האחרונות.
יוסי סולימני: תראה את ההתייחסות של המדינה, אגב, ממשלות ישראל לדורותיהם, לתחום הקליטה.
יוסי סולימני: תראה את התקציב של משרד הקליטה ביחס למשרדים אחרים.
יוסי סולימני: תראה את ההתייחסות של הכנסת גם כן לעניין הזה.
יוסי סולימני: זאת אומרת, אני חושב שדווקא אולי מפה יבוא איזה שהוא ניעור של, אני לא מכיר אותך באופן אישי, אבל יצא לי לשמוע אותך באמת בתחומים שקרובים אליך אתה יודע לדפוק על השולחן.
יוסי סולימני: יכול להיות שצריך לשנות את התפיסה בכל מה שקשור לכל הנושא הזה של הקליטה.
יוסי סולימני: העוול השני, והוא יותר חמור בעיני, וחבל שחבר הכנסת בן – סימון יצא מפה, שאני דווקא חבר מפלגה שלו, אבל אני מאד מאד כעוס על העניין הזה, ואני אמרתי לו את זה כמה פעמים.
יוסי סולימני: אני חושב שקריית מלאכי, לאורך השנים, בעיקר בשנים האחרונות, צריכה לקבל פרס.
יוסי סולימני: פרס, לא אחד, לא שניים, פרס מתמשך על מודלים, שאת חלקם הציגו פה, וחלקם אולי לא מכירים אותם, על איך קולטים פה עליה.
יוסי סולימני: תשמע, אנחנו חיים פה עם המצוקות בצורה מעוררת כבוד.
יוסי סולימני: ואני חושב שהסרט הזה, שאני חלוק עם מוטי על העניין, כי יכול מאד להיות שאותה נקודת זמן, יכול להיות שהעובדות היו נכונות, אבל ההתפארות הזאת בזה שעכשיו הסרט הזה הפך להיות סרט חובה בבסיסי צה"ל, כאילו,
מוטי מלכה: על קליטה לא טובה.
יוסי סולימני: אבל איך תסביר עכשיו לכל מי שרואה את הסרט הזה ב – 2011 שזה לא קריית מלאכי של היום, וזה עושה עוול.
יוסי סולימני: זה עושה עוול לדימוי של העיר.
יוסי סולימני: זה לא הוגן.
יוסי סולימני: אני חושב שזה לא הוגן לעיר שעושים פה.
קריאה: גם לדימוי של הקהילה.
יוסי סולימני: וגם לדימוי של הקהילה.
יוסי סולימני: עושים פה עבודת נמלים, אני אומר לך.
מוטי מלכה: אני חושב שכאן אתם טועים.
מוטי מלכה: כשלוקחים, אתם לא חייתם כאן בתקופה הזאת.
מוטי מלכה: אתם לא יודעים שאני באותה תקופה קברתי פה 7 ילדים בני העדה.
מוטי מלכה: 7 ילדים שהתאבדו כאן בקריית מלאכי.
מוטי מלכה: בנות, אחת חזרה מהיריון, ותלתה את עצמה במקלחת.
מוטי מלכה: אני הייתי צריך להתמודד עם הבעיות האלה.
מוטי מלכה: ואני אומר לך, כמו שהתנהלה אז המדינה, שהביאה כזאת כמות של עולים, שמה אותם במקום, ויצאה מפה.
מוטי מלכה: זאת אומרת, אם המדינה הייתה נשארת פה ומסייעת לקלוט אותם, אהלן וסהלן.
מוטי מלכה: אבל באה המדינה, שמה לך אותם פה ויצאה החוצה.
מוטי מלכה: אמרה לך: עכשיו אתה תתמודד איתם.
מוטי מלכה: עכשיו תשמע, רק שניה, עכשיו אתה בא, אם תראה את כל הסרט, בסך הכל מדובר על עוול, אני אמרתי שם בפירוש, מדינה שמנציחה עולים, מדינה שעושה עוול למה שהעירייה קלטה פה, אמרתי את זה בפירוש.
מוטי מלכה: אמרתי: עוול משווע שעשתה לאנשים האלה, שאסור שזה יעבור לסדר היום.
מוטי מלכה: אתה יודע מה?
מוטי מלכה: אני לא דואג למה שנקלט עכשיו.
מוטי מלכה: מה שייקלט בימים הבאים שיביאו לארץ להיקלט.
מוטי מלכה: וזאת הבעיה.
מוטי מלכה: ואני אמרתי גם הדוגמה שלי ב – 1956, שאני עליתי.
מוטי מלכה: אותו דבר.
מוטי מלכה: רק אין שינוי מ – 1956 ועד 2010 אין שום שינוי, וזה ממשיך.
מוטי מלכה: אז היינו מרוקאים, אחר כך זה עבר לאתיופים, ואלוהים גדול איפה זה יגיע אחר כך.
מוטי מלכה: אז אמרנו: פה זה צריך להיפסק.
מוטי מלכה: עכשיו, אם אתה לא תעביר את זה לסדר היום, ולא תשים את זה על השולחן.
קריאה: ב – 2003 כשאתה נבחרת,
יוסי סולימני: יש שינוי, אי אפשר להגיד שאין שינוי.
יוסי סולימני: אבל הדימוי הזה הוא נמשך.
יוסי סולימני: ולכן אני אומר אולי צריך לצאת באיזה שהיא קריאה גם כן לעצור את העניין הזה.
יוסי סולימני: כי אנחנו עובדים פה, אתה יודע מה?
יוסי סולימני: עובדים פה ממש בפינצטה, עם ראש העיר, דרך המנכ"ל, על כל אגפי העירייה עובדים בלהזמין אנשים אחד אחד להראות את השינוי שהעיר הזאת עוברת, ואז בא סרט כזה, ומוקרן להמונים, ומבחינתם זה קריית מלאכי.
יוסי סולימני: העיר הזאת עומדת על הרגליים.
יוסי סולימני: אנחנו גאים להיות תושבי קריית מלאכי.
יוסי סולימני: אנחנו יש לנו תכניות להפוך את העיר הזאת לאימפריה.
יוסי סולימני: ובא סרט כזה ומחזיר אותנו 40 שנה אחורה.
יוסי סולימני: היום, או.
יוסי סולימני: קיי.
יוסי סולימני: אז נכון, יכול להיות שזה היה נכון לאותה תקופה, לאותה שנה, חאלס.
דני דנון: משפט סיום של ראש העיר, בבקשה.
מוטי מלכה: אני אספר רק סיפור קטן ובזה אני אסיים את מה שהיה לי להגיד.