GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבי קמינסקי: בעיקר איזה שהיא העצמה ותמיכה רגשית גם בתוך בתי הספר.
אבי קמינסקי: גם בשעות ליועצות, גם בשעות האלה צריך לעשות איזה שהוא פרמטר שממקום מסוים, או בכיוון אחד שבית הספר הוא צבוע בצבע אחר טיפה, הפרמטר של יועצות, הפרמטר של ליווי כולל, למשוך אותו עד לכיוון הבית הוא המשמעותי ביותר מכל הצרכים שאנחנו רואים.
אבי קמינסקי: כי בשעות, בסך הכל, אנחנו מסתדרים.
אבי קמינסקי: בפרויקטים אנחנו מסתדרים.
אבי קמינסקי: במקומות שבו אנחנו רוצים לתת את הסיוע, העירייה, ואני שותף למה שאומרת ציפי בקטע הזה, לא בוחלת בשום אמצעי.
אבי קמינסקי: זה אומר: סדר היום, ורצון לחבר את כל הקהילות לקהילת ראש העין עומד על סדר היום בכל דבר.
אבי קמינסקי: ולכן פיתחנו גם את המודל כפי שפיתחנו אותו.
דני דנון: נציג המשרד לביטחון פנים.
עוזי צבי: קצת היקפי פשיעה.
עוזי צבי: מבחינת מעורבות נוער אתיופי בפשיעה – לא היה שום דבר שהוא חורג מהנורמה.
עוזי צבי: להיפך.
עוזי צבי: הנוער לא מעורב בפשיעה לא בעיר, לא מחוץ לעיר.
עוזי צבי: ואם יש כאלה שכן, אז זה באחוז שהוא אפילו נמוך יותר משאר הנוער.
עוזי צבי: כלומר, לא ניתן להצביע עליהם כעבריינים, או כמעורבים בעבריינות.
עוזי צבי: מה שכן, מבחינת המשטרה, אנחנו תמיד מעודדים, כמו שראיתי כאן, שתהיה הבחנה, במיוחד של הנוער, ובמיוחד בקיץ, בשעות אחר הצהרים, אם זה במתנ"סים, ואם זה במסגרות כאלה ואחרות, כדי שלא יסתובבו בקבוצות.
עוזי צבי: שלא יגיעו למצב של שתייה חריפה, שיתרחקו מזה.
דני דנון: מה הבעיות של נוער שאתם מזהים?
עוזי צבי: הנוער באופן כללי, פה בעיר הזאת, מאופיין בכך, במיוחד בקיץ, המון בני נוער מסתובבים ברחובות, מחפשים משחקים.
עוזי צבי: כמו בתל אביב, מועדונים, דיסקוטקים וכאלה, ילדים מסתובבים פה ברחובות, בגנים הציבוריים, מקימים רעש, לפעמים ונדליזם.
קריאה: שוטטות.
עוזי צבי: לפעמים קצת קטטות.
עוזי צבי: לא דברים חמורים, אבל דברים מטרידים.
עוזי צבי: מטרידים ברמה של איכות חיים לתושבי העיר.
דני דנון: ונושא האלכוהול?
אבי קמינסקי: זה ירידה משנים שעברו בשנה שעברה, וזאת תהיה ירידה נוספת בשנה הזאת.
אבי קמינסקי: כי חברנו על כל המערכות ביחד, כולל ילדי העולים, לטובת טיפול בנוער, במירכאות, להרבה מאד אמצעים.
משה סיני: הקמנו סיירת הורים שנקראת: "סיירת אופ"ק".
משה סיני: זה אהבה ופעילות קהילתית, שהם באים באמת במסר של התחברות לנוער.
אבי קמינסקי: זה כלי ייחודי, ייחודי לראש העין, ואני מכיר את עיר ללא אלימות, את סיירות ההורים מפה עד מחרתיים.
אבי קמינסקי: ייחודי באהבה שלו, וברצון איך הוא מתחבר לנוער.
אבי קמינסקי: ממש.
דני דנון: לגבי האלכוהול – החוק של שפיכת אלכוהול, אתם משתמשים בו?
עוזי צבי: אנחנו משתמשים בו גם בעיר עצמה, גם מחוץ לעיר.
עוזי צבי: בני הנוער גם יוצאים החוצה, ליערות, מחוץ לתחומי העיר.
עוזי צבי: אנחנו משתמשים בחוק הזה.
עוזי צבי: יש לא מעט אירועים, שיכרות, שופכים אלכוהול.
עוזי צבי: בקרב קטינים זה למעשה בכל שעות היממה, ובקרב בגירים זה מ – 9 בערב עד ל – 6 בבוקר.
עוזי צבי: משתמשים בחוק הזה.
עוזי צבי: בני הנוער יודעים שאנחנו משתמשים בחוק, ולאור העובדה שהם יודעים, הם נמנעים מלכתחילה לשבת בחוץ עם בקבוקי אלכוהול, כי זה דברים לא זולים.
עוזי צבי: לשפוך בקבוק וודקה זה לא מעט כסף.
עוזי צבי: והם מראש נמנעים.
עוזי צבי: זה עושה את שלו.
עוזי צבי: אני יכול להגיד גם בנושא סיירת הורים, אני נפגשתי איתם יותר מפעם אחת, וגם יש לבם דו"ח שהם מסכמים את הפעילות שלהם.
עוזי צבי: מי שקורא את זה ויורד לפרטים, רואה שזה בעצם פעילות שהיא מצד אחד היא לא משטרתית, מצד שני היא לא הורית קהילתית.
עוזי צבי: קהילתית בצורה כזאת שנוצר קשר אישי בין הורים לבין בני נוער, עד לרמה שהורים יודעים, בני נוער מסויימים בגן מסוים שיושבים באופן קבוע, כבר מכירים אותם ברמה האישית, והם מביאים אותם למצב שהם לא יעשו שטויות, שיעזבו את המקום אחרי 11 בלילה, שלא יקימו רעש, שלא ישתו, שלא תהיה אלימות.
עוזי צבי: קשה לנו למדוד את זה.
עוזי צבי: זה לא דבר מדיד.
עוזי צבי: נוכל למדוד את זה בסוף הקיץ.
דני דנון: מה לגבי סגירת פיצוציות, או מקומות שמוכרים אלכוהול?
דני דנון: אתם הפעלתם את הסמכות?
עוזי צבי: אנחנו מפעילים את זה.
עוזי צבי: היום בערב.
עוזי צבי: תראה, ההיקפים בראש העין הם לא גבוהים.
עוזי צבי: בתל אביב בכל רחוב יש לך עשרות פיצוציות.
עוזי צבי: פה יש כמה פיצוציות.
דני דנון: היה מימוש של החוק, של הסעיף בחוק?
עוזי צבי: כן.
דני דנון: שהוצאתם צווים.
עוזי צבי: הוצאנו פה שינויים לבעלי הפיצוציות.
עוזי צבי: הזהרנו אנשים.
עוזי צבי: לא רק פיצוציות.
עוזי צבי: גם מקומות אחרים שבהם יש מכירה של אלכוהול בהגשה, אם זה פיצרייה, אם זה מסעדה, אנחנו מאד מאד מקפידים.
דני דנון: אבל הוצאתם צווי סגירה?
עוזי צבי: לא הגענו למצב של צווי סגירה.
עוזי צבי: אבל עשינו שימועים.
עוזי צבי: שימועים, או טרום שימוע.
עוזי צבי: מזמנים את הבן אדם אלינו למשרד הרישוי.
עוזי צבי: נותנים לו לחתום על טופס שימוע, מזהירים אותו.
עוזי צבי: כרגע זאת אזהרה, בפעם הבאה סגירה ל – 30 יום.
עוזי צבי: הדבר הזה הוא כוח גדול מאד מול אותו מוכר, מול אותו בעל עסק.
עוזי צבי: הם יודעים שיש להם הרבה מה להפסיד.
דני דנון: לגבי סמים קלים מול בני נוער.
דני דנון: מה אתם עושים?
עוזי צבי: התופעה הזאת היא לא תופעה, לא, אין תופעה כזאת בראש העין.
עוזי צבי: אין תופעה כזאת.
עוזי צבי: אני מעריך שסמים בתחום בני נוער בעיר קיים.
דני דנון: אבל בכל הארץ, אני לא מדבר על ראש העין.
עוזי צבי: בכל הארץ קיים, אבל אנחנו לא נתקלים כאן בפרשיות, בתופעות של מכירה, או של עישון בבתי הספר.
עוזי צבי: התופעות האלה לא קיימות.
דני דנון: מה קורה לנער שנתפס בעישון סמים?
דני דנון: אני שואל אותך לא קשור לדיון, כי אני מקדם הצעת חוק בנושא של הגבלת רישיון נהיגה לנערים שהורשעו.
דני דנון: אבל מה קורה היום לנער?
עוזי צבי: אם זה כמות לצריכה עצמית.
עוזי צבי: הוא מגיע לתחנה.
עוזי צבי: אם הוא בן 12 ל – 18 שנים, אם הוא בר עונשין - סיפור אחר.
עוזי צבי: 12 עד 18 הגיע לתחנה, נחקר, בדרך כלל אנחנו מזמינים את ההורים שלו לתחנה.
עוזי צבי: משחררים אותו באמצעות ההורים בערבות צד ג'.
עוזי צבי: אנחנו, בדרך כלל כשמדובר בשימוש עצמי לא נפתח תיק.
עוזי צבי: התיק נגנז מיד.
עוזי צבי: אם מדובר בכמות שהיא לא לצריכה עצמית, ויש חשד שזה כמות מסחרית שתלך לילדים אחרים, למקומות אחרים, אז יכול להיות מצב בהחלט שנפתח לאותו קטין תיק.
עוזי צבי: הוא יובא בפני שופט, בדלתיים סגורות, ויישפט.
דני דנון: ויגיע להרשעה בסוף?
עוזי צבי: ויגע גם להרשעה.
עוזי צבי: אבל צריך להגדיר ולומר, בעיר ראש העין אין תופעה של, לא ניתן להגדיר - - -
דני דנון: לא, השאלה שלי היתה באופן כללי בארץ, ולא לראש העין.
עוזי צבי: נושא של אלכוהול קיים פה.
עוזי צבי: גם כאן זה לא תופעה, אבל ..
עוזי צבי: העיר ראש העין היא עיר של מוסיקה.
עוזי צבי: בעיר יש הרבה בני נוער, הרבה צעירים, נוהגים פה לשבת בגנים הציבוריים הלא מעטים ביער.
עוזי צבי: יש פה הרבה גנים ציבוריים, וזה מושך הכל.
עוזי צבי: אבל שוב פעם, להגיד שזה משהו שהוא תופעה מדאיגה?
עוזי צבי: לא.
עוזי צבי: אבל זה משהו שמטריד אותנו, כי מאלכוהול זה הולך לקטטות, לוונדליזם בבתי ספר, בגנים ציבוריים, ואחרי זה גם לקטטות שמביאות גם לפגיעה בנפש.
דני דנון: נציגת משרד הקליטה, את רוצה להוסיף משהו, רינה, שלא ציינת?
דני דנון: יש עוד מישהו שרוצה להתייחס?
דני דנון: אם לא, אני אתן לראש העיר מילות סיכום.
משה סיני: אורית, את רוצה להגיד משהו מבחינת הצרכים?
אירית נתן: אני חושבת, באופן כללי אנחנו באמת בשנים האחרונות מודעים לנושאים האלה.
אירית נתן: אנחנו פתחנו, לא דיברו כאן על מועדון שנקרא: מועדון המרתף.
אירית נתן: לקחנו אולם ספורט, ומתחת לאולם בעצם בנינו מרתף לנוער.
אירית נתן: המנכ"ל המשרד לביטחון פנים היה פה, לקחנו אותו לשם, פשוט היה בהלם.
אירית נתן: קודם כל זה לא מפריע לשכנים, כי זה למטה.
אירית נתן: וגם אם הם עושים רעש, אז יש שם בית קפה, יש שמה רכזי נוער, מדריכים, עד 3 בלילה.
נוי בוכריץ: מי מפעיל את זה?
אירית נתן: אנחנו.
אירית נתן: העירייה.
אירית נתן: יש שם ספות, ופופים, וטלביזיות, ומשחקי מחשב, והווי הזה, ושולחן פינג פונג.
אירית נתן: מקום ענק, מקום יפה.
אירית נתן: תוסס מילדים.
אירית נתן: אם תיראו כמה ילדים מגיעים לשם.
אבי שוורץ: בין 150 ל – 200 כל ערב.
אירית נתן: מדהים.
אירית נתן: ואז הם פחות מסתובבים.
אירית נתן: עכשיו, ההורים האלה של סיירת הורים, או המשטרה שמסתובבת, יש לנו גם סיור משולב של העירייה עם המשטרה ביחד.
אירית נתן: לוקחים את הילדים ואומרים להם: חברים, בואו למרתף.
אירית נתן: עשינו אירוע השבוע שאימא אחת אמרה לי שהבת שלה כל הזמן דיברה על המרתף, והיא פחדה, כי היא לא ידעה מה זה, והיא לא נתנה לה ללכת, והיא לקחה אותה השבוע פעם הראשונה, והיא אמרה: שתהיה רק שם, ושלא תצא משם.
דני דנון: איזה גיל?
אירית נתן: הגילאים, אנחנו לא כיוונו לגיל, למען האמת.
אירית נתן: לא כיוונו, אבל מגיעים חטיבות ביניים.
דני דנון: אבל מאופיין חטיבות ביניים.
אירית נתן: לא כיוונו.
אירית נתן: אבל זה חטיבות ביניים.
אירית נתן: ואני אומרת לכם רעיון לבוא עם מפעל הפיס להגיד להם: כל הלמטה של האולמות ספורט תעשו מרתף, אפילו תסגרו אותו, ושיפתחו שם מועדונים לנוער, אחלה דבר.
אירית נתן: תאמינו לי.
משה סיני: תודה.
משה סיני: אני אוסיף עוד 2, 3 דברים, נעשה סיכום.
משה סיני: קודם כל, יש פה סיפורי הצלחה מאד, מאד יפים של בני נוער שהם מהקהילה האתיופית, והם היום לוקחים מנהיגות.
משה סיני: למשל היה פה, לא נזכיר את שמו, אבל בחור צעיר שהוא היה על סף באמת, הוא הוגדר,
אבי קמינסקי: הוא לא נמצא בעיר, אחרת היינו מביאים אותו.
משה סיני: כן.
משה סיני: והוא הפך, בטיפול נכון שלנו, ליושב ראש מועצת הנוער של העיר, והוביל מהלכים, ועד היום, נדמה לי הוא מדריך היום.
אבי קמינסקי: היום הוא רכז יחידת הנוער.
סיגל שיינמן: הוא יצא לגרעין נח"ל, והדריך בדימונה במסגרת הצבא.
דני דנון: עם איזה תנועה הוא יצא?
סיגל שיינמן: עם "הנוער העובד", וחזר לעיר בתור רכז נוער, והיום הוא מפעיל במועדון "אביב" שיש שם ריכוז של אתיופים, קובצה של מנהיגות שם.
סיגל שיינמן: אז זה מודל לחיקוי לנער אתיופי, שבאמת הפך להיות למנהיג, וחוזר לקהילה שלו.
משה סיני: והמרכיב השני, רק לידיעה, פועלת פה גם ביישוב תכנית: "מוטב יחדיו", אתם בטח מכירים את התכנית.
משה סיני: זה שכונה מאד, מאד בעייתית שלנו כבר כמה שנים, בהצלחה דרמטית, הייתי אומר, אנחנו הפכנו למעשה למודל של התכנית הזאת בקרב כל הרשויות במדינת ישראל.
משה סיני: מגיעים לפה מבקרים, קריית גת נדמה לי.
משה סיני: זה דבר שני שחשוב מאד לומר אותו.
משה סיני: הדבר השלישי, אם אתה שואל אותי איפה לדעתי צריך לשים את הדגש?
משה סיני: אז אני חוזר למה שאמרתי בהתחלה.
משה סיני: אני חושב שלכישורים, הייתי אומר, הפנימיים של בני הנוער והתושבים, זה הדבר המרכזי.
משה סיני: כלומר, כל מה, אני אומר את זה ככה, זה כמו שדיברנו פעם על דגה וחכות.
משה סיני: דגים וחכות.
משה סיני: מה שנותן את החכות זה הדבר המרכזי.
משה סיני: עכשיו, מה נותן את החכות?
משה סיני: זה העצמה האישית של כל אחד מהעולים שנמצאים פה.
משה סיני: אם זה בני נוער, ואם זה התושבים.
משה סיני: כל דבר שקשור לסדנאות העצמה, כל דבר שקשור ללימודים.
משה סיני: כל דבר שקשור להשתלמות, כל דבר שפותח אותם לעולם, ויוצר אצלם כישורי חיים.
משה סיני: זה אחרת לגמרי.
משה סיני: אני אומר לך גם מניסיון שלי, אני גם מאמן אישי.
משה סיני: אני מאמן גם ילדים שמופנים על ידי אגף הרווחה, או התכניות השונות, נותן להם באמת את ההעצמה האישית.
משה סיני: אני רואה איך אותם ילדים שנכנסו אלי לחדר ממש חסרי ביטחון וחסרי אמונה ועם חששות, כעבור סידרה של 10, 12 מפגשים, אתה נותן להם את הכלים הנכונים, אתה נותן להם את הביטחון, הם מפליגים קדימה, וכבר באמת לא צריכים אף אחד.
משה סיני: אז כל הנושאים האלה של קוצ'ינג אישי, של סדנאות והעשרת האדם, אני חושב שזה צריך להיות כיוון שנותנים בו את הדגש, וכל מי שיכול לעזור.
גילה אזולאי: אני הייתי רוצה להמשיך באותו כיוון, פחות או יותר.
גילה אזולאי: יש כאן,
דני דנון: תציגי את עצמך בבקשה.
גילה אזולאי: אני גילה אזולאי, ואני מפקחת בשירות עבודה קהילתית.
גילה אזולאי: אם אתה שמת לב מדברים פה על פיתוח שירותים קהילתיים כל הזמן.
גילה אזולאי: אומנם יש התמקדות בטיפול פרטני, וכו', אבל כאן יש את הראיית המקרו, ואת כל הקהילה ביחד.
גילה אזולאי: וזה הייחודיות, בעצם, של ראש העין.
גילה אזולאי: וגם ההתייחסות של המחלקה לשירותי רווחה שציפי עומדת בראשה, וגם עבודה קהילתית, שכולם בעצם מנסים איכשהו לכוון את העניין הזה של העצמת הנוער, והעצמת התושבים עצמם.
גילה אזולאי: מה שאני הייתי מציעה בעצם, לפי מה שאני מכירה את המשאבים הפנימיים פה של העיר הזאת, שכבר היא מתקדמת בנושא של בניית תשתית קהילתית פה של קהילה.
גילה אזולאי: יש פה בניה של קהילה טובה מאד, של כל האוכלוסייה פה שמסייעת.
גילה אזולאי: אני תמיד בעד החזק שמסייע לחלש, ופה זה מה שנעשה פה.
גילה אזולאי: עכשיו, אני הייתי ממליצה בעצם לגבי הנוער האתיופי – לנסות עד כמה שאפשר, את דיווחת על הנושא הזה של המודל לחיקוי, ואני מסכימה איתך.
גילה אזולאי: במחקרים שנעשו בצרפת שדיברו על מודלים לחיקוי, שזה דבר חשוב, הייתי מנסה בעצם לפתח איזה שהיא חשיבה כוללת של פיתוח מנהיגות לגבי הצעירים בבית הספר.
גילה אזולאי: לקחת את הכוחות שלהם, שהתלמידים האלה, מהעשה הזאת, שיש לה את הכוחות ואת המשאבים לקדם את עצמה, ולעזור לאחרים.
גילה אזולאי: וגם בקרב המבוגרים וההורים.
גילה אזולאי: אני רוצה להגיד לך, אם אנחנו נצא עם איזה שהוא פרוייקט מהסוג הזה, אתה יודע?
גילה אזולאי: בראש העין תמיד התחלנו עם פרוייקטים חדשים, אני רוצה להגיד לך, אני כמשרד הרווחה, ומכיר אותי, נכון?
גילה אזולאי: גם את מכירה אותי הרבה פה, אני מבלה פה הרבה, ואנחנו מחפשים הרבה, הרבה שירותים קהילתיים ביחד, גם אני אינטרסנטית, כי אני מחפשת גם סיכוי להצלחה.
גילה אזולאי: אז יש לנו פה עם מי לעבוד.
גילה אזולאי: אני רוצה להגיד לך שאפשר לעשות את זה יוצא מהכלל.
גילה אזולאי: פשוט מאד להכשיר אותם.
גילה אזולאי: להכשיר אותם.
גילה אזולאי: בשביל להכשיר אותם לתת להם את הכלים האלה, כי כשאתה נותן את זה לקבוצה מסויימת אתה מפתח גם את הכישורים האישיים שלה, כי אחד לומד מהשני, אחד רואה את השני, באותה קהילה.
גילה אזולאי: היא יוצאת החוצה ומגייסת אחרים לפעילות מאותה קהילה, אני רוצה להגיד לך שזה עושה שינוי חברתי יוצא מהכלל.
גילה אזולאי: ומחקרים עשו את זה.
גילה אזולאי: אני המחקר שעשיתי על זה, זה היה בכיוון הזה.
גילה אזולאי: זה מחקרים הוכיחו שילדים ומבוגרים שסייעו לאחרים, שקיבלו קודם כל כישורים כיצד לסייע, כי אין להם את הביטחון.
גילה אזולאי: הדימוי העצמי שלהם נמוך לפעמים, הם לא מאמינים ביכולת ובפוטנציאל שלהם לתת, זאת אומרת, לסייע לאחרים.
גילה אזולאי: אנחנו מסייעים להם לתת ביטוי ליכולות האלה הקיימות.
דני דנון: אני אוסיף ואומר אנחנו קיימנו ישיבה לציון 20 שנה למבצע שלמה לפני מספר שבועות.
דני דנון: הגיע סגן אלוף בוגר העדה, ואנחנו אמרנו באותה ישיבה, שצריך לפנות אותו מהתפקיד החשוב שיש לו בחטיבת עציון, ושילך לבתי ספר לדבר עם הנוער, ועם הילדים, זה באמת העצמה.
גילה אזולאי: רק סליחה, עוד דבר שלדעתי מאד חשוב גם, להנהיג, ופה זה נעשה, אבל לא נעשה בכל מקום, להנהיג איזה שהוא, בעצם, גם זה צריך ... אתה יודע, לשתף את ההורים שיגידו מה הם הצרכים שלהם.
גילה אזולאי: הרבה פעמים אנחנו עושים להם כפית בפה, וזה אסור שזה יהיה.
גילה אזולאי: הם מספיק, יש להם מספיק את היכולת להגיד מה כואב להם.
גילה אזולאי: זה השותפות והשיתוף זה דבר חשוב.
דני דנון: ראשית להודות לראש העיר ולצוות על האירוח.
דני דנון: "ועדת עליה, קליטה ותפוצות קיימה את ישיבתה בעיר ראש העין הועדה מודה לראש העיר, מר משה סיני, לחברי מועצת העיר, ולכל העושים במערכת קליטת העלייה בעיר.
דני דנון: הועדה קוראת למשרד הקליטה לאפשר תיקצוב ... שלמה, למרות פער של מספר עולים בודדים.
דני דנון: הועדה קוראת למשרד הקליטה לאפשר הגשת בקשות לתיקצוב לפי אזור, ולא לפי עיר בלבד.
דני דנון: הועדה מודה לכל הגורמים העושים במלאכה".
משה סיני: תודה לך שהגעת לפה.
משה סיני: מאד שמחתי לראות אותך, ולהכיר אותך.
דני דנון: בוקר טוב, צהריים טובים לכולם.
דני דנון: לפני שאני אתחיל לכבד את כל המכובדים והשליחים, סיפור קצר למה אנחנו פה.
דני דנון: זה התחיל כמו כל דבר טוב בערב שבת ובכמה כוסות יין.
דני דנון: במסגרת ביקור שלי בקהילה היהודית במוסקבה הוזמנתי לביתו של הרב הראשי, הרב לזר.
דני דנון: תוך כדי ארוחת שבת הכרתי את הרב קוטלרסקי, שאחראי על כל מערך השליחות החינוכית בעולם, והתחלנו לדבר על הפעילות של חב"ד.
דני דנון: כישראלי, שגדל בישראל ומכיר את הפעילות של חב"ד, לא הבנתי את העוצמה, את הכוח של הפעילות שלכם בחבר העמים עד שלא הגעתי לשם.
דני דנון: תוך כדי השיחה אמרתי; חייבים לעשות פעולה, קודם כל לחשוף את מה שאתם עושים לציבור בישראל, ושנית לחבר את גופי השלטון, את משרדי הממשלה, את הסוכנות היהודית, לעבודה משותפת.
דני דנון: נמצאים פה איתנו שליחים רבים, כולנו שליחים היום, בראש ובראשונה לב לבייב ומירלשווילי שנותנים את ההנהגה לאותם אלפי ועשרות אלפי פעילים, הרב הראשי לרוסיה, הרב לזר, באתי בזכות אשתך כי היא הכינה את ארוחת השבת, הרב לזר, אבל אתה בעצם היית הדבק שהדביק את כולנו יחדיו לאירוע הזה, הרב קוטלרסקי, חבר הכנסת אברהם מיכאלי, שבעצמו עלה לארץ והיום נמצא בכנסת ישראל כחבר ועדת עלייה וקליטה, חבריי חברי הכנסת שנמצאים פה, כצל'ה, ליה שמטוב, יוליה שמאלוב ברקוביץ’, זאב בילסקי, בן ארי, מרינה.
דני דנון: יש עוד הרבה חברי כנסת ושרים שמתכוונים להגיע היום ולומר מלה אחת: תודה.
דני דנון: תודה לכם, תודה לשליחים שעושים יום וליל למען העם היהודי.
דני דנון: אתם הסיירת של העם היהודי, שולחים אתכם למקומות קשים ביותר, לפעמים בלי כלום.
דני דנון: כשיצא לי, הרב קוטלרסקי, לראות איך המדינה יכולה לסייע, הבנתי את גודל האמונה שצריך שליח; להגיע לקהילה, להתחיל למצוא את הבית, להתחיל לעשות נפשות ובעצם חוץ מהאמונה הפנימית שלו, אין אצלו שום גיבוי ממדינת ישראל.
דני דנון: היום אני רוצה לומר לכם, אנחנו נשנה את זה.
דני דנון: אני רואה בשליחי חב"ד ובשליחים של איגוד הקהילות את חוד החנית של מדינת ישראל.
דני דנון: כמו שיש לנו שגרירים וקונסולים שעושים עבודה לתפארת, כמו שיש לנו שליחי הסוכנות היהודית, שעושים עבודה לתפארת, כך גם אתם זרועו הארוכה של העם היהודי.
דני דנון: אני רוצה, ברשותכם, סיפור קצר שעסקנו בו לפני מספר שבועות.
דני דנון: הגיעה אליי פנייה מבחורה צעירה שהגיעה לארץ במסגרת פרויקט נעל"ה, או חלק מנעל"ה.
דני דנון: היא הגיעה לארץ, אחיה כבר נמצא בשירות צבאי כקצין וקרה הגורל והיא איבדה את הדרכון האוקראיני שלה.
דני דנון: אמרו לה, את לא יכולה לקבל היום דרכון ישראלי, את צריכה לחזור לאוקראינה ושם לחכות שלושה חודשים להוציא דרכון חדש ואז תחזרי לארץ ותלכי לצבא אחרי חברייך, אחרי אותם אנשים שאת נמצאת איתם.
דני דנון: בפנייתה אליי היא אמרה לי שאם היא חוזרת לאוקראינה, היא לא חוזרת לארץ, בגלל הבעיות במשפחה.
דני דנון: היא אמרה, אם אני חוזרת עכשיו לאוקראינה, אני לא ממשיכה בתכנית ואני לא מתגייסת לצבא.
דני דנון: אני שמח להודיע לכם שבאותו רגע שהרמתי את הטלפון למשרד הפנים ועשינו את העבודה מול שר הפנים וסידרנו את הבעיה של אותה נערה, שהולכת להתגייס בקיץ הקרוב לצה"ל, באותו רגע הרגשתי כמו שליח של חב"ד.
דני דנון: כאיש ציבור, אנחנו עוסקים בשמירה על ארץ ישראל, עכשיו אנחנו עוסקים בבניית דירות לזוגות צעירים, כמו שאתם שומעים, ועוסקים בדברים הגדולים ביותר של העם היהודי, הסיפוק האמיתי שלי כאיש ציבור, וגם שלכם, זה הנגיעות הקטנות.
דני דנון: הנגיעות הקטנות באנשים, שאנחנו מצילים עוד נפש יהודית, עוד משפחה יהודית.
דני דנון: בצעירותי הייתי שליח של הסוכנות היהודית בארצות הברית ועשיתי רבות למען סטודנטים, מאבק באנטישמיות ובלואיס פרחאן, המון דברים, וכששואלים אותי, 'מה השגת בשלוש השנים שהיית בארצות הברית?
דני דנון: ' ההישג האמיתי שאני יכול היום לראות אותו בעיניים שלי זה אותם עולים שעלו לארץ, גרים בישראל, הקימו משפחה, בית יהודי בארץ ישראל.
דני דנון: אלה הדברים האמיתיים שאנחנו נשארים איתם.
דני דנון: לכן אני רוצה היום, בשם ועדת העלייה והקליטה, פה בכנסת ישראל, לומר לכם יישר כוח גדול, יישר כוח גדול ואמיתי מהציבור במדינת ישראל שמעריך את מה שאתם עושים, מעריך את הדבקות במשימה.
דני דנון: יגיעו אלינו היום מנהיגים גדולים לברך אתכם, אחד המנהיגים שיצא לי לעבוד איתו היה יצחק שמיר.
דני דנון: יצא לי להכיר טוב שלושה ראשי ממשלות, ראש הממשלה בנימין נתניהו, שהיה אורח הכבוד באירוע מרשים יותר, לב, שערכתם ביום חמישי האחרון.
דני דנון: אני חייב לומר, אתם סיבכתם אותי, כי אני תכננתי להגיע לחצי שעה, אבל האירוע היה כל כך חזק, כל כך מרשים, שישבתי שם במשך שעתיים והתרגשתי לראות את ההישגים שלכם בחבר העמים.
דני דנון: ראש הממשלה נתניהו גם היה והתרגש.
דני דנון: עבדתי עם ראש הממשלה שרון, אבל ראש הממשלה שאני מחובר אליו בעמקי נשמתי זה ראש הממשלה שמיר, שאני מאחל לו רפואה שלמה.
דני דנון: יום אחד שאלתי את יצחק שמיר, אחרי אירוע גדול, אמרתי לו 'ראש הממשלה, מאיפה הכוחות שהיו לך לגרש את הבריטים, להיאבק?
דני דנון: מאיפה הכוחות האלה?' ואז הוא אמר לי: תקשיב טוב, ידידי הצעיר, אתה צריך שלושה דברים כדי להצליח במה שאתה מאמין בו.
דני דנון: הדבר הראשון שאתה צריך זה האמונה והאידיאולוגיה.
דני דנון: האמונה קיימת, לכולנו בלב יש אמונה, כולנו יהודים מאמינים.
דני דנון: הדבר השני, אתה צריך את הארגון.
דני דנון: ארגון יכול להיות ארגון הקהילות היהודיות, יכול להיות ארגון אחר, אתה צריך את המקום שאתה פועל בו.
דני דנון: והדבר השלישי, החשוב ביותר, אתה צריך להתמיד.
דני דנון: תאמין ותתמיד, תצליח.
דני דנון: ולכן אני אומר לכם היום חבריי, תמשיכו.
דני דנון: מר לבייב, מר מירלשווילי, תתמידו.
דני דנון: עם ההתמדה שלכם, עם הנחישות שלכם, העם היהודי יצליח ואנחנו נראה רוב גדול נמצא בארץ ישראל, שומר על ירושלים, שומר על יהודה ושומרון, שומר על נחלת אבותינו ומקים בו בתים יהודים לתפארת.
דני דנון: יישר כוח גדול לכל העושים במלאכה, תודה רבה.
ידידיה מאיר: תודה רבה לחב"דניק, דני דנון.
ידידיה מאיר: אחד הדברים המיוחדים בחסידות זה היחס לנגינה.
ידידיה מאיר: אומרים שמי שלא יודע ללמוד, מי שלא יודע לנגן, לשיר כמו שצריך ניגון חסידי, הוא גם לא יוכל להבין באמת את החסידות, את לימוד התורה.
ידידיה מאיר: זה לא סתם ים בם בם, יש עומק, יש משמעות וכוונה וצריך להבין בזה, כי גם זו תורה בפני עצמה.
ידידיה מאיר: חלקים נרחבים בהתוועדויות, בשיחות של הרבי מלובביץ הוקדשו לשירה ולנגינה.
ידידיה מאיר: אנחנו נעבור עכשיו לחלק המוסיקלי של המפגש הזה עם מישהו שהוא לא חב"דניק באופן פורמלי, אפילו ליטאי, מתנגד, אם תרצו להגדיר אותו ככה, לפי האנתרופולוגיה, אבל אם המוטו של חב"ד זה 'ופרצת', ויש פה שליח שנשלח לסיביר ולמוסקבה ולאודסה, אז יונתן רזאל, שנשמע עליו, הוא ללא ספק שליח למקום מאוד מאוד חשוב, אני חושב שקצת נידח מיהדות והוא מפיץ שם הרבה אור, הוא השליח לגלגל"צ.
ידידיה מאיר: יונתן רזאל, בבקשה.
יונתן רזאל: אני לא הסכמתי עם שום מלה שהוא אמר.
יונתן רזאל: (שיר).
ידידיה מאיר: איגוד הקהילות היהודית בחבר העמים פועל היום במקום שפעם כונה מאחורי מסך הברזל והרבי מלובביץ הרבה להתייחס לביטוי הזה, 'מסך הברזל'.
ידידיה מאיר: בשנים שלפני נפילת מסך הברזל הוא דיבר הרבה על הניב הזה, הוא אמר שלכל ביטוי יש משמעות, לא סתם מתארים כך את המצב ששורר ברוסיה, מאחורי מסך הברזל.
ידידיה מאיר: בהרבה שיחות שלו הוא הסביר באותן שנים שבכל אחד מאיתנו יש מלחמה, היצר הרע מנסה להקים מן מסך ברזל כזה, לנתק את היהודי מהנשמה שלו, מהיצר הטוב, ואנחנו צריכים להילחם, להשתחרר, לצאת אל מעבר למסך הברזל הזה.
ידידיה מאיר: אני לא בקי גדול בספר התניא, אבל שם מתוארת בפירוט המלחמה הזאת, המלחמה הקשה שהיא למעשה כל המלחמה שלנו, מלחמת החיים, בין מסך הברזל ומה שמאחוריו.
ידידיה מאיר: לימים הוא אמר, אחרי שמסך הברזל נפל פיזית, מסך הברזל בליבם של יהודים רבים בחבר העמים עדיין לא נפל ולכן יש לנו עוד הרבה עבודה לעשות שם.
ידידיה מאיר: מי שפעל רבות מתוקף תפקידו כיושב ראש הסוכנות היהודית בתקופה שאחרי מסך הברזל הוא חבר הכנסת זאב בילסקי.
ידידיה מאיר: בבקשה, אתה מוזמן לשאת דברים.
זאב בילסקי: מכובדיי כולם, ידידי דני דנון ואברהם, יישר כוח על היוזמה.
זאב בילסקי: האמת שכשאני נמצא יחד עם שליחים זה ישר מחזיר אותי אחורנית, כי בצעירותי נשלחתי על ידי הסוכנות היהודית לדרום אפריקה, שלחו אותי אז ואמרו לי 'בילסקי, אתה נוסע לדרום אפריקה, יש שם 120,000 יהודים.
זאב בילסקי: תביא את כולם לארץ'.
זאב בילסקי: אמרתי נו פרובלם, אין בעיה, פיס אוף קייק, אני אבוא, אספר להם על ארץ ישראל וכולם יבואו.
זאב בילסקי: ובאמת נסעתי, היתה התקופה של האפרטהייד, תקופה קשה בדרום אפריקה, והסברתי לכל הציבור היהודי, זה לא בשבילכם, בואו, תעלו לישראל, תגיעו לכאן.
זאב בילסקי: האמת שהמסר שלי נקלט, אבל רק החצי הראשון, זה לא בשבילנו, את זה קלטו, ואז באמת כולם החליטו לעשות עלייה, אבל לסן דייגו, לאוסטרליה, למיאמי, והסוכנות היהודית לא היתה מרוצה מהשליח, שעוזבים אבל לא לשם.
זאב בילסקי: אחרי שנה הגעתי לאיזה שהוא כינוס, ופתאום אני רואה יושבת שם בצד קרן, הסתכלתי על קרן, באותו רגע ידעתי שהיא תהיה אשתי, היא, זה לקח לה עוד שנה, אבל זה כבר משהו אחר, ואז התחתנו ובאנו חזרה לעירנו ירושלים, ואז הסוכנות היתה מאוד מרוצה ממני, שליח שהגשים, שעשה פשוט בעצמו.
זאב בילסקי: אני חושב שזה גם סלל את דרכי להיות יושב ראש הסוכנות אחר כך בשלב יותר מאוחר.
זאב בילסקי: מאז אני שליח.
זאב בילסקי: אני שליח בדיוק כמוכם, אני עושה את השליחות שלי, עשיתי אותה בדרום אפריקה, אחר כך היתה לי הזכות לעשות אותה קרוב ל-17 שנים בעיר רעננה, אחר כך בסוכנות היהודית, ומיד, אחד הסיורים הראשונים שלי בסוכנות היהודית היה לברית המועצות לשעבר.
זאב בילסקי: אמרו לי 'בילסקי, אנחנו נוסעים ונראה לך את החינוך היהודי האדיר שהסוכנות היהודית עושה בברית המועצות לשעבר'.
זאב בילסקי: שמחתי מאוד, מי יותר יהודי כמוני שנוסע עכשיו לראות את כל מפעלות הסוכנות היהודית, כמה אנחנו מקרבים יהודים, מביאים אותם מאיפה שהם היו, לקרב, לחזק.
זאב בילסקי: אנחנו מתחילים לעשות סיור בבתי ספר.
זאב בילסקי: אני בא ושואל את המנהל והוא אומר 'תשמע, זה לב לבייב', 'זה של לב לבייב', 'זה של לב לבייב'.
זאב בילסקי: אני מסתכל לחבריי בסוכנות ואני אומר להם 'תגידו לי, לאן אנחנו נסענו?
זאב בילסקי: ' ומסתבר שיש אדם, איש אחד, עם לב כל כך גדול, עם נשמה כל כך טובה, שהוא זה שדואג לחינוך של עשרות אלפי ילדים בברית המועצות.
זאב בילסקי: ובכל מקום זה אותו פרינציפ בדיוק, באים אליו בבקשה, הוא אומר 'כן', תוך עשרה חודשים יש חנוכה של בית ספר חדש.
זאב בילסקי: ואחר כך התוודעתי לרב לזר, וראיתי את המפעלות של האדם הזה.
זאב בילסקי: איך אומרים?
זאב בילסקי: למה לדבר על עצמי או על ראש ממשלת ישראל?
זאב בילסקי: תשאלו את פוטין עליו, תראו מה עשה הבן אדם לקרב את עם ישראל.
זאב בילסקי: זה מקום ששם קם הרב לזר.
זאב בילסקי: יש חמש קומות שם?
זאב בילסקי: ברוך ה' יש מקום לכולם, מי שדתי, מי שלא דתי, זה לגברים, זה לנשים, לכל אחד יש מקום שם.
זאב בילסקי: וככה מקרבים אנשים, וזאת אחדות עם ישראל.
זאב בילסקי: ולכן, רבותיי, אני באתי לפה היום באופן מיוחד, כדי להצדיע לכם שליחי חב"ד, כדי להגיד תודה רבה לכל האנשים שעושים עבודת קודש בקירוב עם ישראל ואני רוצה לאחל לכם הצלחה, ובכל שליחותי פה בכנסת תמיד אני אהיה איתכם, למענכם, ובכל משימה שתוטל עליי אני אעשה את שליחותי ברצון רב.
ידידיה מאיר: אחד השליחים שנמצא כאן איתנו סיפר לנו איך בימים הראשונים שם, במדינות חבר העמים, אחרי נפילת מסך הברזל, הוא יצא לשליחות.
ידידיה מאיר: האמת שהוא עוד לא ידע איך להתחיל, מה לעשות, איך לפעול, אז הוא פשוט הלך שם ברחוב, בעיר שלו, יהודי עם זקן וחליפה וכובע והוא מספר איך האנשים ניגשו אליו בהתרגשות ופשוט ביקשו לגעת בו, לדבר איתו.
ידידיה מאיר: הם לא האמינו שיש עדיין דבר כזה, יהודים שנראים ככה אחרי כל שנות הקומוניזם.
ידידיה מאיר: הוא סיפר שפעם אחת, זה היה ביום שלישי בצהריים, הוא הלך ברחובות העיר שלו ויהודים ניגשו אליו, ומה אמרו לו? 'גוד שבס'.
ידידיה מאיר: הוא אמר, אני לא יודע האם זה בגלל שזה פחות או יותר הדבר היחיד היהודי עם היידישקייט, שהיה להם בראש, או שבאמת כשהם ראו אותי היתה להם מן תחושה כזאת חגיגית, שבתית, של נשמה יתרה.