GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סופיה ביילין: זה דבר אחד.
סופיה ביילין: לא הוזמנו, לא היתה להם הזמנה.
סופיה ביילין: זה בשביל לתקן את הוועדות הבאות.
דני דנון: אמרו שהיא חולה.
סופיה ביילין: אין צדק בזה שאין כאן את הנציגים שלהם, אין צדק.
חביב קצב: אולי נציג אחר, מדובר בגוף, זה לא גוף של אדם אחד.
סופיה ביילין: בסדר, אז אני אשלח להם פרוטוקול, אני חושבת, אבל חבל שאי-אפשר לשמוע אותם עכשיו.
סופיה ביילין: קודם כל, אחרי הביקורת שלנו, התמונה היא כזו – מעל 90%, רצונם הוא להמשיך להיות שם ואין מצב שאנחנו נסגור רק בגלל שהם לא עוברים קריטריונים, לא זה ולא זה.
סופיה ביילין: אין לנו אלטרנטיבה לתת להם.
סופיה ביילין: זה הבעיה.
סופיה ביילין: אם היתה לנו אלטרנטיבה – מחר.
סופיה ביילין: אני בעד לסגור אותם.
סופיה ביילין: מה אנחנו עושים עם האנשים האלה?
סופיה ביילין: לזרוק אותם לרחוב?
סופיה ביילין: אז זה דבר שני.
סופיה ביילין: והדבר השני הוא מאוד מהותי, בגלל שזה הרצון שלהם.
סופיה ביילין: למרות שאולי בפנים הם רוצים לשנות את התנאים שלהם, אני מדברת על המטרים, על החדרים, בטח שכל אחד רוצה עוד יותר ועוד יותר, זה כמו תמיד.
סופיה ביילין: אם אני גרה בבית כזה, אז אני רוצה תמיד על-יד הים או משהו כזה.
סופיה ביילין: תמיד אנשים רוצים להעלות את רמת החיים שלהם, זה תמיד ככה.
סופיה ביילין: אבל האמת כואב הלב על כך שיש להם מטבח אחד לכמה משפחות, יש להם גם ויכוחים, זה אנשים מבוגרים, זה לא פשוט.
סופיה ביילין: לא פשוט, אבל אם להשוות בין כלום ובין משהו שיש להם גג, אז הם בוחרים את הגג, זה ברור.
סופיה ביילין: דבר שלישי, אני חושבת שכולם יסכימו אתי, אין לנו אלטרנטיבה.
סופיה ביילין: עכשיו תכל'ס, מה אני מציעה.
סופיה ביילין: אז כולם, אנחנו שמענו, כל הצדדים וההצעה שלי היא לשנות את הסטאטוס של כפר הנופש הצרפתי.
סופיה ביילין: הם לא מקבץ רגיל, זה מקבץ, זה משהו יוצא מן הכלל, מה שיש לנו.
חביב קצב: קוראים לזה זמני.
סופיה ביילין: תשמעו עכשיו, תזכרו, אני רוצה להזכיר לכולם – בשנים 96, 97, מתי שהתחיל הסיפור עם כפר הנופש הצרפתי, היה שלט כזה גדול, במשרד הקליטה, שזה המקום מגורים זמניים ואף אחד לא מוריד אתכם מהתור.
סופיה ביילין: זה כל הבעיה.
סופיה ביילין: זורקים אותם מהתור.
סופיה ביילין: אז בן אדם אם הוא לא יכול לגור שם, לא יכול – לא מסתדר עם האנשים, עם השכנים, אני לא יודעת, יש כל מיני בעיות, יש גם בעיה שאל תשכחו שזה על-יד ים, כמו כפר נופש מצוין, מצוין לשבועיים, לחודש, אבל כל הזמן לגור שם, יש להם בעיות מדי פעם.
דני דנון: מה הכוונה בשינוי סטאטוס?
סופיה ביילין: שינוי סטאטוס, נחזיר אותם, את ההוסטל הזה, סליחה, מקבץ הדיור הזה, כזמני.
אדוארד בלאו: מה שהיה במקור.
סופיה ביילין: כן, מה שהיה במקור.
אדוארד בלאו: הוא נפתח כזמני.
דני דנון: מה זה ישפיע?
חביב קצב: מה תעשי עם האנשים?
סופיה ביילין: רגע.
סופיה ביילין: על-פי תור.
חביב קצב: מה תעשי עם האנשים שנמצאים בחוץ ומחכים לפתרונות?
חביב קצב: שייקחו להם את הפיתרון שלהם?
חביב קצב: מה את מציעה?
סופיה ביילין: לא לא לא, תשמע עכשיו.
סופיה ביילין: למשל, היום יש לנו הוסטל, למשל.
סופיה ביילין: אז לוקחים את שנות העלייה 96, 97, מי שבא, נכון, לינה?
סופיה ביילין: על-פי שנת עלייה, נכון?
לינה לובוביץ': יש 93 גם, 92 גם.
סופיה ביילין: כן.
סופיה ביילין: אז על-פי שנות העלייה, נותנים להם את ההוסטל, היום.
חביב קצב: אז שוב את מציעה.
סופיה ביילין: איש לא רוצה.
חביב קצב: את מציעה שהם יקבלו פיתרון על חשבון אנשים שגרים בחוץ.
סופיה ביילין: מה היה כתוב במקור?
חביב קצב: רגע, זה מה שאת מציעה?
חביב קצב: בואו נגיד את זה בשפה ברורה.
חביב קצב: זאת הצעתך.
דני דנון: לא, ההצעה מעניינת.
חביב קצב: זה הצעה מאוד מעניינת, אבל בואו נגיד אותה בצורה ברורה.
חביב קצב: הצעה נכוחה, על השולחן.
דני דנון: מה היא
חביב קצב: שתהיה הצעה ברורה על השולחן.
דני דנון: אנחנו צריכים להתקדם, ב- 11 יש לנו דיון נוסף פה.
דני דנון: אני רוצה לקחת את ההצעה שלך ולהתקדם אתה.
דני דנון: את באה ואומרת שהאנשים שיהיו שם?
סופיה ביילין: תנו לי לסיים.
סופיה ביילין: יש עוד משהו, אז אחד מוריד את השני, סליחה.
סופיה ביילין: תנו לי עוד לסיים.
דני דנון: משפט קצר.
סופיה ביילין: אז יש עוד דבר אחד.
סופיה ביילין: היה לנו באשקלון לפני כמה שנים, שלוש-ארבע שנים, משהו כזה, פרוגראמה.
סופיה ביילין: השכירות זה חמש שנים.
סופיה ביילין: זה פיתרון.
סופיה ביילין: אם אתם תחזירו לנו את הפיתרון הזה, אז תהיה בחירה לכולם.
סופיה ביילין: אז קודם כל, אנחנו פותרים את הבעיה באשקלון עם המגורים.
סופיה ביילין: למה זרקו אותנו מפרוגראמה?
סופיה ביילין: מישהו מחברי הכנסת אמרו – באשקלון הכל בסדר, אין לנו בעיה באשקלון.
סופיה ביילין: אבל יש בעיה.
סופיה ביילין: יש בעיה.
סופיה ביילין: אני אומרת לכם שהבעיה קיימת ואני חושבת שאנשים בסוף החיים שלהם, יש להם זכות להיות קצת יותר עם גאווה, לא ככה.
סופיה ביילין: אז אני מבקשת, שני דברים – או לבדוק את האופציה להכניס אותנו שוב, להכניס אותנו בפרוגראמה השכירות לחמש שנים, כמו שיש לכמה ערים.
חביב קצב: טווח ארוך.
סופיה ביילין: טווח ארוך, כן, שכירות לטווח ארוך, זה נקרא פרוגראמה.
מרינה סולודקין: לא נתנו, סופיה, לא נתנו.
מרינה סולודקין: טווח ארוך, בכל הארץ.
חביב קצב: אבל עשינו עכשיו, גברתי, עשינו עכשיו פרויקט, גב' סופיה, עשינו עכשיו פרויקט של שכירות ארוכת טווח, 118 יחידות דיור, באשקלון, עכשיו.
חביב קצב: סיימנו לאכלס אותו לפני שבוע.
סופיה ביילין: על ההוסטל אתה מתכוון?
חביב קצב: עכשיו סיימנו, לפני שבוע סיימנו עבודה של אכלוס של תושבי אשקלון בלבד, גברתי.
חביב קצב: עולים קשישים בלבד.
סופיה ביילין: 118.
חביב קצב: 118, עולים קשישים בלבד, תושבי אשקלון.
סופיה ביילין: אבל 118.
סופיה ביילין: מה עם האחרים?
חביב קצב: סליחה, בקריית גת לא קיבלו כלום, בירושלים קיבלו אפס, בנתניה קיבלו אפס.
סופיה ביילין: מה, אנחנו צריכים להסתכל מה לא קיבלו?
סופיה ביילין: אנחנו צריכים להסתכל איזה ערים פותרות את הבעיה, לא מי שלא פותר את הבעיה.
חביב קצב: גברתי, אני מבין אותך, אבל תרשי לי להגיד לך שיש לנו את הראייה הכללית, יש לנו את הראייה הכוללת.
סופיה ביילין: אבל תשמע, אני אגיד לך – המדינה, באותו רגע שעשתה הפרטה של הדיור הסוציאלי, אז אנחנו ממש נפלנו.
סופיה ביילין: אנחנו נפלנו.
חביב קצב: אני בעד דיור ציבורי.
דני דנון: לב ברדני, מנהל מחלקת עליה וקליטה בעיריית אשקלון.
סופיה ביילין: או זה או האופציה הראשונה שאמרתי, להכניס אותם זמני, אבל חס וחלילה לא לסגור את המקבץ דיור הזה.
סופיה ביילין: לא לסגור.
לב ברדני: אני מסתכל בזה יותר בצורה כללית.
לב ברדני: כשבאשקלון יש לנו ארבעה הוסטלים ויש שלושה מקבצי דיור והמקרה הכי ותיק זה כפר הנופש.
לב ברדני: אדוני היושב-ראש, אני רוצה להגיד לך שהאמת היא, כשאני בתוקף תפקידי, משרד הקליטה באמת באמת, בכנות, משקיע המון.
לב ברדני: לא רק לדיור, לעניינים חברתיים, מסיבות, תקציבים להכרת הארץ, סיורים.
לב ברדני: נכון שיש לנו בעיה לאומית מאוד קשה, אבל בין זה לכפר הנופש, אני אתן לך דוגמה אחת, אדוני היושב-ראש.
לב ברדני: בשנה שעברה, מטעם משרד הקליטה, השקענו שם רק אירועים חברתיים בסביבות 17,000 שקל, זה לא ברגל.
לב ברדני: נכון שיש בעיה, אני חושב, תשמע, אפילו היום, במצב באשקלון, מצב הדיור זועק לשמיים, זה פשוט לא יאומן.
לב ברדני: אבל אנחנו, מתוך המערכת שלנו, אני חושב, צריך לתת איזו שהיא כתף מה שסופיה ציינה ומה שהחברים פה דיברו, הפיתרון, ודני אל תשכח שכמעט 40% - 45% כבר שם נמצאים עם בעיות בריאותיות.
לב ברדני: אנחנו כמעט כל שבוע מזעיקים עובדת סוציאלית מטעמכם לבוא ולבדוק שם כל מיני חולים וחולות, המצב לא טוב.
לב ברדני: אנשים כבר לא יכולים גם לתפקד.
לב ברדני: מתחילה להיות בעיה שמתוך הזמן, הגיל הממוצע שם מגיע כמעט ל- 78 – 80.
לב ברדני: זה לא פשוט.
לב ברדני: ואנחנו רואים את זה במקביל, חוץ מכפר הנופש, גם כלל מקבצי הדיור בהוסטלים, שמע, או מתנדבים שצריכים לרוץ להביא להם תרופות.
לב ברדני: בכפר הנופש, אני לא מדבר על התנאים הפיסיים, אני מדבר על התנאים האורבאניים, קהילתיים, חברתיים.
לב ברדני: באמת, גם בעל הבית שם, גם הקבוצה איתנו ביחד, עם משרד הקליטה, עושים את כל המאמצים בכנות, משקיעים כדי להקל עליהם את החיים היום-יומיים שלהם.
לב ברדני: את הכל.
לב ברדני: משרד הקליטה, אפילו אני מתקשר אליהם בשעה עשר בלילה, מענה, לא, מה צריכים.
לב ברדני: אין לנו בעיה בזה.
לב ברדני: הבעיה, מה שנוצר המצב, מה שציינו פה החברים, לאור העיוותים האלה והלחץ.
לב ברדני: תראה, אני זוכר, חילקתם בצורה מבורכת ובאמת, תודה רבה לכם, עכשיו עוד 118 משפחות.
לב ברדני: תראה, אתה ראית גם אנשים עם שמחת חיים.
דני דנון: כמה ברשימה באשקלון יש היום?
סופיה ביילין: יותר מאלף.
סופיה ביילין: יש לי כמה רשימות.
לב ברדני: בסך-הכל, להמתנה?
דני דנון: בהמתנה, כן.
לב ברדני: אני חושב שהפתרונות שצריכים לפתור, בערך 800.
לב ברדני: זה בערך 800.
לב ברדני: יש בעיות.
לב ברדני: לא בנו דיור ציבורי, אין מה לעשות.
דני דנון: משפט סיכום, לב.
לב ברדני: אז אני חושב שצריך לחשוב במציאות של היום בעירנו, יותר מאשר ציינתי, לשכירות בטווח ארוך.
לב ברדני: זה אולי הפיתרון גם לא סופי, אלא פיתרון מעבר.
סופיה ביילין: לפחות תנו לנו קצת.
סופיה ביילין: אני מקבלת ומקבלת ואני לא יכולה.
סופיה ביילין: אני מתקשרת ממשרד הקליטה, אז גם שם אני לא כל-כך מקבלת את הנתונים כמו שצריך.
סופיה ביילין: אני צריכה לדעת בדיוק, שיהיה שקוף, באיזה שנה קיבלו את האנשים – גם דיור, גם מקבץ, גם הוסטל.
סופיה ביילין: אז תעשו לי ממש, אני צריכה לדעת.
דני דנון: חברת הכנסת מרינה סולודקין, שגם היתה איתנו שם וגם תרגמה לי את השלטים שראינו, של הדיירים המרוצים.
מרינה סולודקין: כן, זה היה חלק של מרוצים והם היו רוב.
מרינה סולודקין: רוב האנשים.
דני דנון: הפריע לי אבל לראות את השלטים.
דני דנון: זאת אומרת, כשבן-אדם קם בשמונה בבוקר, מכין שלט ועומד כשמגיעה הוועדה, זה בעייתי קצת.
קריאה: אבל זה מראה על משהו.
דני דנון: לא טוב.
קריאה: לא, ההפך.
קריאה: מראה על החשש שלהם.
קריאה: אדוני, הפוך.
קריאה: מראה כמה הם חוששים שמא נפנה אותם.
דני דנון: היה מתוזמר מדי, לטעמי.
קריאה: אדוני מכיר את החיים היטב.
סופיה ביילין: תדעו שאני עשיתי אתם פגישה בלי ההנהלה שלהם, בלי שלטים, ודיברתי, רציתי לדעת את המצב הטבעי ואני אגיד לך, מעל 90%, האמת, הם רוצים להמשיך.
דני דנון: מרוצים?
סופיה ביילין: לא שהם מרוצים.
מרינה סולודקין: יש בעיה לאומית, שאנחנו צועקים מ- 2003, וכשהייתי פעמיים במשרד הקליטה, אמרתי שחייבים פתרונות, הוסטלים.
מרינה סולודקין: דבר שני, מקבצי דיור חדשים, עם תנאים טובים, דיור, שכירות ארוכת טווח.
מרינה סולודקין: כל הממשלות, כולל הממשלה שאני הייתי, היו חירשים לנושא הזה ועכשיו אנשים ברחובות, למה יש הפגנות?
מרינה סולודקין: בגלל שיש לחץ.
מרינה סולודקין: 60,000 איש, שאתה מדבר, ואנחנו יודעים איזה אנשים אלה, לוקחים כל דיור גרוע, בכל מחיר.
מרינה סולודקין: אין להם מנוס ויש לחץ של אנשים שצריכים לחיות בהוסטלים, במקבצי דיור, גם בדיור ציבורי שהיו זמנים, בשנות ה- 50 וה- 60, שעמיגור, עמידר, וגם חברות אחרות, היה דיור.
מרינה סולודקין: אז המדינה לא נתנה פיתרון.
מרינה סולודקין: זה דבר גדול ועכשיו אני חושבת, אחרי ההפגנות, וגם אחרי החוקים שאין שם סעיף דיור הציבורי שאני אדבר היום בנושא הזה, בגלל שאני חושבת שזה חיסרון של החוק החדש של וד"לים.
חביב קצב: סליחה, גברתי, כל מי משמפגין, הוא לא זכאי לדיור ציבורי אפילו.
מרינה סולודקין: אבל אנחנו יודעים על אלו שלא מפגינים וזה קיים, נכון?
חביב קצב: בטח.
מרינה סולודקין: נכון, בטח.
מרינה סולודקין: דבר שני, מקרה פרטי, שאני ואתה היינו וגם אני קיבלתי מכתבים מהאישה הנכבדה הזו, שם יש קונפליקט מאוד גדול.
מרינה סולודקין: רוב האנשים מאוד חוששים שיסגרו ובגלל זה זה קונפליקט שאנשים נגד אנשים ואני חושבת שהאווירה מאוד מאוד מסוכנת ואני חושבת, חביב, שאנחנו צריכים לתת פיתרון נקודתי כאן, בגלל שאני מאוד מפחדת מפיצוץ שיהיה שם, בגלל שכל הזעם של האנשים שפוחדים לאבד את המקום שלהם, הם נגד האנשים האלו שלא רוצים לחיות שם.
חביב קצב: אנחנו נלך ביחד, מרינה.
דני דנון: חביב, יש לי שאלה אליך.
מרינה סולודקין: אז מה שאני אומרת, חביב, אנחנו צריכים לפתור את הבעיה.
מרינה סולודקין: אני כמה פעמים הייתי מגשרת בבתי זקנים, שיש שם פיצוץ בגלל שמישהו מאוד לא מרוצה וההנהגה וגם האחרים, לוחצים עליו ואפילו זורקים אותו מהמקום.
מרינה סולודקין: הייתי צריכה אפילו עם בית אבות אחד, אישית להשתתף בפיתרון לבעיה של יחיד.
מרינה סולודקין: חביב, כאן זה אותו מקרה.
חביב קצב: אני אתך, בבקשה גברתי, נלך ביחד לשם.
אוקסנה אייזן: אני רק רציתי להוסיף בשם האנשים האלו שגרים בכפר, לגבי הקונפליקט שעליו דיברה עכשיו מרינה.
אוקסנה אייזן: אני פונה לסמנכ"ל הדיור ואני מבקשת ממנו ממש לבדוק את הבעיה, לגבי גב' שטרית.
אוקסנה אייזן: אני לא חושבת שיש לה זכות לקחת את האחריות ולהגיד לאנשים שהם זבל ושהם צריכים.
חביב קצב: היא לא נמצאת פה, אני מצטער.
אוקסנה אייזן: לך אליה.
אוקסנה אייזן: אין דבר כזה.
חביב קצב: אני לא מוכן לשמוע את זה, גברתי.
דני דנון: עו"ד אייזן, סליחה, אנחנו לא נקבל את זה.
אוקסנה אייזן: אבל זה מאוד חשוב.
דני דנון: סליחה, לא, תודה.
דני דנון: אנחנו היינו שם, התרשמנו גם לטובה וגם לרעה, זאת אומרת, אנחנו לא צריכים שאת תגידי לנו.
דני דנון: התרשמנו, ראינו, אנחנו מכירים את הדברים גם לטובה וגם לרעה.
דני דנון: שאלה אחרונה, חביב.
דני דנון: אם היום נפתח את האופציה לדיירים להיכנס לרשימה, כולם ייכנסו לרשימה?
חביב קצב: בוודאי, הם ותיקים.
חביב קצב: רובם.
חביב קצב: כי ותיקים, תאריך העלייה.
דני דנון: כי האופציה בחוץ היא מה?
חביב קצב: אם אני עובד על-פי תאריך עלייה והם ותיקים, בתאריך העלייה, אז כולם יהיו הראשונים.
דני דנון: כי האופציה יותר טובה, מבחינתם?
דני דנון: ההוסטלים?
חביב קצב: אני לא יודע מה יותר טוב ומה לא יותר טוב.
חביב קצב: ברגע שאני פותח, אז כל אחד לפי מזלו, מה שיקבל או לא יקבל.
דני דנון: ואז הוא יוכל להחליט?
חביב קצב: ואז יהיה במקום אותם אנשים שממתינים שנים, הם מקבלים שכר דירה בשוק הפרטי.
דני דנון: ואז הם יוכלו להיכנס לשם, אם הם יירצו?
חביב קצב: זה לא הולך ככה.
חביב קצב: כי אנשים, יש פה אנשים, לא סתם עשינו את זה.
חביב קצב: יש אנשים ששילמו 150, 200 שקל מכיסם, בחודש שכירות, וזה מדובר על אנשים שנמצאים במקבצים.
חביב קצב: לעומת אנשים שגרים בשכר דירה בשוק הפרטי, משלמים בממוצע 900 עד 1,000 שקל, 1,200 שקל, כל אחד מכיסו הפרטי.
חביב קצב: אני ניכיתי כרגע את מה שהם מקבלים סיוע בשכר דירה.
חביב קצב: אלו הנתונים נטו.
חביב קצב: אז יש צדק.
חביב קצב: יש אדם שגר חמש-שש שנים לא עבר דירה, לא תובלה, לא פינה ולא כלום, ולא היטרטר.
חביב קצב: יש גם מי שגר בשכר דירה בשוק הפרטי, כל שנה, שנה וחצי, שנתיים, בעל הדירה אומר לו – סליחה, תפנה לי את הדירה, תעבור לדירה אחרת.
חביב קצב: ומדובר באוכלוסיית קשישים.
לב ברדני: לא לא, יש כאן בעיה, סליחה, אני מתנצל, יש כאן, רוב המשפחות, חלקן גם, באשקלון לפחות, קנו גם בתים עם ההורים, עם הילדים ביחד.
לב ברדני: הזכאות פה גם, לפעמים יש להם גם בעיה בתוך הבית, מתחילים את זה להוציא בחוץ.
חביב קצב: אדוני, גם שם אנחנו עושים את התור.
לב ברדני: את התור.
חביב קצב: לא יכול להיות שאדם, אותו דבר, שגר בדירה משלו, לא משלם כלום, יציב, גר עם הילדים שלו, מצוין, אז הסתכסך – עזב.
לב ברדני: אז הוא צריך לעבור.
חביב קצב: אז גם צריך להמתין איזו תקופה עד שייכנס לתור.
חביב קצב: לא יכול להיות קם בבוקר, מחליט – OK, אני עוזב את הילדים שלי וייקח תור של מישהו שעשר או 12 שנה גר בשכירות, מדירה לדירה.
אדוארד בלאו: אולי יתאפשר לי רק כדי להעמיד, חצי דקה.
דני דנון: לא לא, סליחה.
אדוארד בלאו: אדוני חייב לשמוע, הן משלמות 1,000 שקל לחודש, הן נמצאות בחלק העליון של העלות וזו זכות שניתנה להם במקור, נלקחה מהם, וזה יהיה רק הגון ונורמאלי.
חביב קצב: הם מקבלים 663 שקל.
חביב קצב: מקבלים 763 שקל ממדינת ישראל.
דני דנון: הנתונים לפנינו, אתם לא מחדשים לנו.
חביב קצב: לא, חייב לתקן.
חביב קצב: הם מקבלים 763 שקל.
דני דנון: תודה, אדוארד.
דני דנון: לא לא, שמענו את הדברים.
אדוארד בלאו: אני מאמין מה שאדוני מאמין, שהיתה להם זכות, המדינה לקחה בנסיבות שאולי לא היתה ברירה, אבל אין סיבה היום, הם גם משלמים את המחיר בטופ, וגם זו זכות שניתנה.
דני דנון: ברור, תודה רבה.
דני דנון: כם נקריא את החלטת הסיכום של הוועדה.
דני דנון: סופיה תקשיבי, זה קשור להצעה שלך גם.
דני דנון: אני מקריא את ההחלטה, אתם מוזמנים להישאר ולנסות לפתור את הבעיה גם בהמשך וגם אני בעד שלום בית, כמובן.
דני דנון: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, קיימה ישיבת מעקב בנושא כפר הנופש הצרפתי באשקלון.
דני דנון: הוועדה לא מתייחסת להליכים האזרחיים בנושא, אך התרשמותה שהתנאים בהם גרים הדיירים אינם פרופורציונאליים למחיר המשולם על-ידי המדינה והדיירים.
דני דנון: לרוב הדיירים אין אלטרנטיבה אחרת ולכן יש לפעול לשיפור המצב.
דני דנון: הוועדה ממליצה למשרד הקליטה לשקול לשנות את הסטאטוס של המקבץ ולהופכו למקבץ דיור זמני ובכך לאפשר לדיירים הרוצים בכך להיכנס לרשימות ההמתנה.
דני דנון: הוועדה קוראת לכל הצדדים לבוא בדברים ולנסות להשכין שלום בית.
דני דנון: אני שמח לפתוח ישיבה של ועדת עלייה, קליטה ותפוצות בעיר גדרה.
דני דנון: אנחנו שמחים שהועדה יוצאת גם מהכנסת לפעמים, ופוגשת את הנציגים השונים.
דני דנון: אני רוצה להודות לראש העיר, יואל גמליאל, שבאיסרו חג שבועות, האנשים עוד לא התעוררו מהחג, וישר התחלנו במרץ רב.
דני דנון: באמת אני חייב לומר, באופן אישי, כשאני מגיע לעיר, ואני מקפיד להגיע, כבר רואים את הפיתוח של המועצה, ואת הבניה, ובאמת יישר כוח גדול לך וכל חברי המועצה שמקדמים את העיר גדרה.
דני דנון: אנחנו רוצים היום בדיון לקבל סקירה על נושא קליטת עליה.
דני דנון: אנחנו יודעים, אבל נשמח לדעת יותר לגבי הפעילות בקרב קהילת יוצאי אתיופיה, שהיא פעילות עניפה, ולשמוע גם על ההישגים שלכם, אבל גם על הצרכים, על האתגרים, על הבעיות מול משרדי הממשלה השונים.
דני דנון: יש פה נציגים של משרדי הממשלה, ונוכל כועדה לראות מה אנחנו יכולים לסייע, וגם אנחנו מקפידים מהסיורים האלה, יואל, לקחת דברים ברמה הארצית.
דני דנון: זאת אומרת, לפעמים הבעיה שלך, או הדבר הטוב שאתה עושה, ברמה הארצית אנשים לא מודעים, ואנחנו כן רוצים תמיד לקחת את הדברים הטובים, הדברים שצריכים לשפר גם ברמה הארצית, ואני מודה לחברת הכנסת מרינה סולודקין ולבנה, שנמצאים איתנו.
דני דנון: ויגיע אלינו בהמשך חבר הכנסת מיכאלי, ויצטרף לדיון.
דני דנון: אני רוצה לבקש מראש המועצה, שהוא במקרה גם חבר טוב שלי, ואני חייב לומר קודם כל, הייתי פה לפני מספר שבועות, אבל בנסיבות אחרות, בבניין הזה, הייתה חגיגת המימונה.
דני דנון: אז שמחתי מאד להיות פה במתנ"ס וליהנות מתבשילים, וגם לראות יוצאי תימן שרוקדים ריקודים מרוקאיים.
דני דנון: זה היה דבר ייחודי.
דני דנון: אז אני רוצה לבקש מראש המועצה, מר יואל גמליאל לפתוח.
דני דנון: בבקשה יואל.
גילה גמליאל: קודם כל באמת בוקר טוב לכולם.
גילה גמליאל: אני קודם כל רוצה להודות ללילך, חברת המועצה, שבאמת היא דאגה לכל האירוח שאתה רואה פה.
גילה גמליאל: ישבה וסידרה את כל הלו"ז, ביחד עם משרדי הממשלה, עם כל מה שהכנתם.
גילה גמליאל: אז אני רוצה להודות לך, באמת תודה.
גילה גמליאל: ואני שמח מאד שהגעתם לפה.
גילה גמליאל: זה כבוד לגדרה.
גילה גמליאל: גדרה, כמו שאתם יודעים, יש לנו פה את העלייה האתיופית, והעלייה מחבר העמים, ויש לנו עוד עלייה נוספת שאנחנו לא מרגישים אותם.
גילה גמליאל: בעלייה האתיופית, אני יכול להגיד, שבאמת אני רוצה פה להודות לד"ר רפי בן חיים, שלפני שנים רבות, בעלייה הראשונה, הוא דאג לקחת את כל הילדים מהעדה, וחלק אותם בכל הגנים ובכל בתי הספר.
גילה גמליאל: היום אנחנו בגדרה אין דבר כזה שיהיו 4 ילדים בכיתה, יותר מ – 4 ילדים בכיתה, בבתי ספר, או בגני הילדים, וזה מוכיח את עצמו.
גילה גמליאל: יש לי פה את רפי מיארה, מנכ"ל וגם יושב ראש מינהלת החינוך, שהוא גם אצלו בתיכון היום יש בסביבות 80 מהעדה, שמקבלים מענה הולם, אבל את כל העבודה האמיתית עשה ד"ר רפי בן חיים בנושא של החשיבה, ואני חושב שאם המדינה הייתה מאמצת את זה, אז ההתמודדות עם העדה היה קצת יותר טוב.
גילה גמליאל: גדרה היום, כמו שאתם יודעים, כמו בכל הארץ, יש ביקוש אדיר למקום.
גילה גמליאל: איכות חיים מאד גבוהה בגדרה.
גילה גמליאל: אנשים רוצים לבוא לגור פה.
גילה גמליאל: הדירות מאד יקרות, לכן גם קשה לכל מיני, מי שאין לו היום, מי שהיום לא במצב כלכלי טוב לא יכול לקנות בגדרה.
גילה גמליאל: אם אני מסתכל אפילו איפה שהעדה גרה, זה המקום הכי יקר בארץ לרכוש דירה.
גילה גמליאל: אפילו בשפירא, שזה איפה שהם גרים, הם מדברים על 600 אלף שקלים ליחידה.
גילה גמליאל: ורוב הזמן כשהעדה אם היא מתחתנת אז היא עוזבת את המקום, ובעצם הולכת למקומות, לפריפריה, למקומות אחרים.
גילה גמליאל: אנחנו מאד חשוב לנו נושא החינוך בגדרה.
גילה גמליאל: המדיניות, מאז שאני בשלטון, שאין נשירה במוסדות החינוך שלנו.
גילה גמליאל: אנחנו גם משאירים ילדים גם שיסיימו רק 12 שנות לימוד, אנחנו דואגים שלא יהיו ברחובות.
גילה גמליאל: אנחנו מקום אחרון בארץ באלימות של בני הנוער.
גילה גמליאל: אנחנו לא קיבלנו עיר ללא אלימות.
גילה גמליאל: גם ביקשנו.
גילה גמליאל: לפי מוסדות השלטון אנחנו ברמה מאד נמוכה, ויש לי פה מפקד משטרת גדרה, אפי, שיגיד לך את זה.
גילה גמליאל: יש, אם אנחנו פעם הייתי מזמין אתכם לאירועים שאנחנו עושים לבני נוער, ואנחנו מדברים על אירועים של 2,000 ו – 3,000 בני נוער, שגם מגיעים מכל האזור.
גילה גמליאל: אז אתם תיראו את החיבור של העדה, ושל כל העולים, ביחד עם שאר החברים בצורה טובה.
גילה גמליאל: יש עוד מה לעשות.
גילה גמליאל: זה כמובן יש הרבה מה לעשות בכלל בנושא של העלייה.
גילה גמליאל: אני הבנתי שעם כל הכבוד לכל מיני עמותות שקמות ומתוקצבות, עם כל הנושא שמשקיעים בעמותות, להגיע, ולתת מענה, אבל זה לא מענה נכון כדי לתת פתרונות לעולים, וזה לא משנה מאיזה ארץ.
גילה גמליאל: העולים צריכים להיות מטופלים על ידי המדינה.
גילה גמליאל: כי רוב הזמן משקיעים בעמותות.
גילה גמליאל: העמותות מביאים תכניות אבל רוב התכניות זה מימון אנשים להעביר את התכניות.
גילה גמליאל: כמה שמגיע בסוף לעדה – מגיע כלום.
גילה גמליאל: ולכן אנחנו גם פה בגדר, התברכנו עכשיו באיזה חברת היי-טק, שתורמת לנו מיליון וחצי, בערך בין מיליון למיליון וחצי בשנה, כדי לתת מענה לעדה.
גילה גמליאל: אני חושב שבגדרה, אם באמת יבואו לעשות בדיקה יסודית, ואולי יסבירו את זה אנשי המקצוע שלי, ...
גילה גמליאל: שבגדרה עבדו נכון עם העדה, בנתון הקיים, בנתון הקיים, ויש לנו פה הישגים טובים מאד.
גילה גמליאל: יש לנו קצינים כבר מהעדה.
גילה גמליאל: יש לנו, רובם מגיעים ל – י"ב, ורובם מסיימים בגרויות.
גילה גמליאל: ואני יכול להגיד שסדר העדיפות שלנו, גם ליאת חושבת פה, וגם כולם יודעים, זה הנושא של הקליטה בגדרה.
גילה גמליאל: זה מאד חשוב לנו.
גילה גמליאל: ואיך אומרים?
גילה גמליאל: אני קודם כל שמח שאתם פה.
גילה גמליאל: אני שמח שבאמת תלמדו פה את הדברים.
גילה גמליאל: אני מבין מפה אתם הולכים לקריית מלאכי הבנתי.
גילה גמליאל: אתם תיראו את ההבדלים בין הגישה מה שפה, לבין הגישה מה ששם.
גילה גמליאל: ויש לי פה את אנשי המקצוע.
גילה גמליאל: יש לי פה את בת לן קרני, מנהלת מחלקת רווחה, שיש לה התמודדות יום יומית בנושר, ומטפלים בזה בצורה טובה.
גילה גמליאל: יש לי את ד"ר רפי בן חיים.
גילה גמליאל: יש לי את רפי מיארה.
גילה גמליאל: יש לי את כל הצוות של הנוער, ליאת , יש לי את ברכיה שאחראית על כל הגנים.
גילה גמליאל: אנחנו מסיעים על חשבון העירייה את כל הילדים בכל הגנים בגדרה.
גילה גמליאל: אין אצלנו גן צבוע.
גילה גמליאל: אין אצלנו דבר כזה.
דני דנון: משרד החינוך לא עושה מצ'ינג?
גילה גמליאל: לא עושה שום דבר.
גילה גמליאל: משרד החינוך לא עושה לא מצ'ינג, לא כלום.
גילה גמליאל: אבל אנחנו, אני עוד פעם אומר, זה רפי, מסיעים את כל הילדים, בסביבות 15, 16 גנים ביישוב, מחלקים אותם בכל היישוב.
גילה גמליאל: וזה, תאמין לי, אחד ההישגים הגדולים שאני יכול להגיד שלקחתי בקדנציה הקודמת.
גילה גמליאל: יש לנו באמת, גם יש לנו אוכלוסייה מאד טובה שעוזרת ותומכת, ועכשיו יש לנו בני נוער שהם שותפים עיקריים במערכת.
גילה גמליאל: העלייה של חבר העמים היא מגיעה ממקומות אחרים, הם יודעים להסתדר טוב.
גילה גמליאל: הם מתאקלמים.
גילה גמליאל: הם מכירים, הם באו מאירופה.
גילה גמליאל: הם מכירים את כל המערכת איך להתקדם בחיים, ועל זה צריך לשבת לראות גם לגבי העליות הנוספות שמגיעים למדינה, איך לתת להם מענה שבאמת שמגיעים לפה איך הם מתאקלמים.
גילה גמליאל: תודה רבה לכם.
גילה גמליאל: שיהיה לכם, איך אומרים?
גילה גמליאל: יום מוצלח.
דני דנון: תודה רבה לראש המועצה.
דני דנון: לפני שנמשיך בסקירה, יש לנו פה מקהלה של צעירים ברוחם.
דני דנון: מקהלת מיקבץ הדיור, ואנחנו נשמח לשמוע לפני שנפתח את הדיון.
דני דנון: [שירת המקהלה]
דני דנון: תודה רבה למקהלת מקבץ הדיור.
דני דנון: אנחנו בסיום גם נשמע אתכם שוב.
דני דנון: אני רוצה לבקש את חברת הכנסת מרינה סולודקין, יש לה התייחסות שקשורה גם לחברי המקהלה.
דני דנון: בבקשה, חברת הכנסת סולודקין.
מרינה סולודקין: קודם כל, דני, אני חושבת שזה מאד נכון, ומאד נבון, ומאד טוב שאנחנו הגענו היום לגדרה, ואנחנו מאד מאד מברכים את ראש המועצה, ואנחנו רוצים לראות כאן עיר.
דני דנון: זה בדרך.
מרינה סולודקין: זה בדרך.
מרינה סולודקין: וגם מאחלים את העתיד כמו הרצליה פיתוח לגדרה.
מרינה סולודקין: לא פחות מהרצליה פיתוח.
מרינה סולודקין: אני רוצה לומר לכם שבגלל שכאן יש מקבץ דיור, אז אני מקבלת את הפניות ותלונות ממקבץ דיור כאן בלשכתי בכנסת.
מרינה סולודקין: אז מה שאני אומרת, אנשים מאד מאד מבקשים תחנת אוטובוס על יד המקבץ, גם של אוטובוס מספר 37 של חברת ...
מרינה סולודקין: וגם של אוטובוס מספר 1 של אגד.
מרינה סולודקין: אנשים 3 שנים במקבץ דיור, וכל החיים שלהם גם בעיר, וגם ברחובות שיש שם בתי מרקחת ורופאים שלהם.
מרינה סולודקין: הם פנו לכל העולם, גם למשרד התחבורה, גם לשרים, גם היו בכנסת אצל חבר הכנסת יריב לוין, והם מאד מאד מבקשים.
מרינה סולודקין: אתה יודע שאם אתה לא יכול לעשות בכוח שלך, אז אנחנו עם דני חייבים לעשות את זה, בגלל שזה רק עניין של.
גילה גמליאל: אני אשמח מאד.
גילה גמליאל: באמת.
גילה גמליאל: אנחנו, כל הנושא הזה עכשיו תקוע במשרד התחבורה.
גילה גמליאל: אנחנו הגשנו בקשה, תכנית מאד מסודרת, למשרד התחבורה כדי שיתקצבו אותנו בתקציב של 2.8, וזה ביכולות שלהם, ובאותו רגע אנחנו נהפוך את הכביש ל – 4 נתיבים, ונוכל לעשות להם תחנה ממש, ממש ליד המקבץ דיור.
גילה גמליאל: מה שקורה היום, אי אפשר לעשות תחנה במקבץ הדיור, כי אז, איך אומרים?
גילה גמליאל: זה תהיה הפרעה לתנועה, ולא ניתן לעשות תחנה מולם.
גילה גמליאל: אז התכניות האלה היום נמצאים במשרד התחבורה.
גילה גמליאל: אני אשמח מאד אם אתם, כועדה, תלחצו על משרד התחבורה לאשר לנו את התקציב, אז אנחנו, התכניות מוכנות דרך אגב, ואז אנחנו תוך תקופה של חצי שנה נסיים את הכל, עם תחנה מכובדת, עם נושא בטיחות, שייתן מענה באמת, גם להם וגם ליישוב עצמו, כי מה שקורה היום, לא ניתן לבנות שמה תחנה, מבחינה בטיחותית, גם מבחינה תחבורתית.
גילה גמליאל: עכשיו אתם צריכים רק לדבר עם הגורמים הנכונים.
מרינה סולודקין: אז קודם כל שיהיה רצון פוליטי, בגלל שאנשים בגילם לא יכולים להגיע.
גילה גמליאל: נכון.
מרינה סולודקין: רחוק לאוטובוסים.
מרינה סולודקין: זה רצון פוליטי, זה אתה.
מרינה סולודקין: ואנחנו עם דני יכולים ללחוץ על חבר הכנסת ושר מאד מכובד, גם חבר.
מרינה סולודקין: כץ.
מרינה סולודקין: בסדר?
גילה גמליאל: מאה אחוז.
דני דנון: אנחנו רוצים לשמוע בקצרה סקירות של ראשי המחלקות, נתחיל במחלקת רווחה.
דני דנון: בת חן, בבקשה.
בת חן קרני: קודם כל, בוקר טוב לכולם.
בת חן קרני: אני חילקתי ככה, אני שמתי על השולחנות את הנתונים, כך שאתם יכולים לעיין בהם בזמן שאני מדברת.
בת חן קרני: אני אתחיל מאיזה שהיא סקירה כללית על גדרה.
בת חן קרני: כמו שאתם רואים, הנתונים שמופיעים אצלנו הם שמספר הנפשות שבעצם הצלחנו לבדוק ולרכז אותם במסגרת נתוני מוקד הקליטה שלנו הם 1,567, שזה בעצם 276 בתי אב.
בת חן קרני: סביר להניח שיש עוד קבוצה לא מבוטלת שלא נספרה במסגרת המפקד שעשינו במוקד.
בת חן קרני: אם אנחנו מחלקים את האוכלוסייה, יש לנו בעצם 3 רמות עיקריות: יש לנו את שכונת שפירא, שיש בה 144 בתי אב.