GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דניאל זונשיין: לפעילות – נדמה לי שמשהו כמו 12 מיליון שקל, אבל על זה אני לא רוצה להתחייב.
דניאל זונשיין: כמו שאמרתי, חלק מזה נמצא אצל הנציגויות, חלק מזה נמצא אצלנו במטה, ואנחנו עושים פה פעילויות מול כל הנציגויות.
דניאל זונשיין: אם תרצה שאני ארחיב קצת לגבי מה אנחנו עושים, זאת אומרת מצד אחד פעילות מול הנרטיב הפלסטיני שזה נושא הדיון, אם אני לא טועה.
דניאל זונשיין: פעילות ישירה מולו.
דניאל זונשיין: וחלק מהדברים זו פעילות לחיזוק הנרטיב הישראלי, אם זה ברמה המדינית ואם זה בדברים שהם רכים יותר מהבחינה הזאת, לחשוף את הפנים של ישראל שמעבר לסכסוך, ובעצם לחזק את התדמית הנורמאלית וההגיונית והרגילה של ישראל, מדינה כמו כל העמים.
דניאל זונשיין: ואז יותר קל גם לקבל טיעונים שהם אולי יותר קשים, אם אתה מביא אותם ---
דני דנון: אני מצפה מכם דניאל, להיות יותר אגרסיביים גם מולנו.
דני דנון: זאת אומרת, אי אפשר בתקציב כמו שתיארת אותו, של מספר מיליוני שקלים.
דני דנון: קמפוס אחד יכול להיות שהתקציב של האויבים שלנו שעושים יום אפרטהייד ויום הנכבה, ויש להם רצף אירועים שנתי, הוא בערך בתקציב השנתי של כל מדינת ישראל לכל ההסברה בעולם.
דני דנון: פה אני אומר, אתם צריכים כן להקים את קול הזעקה.
דני דנון: גם אנחנו נסייע.
מרדכי קידר: תקציב הפרסום של קוקה קולה גדול יותר מאשר תקציב ההסברה של מדינת ישראל.
דני דנון: קוקה קולה אולי בסניף בתל אביב.
דני דנון: 12 מיליון שקל, כ-3.5 מיליון דולר, עם זה לעשות מאבק הסברתי עולמי זה דבר שהוא נועד לכישלון לפני שמתחילים.
מרדכי קידר: חבל על הכסף.
דני דנון: ופה אני אומר, אתם צריכים, ואנחנו גם בהחלטה נציין את זה, אבל אתם צריכים להגיד – אם רוצים להיאבק בעניין ההסברתי, צריך לתקצב את זה בצורה מהותית, וזה לא פחות חשוב מ-F16 ומצוללת ומדברים שאנחנו יודעים להשקיע כמדינה.
דניאל זונשיין: אני מגלגל את הכדור אליכם.
דניאל זונשיין: אתם מחליטים על התקציב.
ארז תדמור: זה הרבה יותר חשוב, דני, מתקציב לסרטים ישראלים שמסיתים נגד ישראל, מעשרות מיליונים בשנה שהולכים למחזות אנטי ישראליים מתקציב המדינה.
ארז תדמור: משם צריך להתחיל.
ארז תדמור: אומרים אין כסף?
ארז תדמור: יש בעיה בתקציב המדינה?
ארז תדמור: קודם כל שיקצצו בדבר המיותר הזה, בכסף ישראלי שמסית נגד ישראל.
ארז תדמור: יש יותר כסף שהולך מתקציב המדינה למחזות ולסרטים אנטי ישראליים, מאשר תקציב להסברה ישראלית בחו"ל, וזאת שערורייה.
דני דנון: אני רוצה לבקש מאמנון בארי מקרן אברהם, שאתם עובדים בשיתוף פעולה, מנסים לעודד דו קיום.
דני דנון: השאלה – כל הדברים שרואים, איך אתם מתמודדים איתם בפעילות שלכם?
- סוליציאנו: הזירה שלנו היא הזירה הפנים ישראלית.
- סוליציאנו: אנחנו מתעסקים ביחסים שבין יהודים וערבים, עובדים עם המדינה, עם זרועות המדינה.
- סוליציאנו: אין כמעט משרד ממשלתי שאנחנו לא עובדים איתו, בגזרה שלנו, אם זה משרד החינוך, משרד התמ"ת, משרד ראש הממשלה, רווחה.
- סוליציאנו: כל אחד בגזרה שלו, איך משלבים את המיעוט הערבי ואיך מוחקים את הפערים.
- סוליציאנו: וכשמדברים על הסברה, אני חייב להגיד לכם.
- סוליציאנו: אני יכול להמציא לכם כזאת חבילה של כתבות מהתקשורת האלקטרונית, המשודרת, הכתובה, מאל ג'זירה ועד הוושינגטון פוסט, ועד עיתונות יהודית, ובעולם הערבי, על דברים נהדרים שנכתבים על מדינת ישראל.
- סוליציאנו: חיוביים מאד שמסבירים את התמונה המורכבת של המדינה, והאתגרים שהמדינה מתמודדת איתם.
- סוליציאנו: ובאותה נשימה, מסבירים מה אפשר לעשות ומה נעשה, כי נעשים דברים חשובים מאד על ידי משרדי הממשלה ועל ידי עמותות, ואפילו על ידי חברות במגזר העסקי, ואף אחד לא מספר את הסיפור, משום שכולם מעדיפים לספר איזה שהוא סיפור פלקטי מאד.
- סוליציאנו: אין על מה לדבר.
- סוליציאנו: יש נרטיב שלהם ושלנו, אין אפורים, אין ניואנסים, זה או הם או אנחנו, או מצדה או התפוררות של ישראל.
- סוליציאנו: וכש-אל ג'זירה עשה לפני חודשיים כתבה, אל ג'זירה, הערוץ השונא ישראל הזה, כתבה על איך מדינת ישראל מחנכת לחיים משותפים ואיך משרד החינוך עושה את זה, איך הוא מלמד ערבית, שזה מקצוע חובה במערכת החינוך, שפה רשמית במדינת ישראל, איך משרד החינוך עושה את זה בצורה יעילה.
- סוליציאנו: שר החינוך והמשרד שלו, שר החינוך לא של השמאל, שר החינוך הנוכחי והמשרד שלו, וממשלת ישראל, איזה קרדיט הם מקבלים, מאל ג'זירה, וזה שודר ומיליוני אנשים ראו את זה.
- סוליציאנו: אז זאת התמונה.
- סוליציאנו: והמסר שאני רוצה להגיד הוא שכשהמדינה מחליטה לתקשר מסר יותר מורכב שמסביר את הניואנסים ואת הדקויות ואת הבעיות ואיך מתמודדים איתם, אז ה-benefit, במונחים של יחסי ציבור למדינת ישראל הוא הרבה יותר גדול מאשר התמונה החד ממדית שיש אנשים שחושבים שהיא יעילה יותר.
- סוליציאנו: עוד מילה ברשות
- סוליציאנו: כם על איפה הערבים בישראל נמצאים בהקשר של השיח של יום הנכבה, משיום שאנחנו ראינו שלשום, או לא ראינו, דבר מאד מעניין.
- סוליציאנו: אנחנו ראינו שהערבים בישראל בוחרים, אני אומר בוחרים כי לפי דעתנו זאת החלטה מודעת, לא להיות חלק מהפסטיבל או מתקפה, או האירועים האלה, אני לא יודע איך לכנות אותם ---
דני דנון: בוחרים שלא להיות?
דני דנון: אני ראיתי תמונות ביפו ---
- סוליציאנו: שלא להיות, לא, שלשום.
- סוליציאנו: ביום הנכבה הבינלאומי, לא להיות חלק מהמתקפה הזאת או מההסתערות, או לא יודע איך לקרוא לזה, שאנחנו ראינו.
- סוליציאנו: הערבים בישראל בחרו, משום שהערבים בישראל רוצים שיח אחר שקשור לנכבה.
- סוליציאנו: הם רוצים איזו שהיא אמפטיה, איזו שהיא הכרה, איזו שהיא יכולת לדון איתנו, עם הרוב היהודי, על מה שקרה להם ואיך חיים ביחד במדינה הזאת.
- סוליציאנו: והם רוצים לתת אמפטיה כי הם מבינים, והעניין של השואה זה כל הזמן העניין שמדובר בציבור הערבי.
- סוליציאנו: איפה המקום.
- סוליציאנו: הערבים רוצים לתת אמפטיה ---
דני דנון: אבל מה שקרה עם פיגוע הדריסה של בין המיעוטים מכפר קאסם, אני חושב שזה בדיוק ההיפך ממה שאתה אומר.
- סוליציאנו: בסדר, זה דבר משמעותי בהקשר האזורי, זה לא משמעותי ב---
דני דנון: בוודאי, כי דווקא שזה קרה ביום הנכבה זה מהותי ביותר, כי ההסתה חדרה והגיעה למצב שבן אדם לוקח משאית ומשתולל ברחובות תל אביב, זה בדיוק ההיפך ממה שאתה אומר.
- סוליציאנו: אני מניח, בשביל הדיון, שאין ספק שזה היה פיגוע.
- סוליציאנו: עדיין, זה לא דבר משמעותי שיכול לצבוע את הכל.
- סוליציאנו: זה היה אירוע נקודתי ---
קריאה: למה, אדם אחד נהרג ו-17 נפצעו.
- סוליציאנו: נכון, וזה נורא, אבל עדיין, יש מיליון וחצי ערבים שחיים פה, והם לא היו חלק מהעניין הזה.
- סוליציאנו: היה אחד.
- סוליציאנו: מיליון וחצי לא היו חלק מזה.
- סוליציאנו: מה שאני אומר הוא שהערבים בישראל רוצים שיח עם הרוב, המיעוט רוצה שיח עם הרוב, על איך חיים פה ביחד, איך אנחנו מקבלים ונותנים אמפטיה, כי הקיום המשותף מבוסס על אמפטיה, הוא מבוסס על היכרות עם האחר ועם הנרטיב שלו, עם הסיפור שלו, עם איך הוא תופס את ההיסטוריה שלו, אי אפשר לקחת את זה ממנו.
- סוליציאנו: שום חוק לא ישחק עם העניין הזה.
- סוליציאנו: ואנחנו מקווים שהדבר הזה יתקדם.
- סוליציאנו: מה שאני רוצה להגיד, שהערבים בישראל רוצים שיח אחר, שיח שמשלב.
- סוליציאנו: השיח שלהם של יום הנכבה, הוא שיח של השתלבות, ואנחנו מקווים ש---
עינת וילף: רק רגע, איפה אתה מעביר את הגבול בין אמפטיה, סימפטיה, הכרה בסבל, לבין מצב שבו בזירה הבינלאומית מתנהל קרב על תודעה שבו בהחלט יש ניסיון לייצג את הרעיון הציוני, אני לא מדברת על חיים משותפים, את הרעיון הציוני, את הזכות של העם היהודי למדינה משלו, כרעיון שאין לו זכות קיום.
- סוליציאנו: אני אגיד לך, אני חושב שאם במדינה יישמע קול, מישראל יישמע קול שהחברה הישראלית עסוקה בעניין הזה, רק עסוקה, לא יותר, רק עסוקה בשאלה הזאת – של איך מדברים עם המיעוט הערבי, ואיך מגיעים איתו לאיזו שהיא הבנה או לאיזה שהוא דיבור, או לאיזה שהוא עיסוק בעניין הזה – זה כשלעצמו ייצר הסברה למדינת ישראל שהיא אלפי מונים יותר טובה ממה ש---
עינת וילף: אני יכולה להגיד לך אגב בהקשר הזה, שהניסיון שלי לפחות, שאגב זה ממש לא נכון.
עינת וילף: אם יש מגמה מדאיגה במפגשים שלי עם גורמים מחו"ל, זה שאחרי שהם הגיעו למסקנה שכנראה שלום לא יהיה, וגם הפלסטינים וגם הישראלים אשמים, אז אין להם כבר מה להגיד בנושא, הם לאחרונה בפגישות שלי איתם מעלים את נושא ערביי ישראל, ומעלים את זה לא בקטע של, הם לא מוכנים להכיר בעובדות הבסיסיות שישראל היא דמוקרטיה, שהפרלמנט הישראלי הוא הפרלמנט הכי סובלני בעולם, שהנתונים אפילו של תוחלת חיים, כלכלה וכדומה הם הכי טובות בעולם הערבי, לא מסתכלים על זה.
עינת וילף: מבחינתם כל הרעיון הציוני לא לגיטימי, איך ישראל יכולה להתקיים כביתו הלאומי של העם היהודי עם מיעוט ערבי.
עינת וילף: כלומר, העובדות לא ממש מעניינות את הסוציאליסטים בנורווגיה.
- סוליציאנו: לכן הפריצה בעניין הזה חייבת להיעשות דרך הדיאלוג עם הציבור הערבי.
עינת וילף: אבל זה לא מעניין אותם.
דני דנון: אמנון, השאלה שלי, אתם עושים סקרים?
דני דנון: אני שומע את השיח ראאד סאלח ורואה את הקהל שמגיע, עשרות אלפים ואני שואל את עצמי – הוא צודק או אתה צודק?
- סוליציאנו: עדיין, שיעור ההשתתפות בבחירות ---
דני דנון: לא, השאלה היא ---
- סוליציאנו: השיח' ראאד סאלח לא לוקח חלק במשחק הדמוקרטי הישראלי.
- סוליציאנו: רוב הערבים בישראל עדיין הם חלק מהממסד ---
ארז תדמור: א
ארז תדמור: חמד טיבי יושב במקום שבו אומרים שכל ארץ ישראל צריכה להיות פלסטין, חבר כנסת ישראלי.
ארז תדמור: בכל מקום אחר בעולם הדבר הזה נקרא בגידה, ומצביעים לאנשים האלה.
עינת וילף: ואתמול, ביום הרצל, הם יצאו ממליאת הכנסת.
עינת וילף: ביום הרצל, שלכאורה אמור להיות בכנסת לא דבר במחלוקת, יצאו כל חברי הכנסת הערבים ממליאת הכנסת, במחאה על ציון יום הרצל.
- סוליציאנו: אני לא דובר שלהם, אבל אני חושב שצריך לדבר איתם על זה.
- סוליציאנו: צריך לדבר איתם על זה.
מרדכי קידר: רגע, ושזחאלקה מופיע בטורונטו בשבוע האפרטהייד הישראלי, והוא שופך שמן על המדורה נגד מדינת ישראל זה בסדר?
דני דנון: מוטי, אנחנו לא נשכנע פה אחד את השני.
מרדכי קידר: והוא מקבל משכורת מהמדינה.
דני דנון: וטוב שכך.
איתמר מרכוס: רק בנושא הזה הספציפי, ערביי ישראל, אנחנו לפני כשנה וחצי שנתיים התחלנו לקרוא גם את העיתונות של ערביי ישראל.
איתמר מרכוס: אנחנו עכשיו מכינים מחקר, ולצערנו החומר שאנחנו מוצאים בעיתונות, גם של ערביי ישראל, יש שם כמובן יותר דעות, אבל יש שם המון המון חומר קיצוני ביותר.
איתמר מרכוס: ויותר מזה, אפילו הייתי אומר אנחנו גם חקרנו את כל עיתון כול אל עארב, שזה העיתון הנפוץ ביותר בזמן המלחמה בעזה.
איתמר מרכוס: והעיתון עמד מאחורי החמאס לאורך כל הדרך.
איתמר מרכוס: הביטוי האויב, כשזה הופיע בזמן המלחמה, האויב – התייחס לישראל.
איתמר מרכוס: ההתנגדות – זה היה החמאס.
איתמר מרכוס: ואת כל ההודעות של החמאס הם הוציאו, וזה עיתון הכי פופולארי בעולם הערבי ישראלי.
איתמר מרכוס: אז זה היה חמור ביותר, והמחקר הזה, אני מקווה שייצא.
- סוליציאנו: העיתון הפופולארי ביותר הוא פנורמה, לא כול אל עארב, והשאלה היא אם אתם חוקרים גם ביטויים של השתלבות, כמו שכל יום מופיעים.
איתמר מרכוס: כן, כן, הכל יהיה שם.
דני דנון: אורית מתנועת ישראל שלי.
אורית זהבי: כן, שלום.
אורית זהבי: אני חברה או נציגה בקבוצה בפייסבוק שנקראת ישראל שלי.
אורית זהבי: חברים בה למעלה מ-51,000 איש.
אורית זהבי: התנועה לא מייצגת לא את הימין ולא את השמאל.
אורית זהבי: זו תנועה לאומית, ואני חושבת שהדיון כאן הוא לא דיון על ימין או על שמאל, הדיון פה, כמו שנאמר פה בעצם – הוא על הקיום שלנו במדינה שלנו.
אורית זהבי: אני לא אחזור על דברים שנאמרו, אני רק רוצה לציין כמה דברים שחוויתי כאזרחית במדינת ישראל, כדי לסבר פה את האוזן.
אורית זהבי: יש לי בן שלומד בכיתה ט', המורה שלו לספרות ביום הנכבה, סיפרה להם קצת על יום הנכבה, והיא פשוט תיארה את זה כיום בו גורשו הערבים על ידי היהודים.
אורית זהבי: זה היה התיאור של מורה בבית ספר במערכת החינוך הישראלית, הממלכתית ישראלית.
אורית זהבי: דוגמא נוספת, אני עבדתי עד לא מזמן בעמותה שערכה תערוכת ציורים ארצית, תערוכה למניעת אלימות סמים ואלכוהול.
אורית זהבי: בין התמונות שקיבלנו היו גם תמונות מהמגזר הערבי.
אורית זהבי: בין התמונות, אותה ילדה בת 5 בבילעין שהחזיקה שלט עם המפתח, אז גם שם הופיעו תמונות של אותו מפתח ושל אותה סבתא שנותנת לנכדה שלה את המפתח.
אורית זהבי: וזה לא היה בערים או במערכת החינוך הפלסטינית.
אורית זהבי: זה היה במערכת החינוך הישראלית.
אורית זהבי: אני רוצה לציין עוד נקודה אחת, ביום העצמאות יצאתי עם המשפחה שלי במסגרת פעילות של השומר החדש, פעילות בצומת מגידו, טיול בנחל הקיני.
אורית זהבי: התחלנו את המסלול, הקיפו אותנו ערבים מאום אל פאחם, על גבי 20 סוסים, עם דגלי פלסטין.
אורית זהבי: הסוסים היו מקושטים, התחילו לקלל ומזל שזה היה אירוע של השומר החדש, כי מיד תוך שניות, הגיעו החברים של השומר החדש עם שלוש מכוניות, יצאו מהמכוניות והפגינו נוכחות, ואותם ערבים שרכבו על הסוסים, פשוט המשיכו לדרכם ולא פגעו בנו ובמשפחות שלנו.
אורית זהבי: אז זה שלוש אנקדוטות, על מה קורה פה בישראל, ולא בפלסטין.
אורית זהבי: יש לי עוד נקודה אחת לגבי המלצות.
אורית זהבי: חלק מהפעילות שלי בפייסבוק, אני פעילה גם בלוחות דיונים של ה-CNN ופוקס ניוז, אני מעלה כל מיני דיונים שקשורים לנושא, וגם מעיינת בנושא של הויקיפדיה, לא רק הישראלית.
אורית זהבי: יש ויקיפדיה עולמית.
אורית זהבי: אם תסתכלו על מפת הדרכים, מה כתוב בעברית ומה כתוב באנגלית על מפת הדרכים, אז מצוין שם באנגלית, וזה באנגלית – כל אחד בעולם קורה.
אורית זהבי: כתוב שם באנגלית ששרון דחה את מפת הדרכים.
אורית זהבי: המילים על נושא ההתנתקות, נושא הגירוש מגוש קטיף, זה שתי שורות בתוך כל המלל הגדול הזה, הדף הזה שנקרא מפת הדרכים.
אורית זהבי: כשאני מנהלת דיונים עם, אפילו לא ערבים, אולי ערבים אמריקאים ואולי אפילו אוהדים פרו ערבים בבריטניה או כל מיני דברים, הנושא הזה שישראל היא זו, היא האשמה בכל מה שקורה פה.
אורית זהבי: ישראל לא רוצה לעשות הסכם, מביאים כל מיני דוגמאות לכל מיני טיעונים היסטוריים כאלה ואחרים, על כך שאנחנו אין לנו זכות כאן.
אורית זהבי: מביאים לי מחקרים של ישראלים, של דוקטורים ישראלים.
דני דנון: אנחנו קצרים בזמן.
אורית זהבי: אז רק את ההמלצה האחרונה.
אורית זהבי: אתה שאלת מה אפשר לעשות.
אורית זהבי: לדעתי, צריכה לקום בצה"ל, מאחר שזה נושא לאומי, בצה"ל – יחידה לאומית שהתפקיד שלה זה הסברה.
עינת וילף: לא בצה"ל.
עינת וילף: חשוב שזה לא יהיה בצה"ל, ואני מתעקשת על זה כי זה לא.
עינת וילף: צריך מייד סיינט לא צבאי למאבק הזה.
אורית זהבי: שנייה, שנייה, זה לא עניין של מאבק, זה עניין של שליחות.
אורית זהבי: אנחנו עושים פה שליחות וזה נושא הסברתי של מדינת ישראל, וכמו שיש את דובר צה"ל צריכה להיות יחידה תחת דובר צה"ל, שהם לא מדברים על ימין ושמאל, הם לא מדברים על מפת הדרכים, הם מדברים על ---
קריאה: אבל זה לא רק עניין צבאי, זה עניין לאומי.
עינת וילף: לא, יש כאן עניין של חשיבה, והחשיבה לא יכולה להיות צבאית כשעוסקים במאבק על תודעה ועל דימויים.
אורית זהבי: אני חושבת שאנחנו מדברים פה גם על נושא של חינוך דור ההמשך, ויש בזה המון המון.
עינת וילף: זה בסדר.
אורית זהבי: דבר נוסף, סטודנטים.
אורית זהבי: אפשר לקחת סטודנטים, לתת להם או מלגות, או אפילו בשכר לשעה, להכניס אותם פה למשרדים, משרד ההסברה, משרד החינוך, מה שזה לא יהיה.
אורית זהבי: חסרה פה תעסוקה לאנשים ואפשר להעביר להם קורס, איזו שהיא הכשרה, בכל הנושא.
אורית זהבי: אני בטוחה שיהיו פה אנשים ש---
דני דנון: אני רוצה לבקש מנציג משרד הביטחון, אלוף משנה במילואים דוד חכם, יועץ לענייני ערבים באגף ביטחוני מדיני, בבקשה מר חכם.
דוד חכם: טוב, יש לי האמת הרבה מה לומר, אבל מאחר שהזמן קצר, כמו שאתה אומר, והמלאכה מרובה, אז אני אסכם אולי במשפט קצר אחד את התחושה האישית שלי מהדיון הזה.
דוד חכם: ואם תסלח לי, אני מרגיש כמו דה ז'ה וו.
דוד חכם: השתתפתי בהרבה דיונים ב-10 השנים האחרונות שנגעו לנושא של ההסברה, גם בהקשר של 48' ואחריה 48'.
דוד חכם: התחושה שהעסק הזה לא ממריא.
דוד חכם: יש הרבה דיבורים.
דוד חכם: אנחנו מתחילים בקול תרועה רמה, ומסיימים בקול דממה דקה, לצערי, למרות שיש ניסיונות כנים של כל מיני גורמים במערכם הממשלתית לקדם את העניין, העסק לא ממריא, כפי שצריך לקחת אותו כמאבק לאומי הסברתי על התודעה, בצורה הרצינית ביותר.
דוד חכם: והדוגמא הכי בולטת לעניין – השתתפתי בכמה דיונים שהיו בחצי שנה האחרונה על הקמת הערוץ הלוויני שדובר בו מקודם.
דוד חכם: ולמרות שמשרד הביטחון תרם והסכים לתרום את חלקו, אני לא רואה את העסק הזה קורם עור וגידים.
דוד חכם: וזאת רק דוגמא אחת.
דוד חכם: ואני רוצה לומר גם ברמה האישית, אני חוזר לפני חודש וחצי ממסע של הרצאות והופעות לתקשורת האמריקאית, גם באנגלית, גם בערבית, ואני חש שם את הצורך ואת החלל הגדול שיש להסברה הישראלית, לא רק מול גורמים של הקהילה היהודית, שזה ככה ברור לחלוטין, אבל גם מול התקשורת האמריקאית, גם מול התקשורת הערבית האמריקאית, גם מול קהלים כאלה ואחרים בתוך ארצות הברית, גם מול גורמי ממשל, העסק הזה ממש יש כאן איזה חסר, יש כאן איזה מחדל לדעתי, הסברתי ישראלי, שצריך לתת אליו את הדעת בצורה מהירה ביותר.
דוד חכם: כמו שאני אומר, הרבה דיבורים ומעט לצערי מעשים.
דני דנון: ארי בוסל, אתה מגיע אלינו מהחוף המערבי בארצות הברית.
דני דנון: משפט בדקה.
ארי בוסל: אני מגיע, ותודה.
ארי בוסל: אני חושב אם אפשר, כשאני מסתכל פה מסביב, אין לך נציגות פה של מה שקורה בשטח, ויש נתק מוחלט בין הכנסת, בין משרד ההסברה והתפוצות ובין משרד החוץ לבין הפעילים בשטח.
דני דנון: תציג את עצמך קודם.
עינת וילף: למי אתה קורא פעילים בשטח?
ארי בוסל: סליחה.
ארי בוסל: שמי ארי בוסל, אני אחד מהפעילים בשטח, אני בארץ עד הלילה.
ארי בוסל: אני כותב בעיתון שנקרא – 'העולם המוסלמי היום', אני כותב בעיתון שנקרא 'שבוע ישראלי בלוס אנג'לס', שם יושבים כ-300,000 ומשהו ישראלים.
ארי בוסל: אני על הפאונדיג בור של ה-Israel Christian nexus, של עבודה עם קהל נוצרי, ואני שמח שהוזמנתי לכאן בדרך לע"מ, שכן אנשים שנמצאים כאן בארץ ונוסעים כל הזמן לחו"ל להילחם, כמו אלוף משנה במילואים בנצי גרובר, שבמהלך השנתיים האחרונות נתן למעלה מ-200 הרצאות בארצות הברית בקמפוסים, או סמל במילואים בשם בנג'ימין אנסטרניק, שעלה מאנגליה, שירת שירות קרבי מלא, ונוסע על חשבונו הוא, ומדבר ברחבי העולם למען מדינת ישראל.
ארי בוסל: לצערי משרד החוץ לא תומך ביזמות פרטיות.
ארי בוסל: משרד החוץ הולך להביא עכשיו 1,000 סטודנטים מארצות הברית לארץ.
ארי בוסל: בשביל מה זריקת הכספים הזאת?
ארי בוסל: חבר הכנסת דנון, דיברת על כספים.
ארי בוסל: העובדה שלמישהו יש תקציב אין פירושה שאנחנו משתמשים בתקציב בצורה מושכלת, בצורה נבונה.
ארי בוסל: זריקת כספים אינה הפתרון.
ארי בוסל: עכשיו, אם אפשר פשוט קצת דברים מהשטח.
דני דנון: משפט אחרון, תבחר דוגמא אחת.
ארי בוסל: דבר ראשון, אתם לא יודעים מי פועל בשטח.
ארי בוסל: נציגי מדינת ישראל לא פועלים באופן רשמי, אף קונסול כללי או שגריר לא מופיע, למעט השגריר אורן בארצות הברית, שהופיע ל-U.C.I, אחרי שהוא היה אצלנו בכנסייה.
ארי בוסל: מהכנסייה נסענו ל-U.C.I, ופתאום התגלה למדינת ישראל שיש בעיה ב-U.C.I.
ארי בוסל: אבל כל מי שהיה באוניברסיטת קליפורניה הרווין לפני כן, יודע שזה בדיוק המודוס אופרנדי של המוסלמים.
ארי בוסל: לא היה שם שום דבר חדש.
ארי בוסל: כך שקיים נתק מוחלט.
ארי בוסל: אתם לא יודעים מה קורה בשטח, אין מיפוי של מי פועל בשטח, וישנם הרבה פעילים.
דני דנון: אתה פנית למשרד החוץ?
דני דנון: יושב פה נציג משרד החוץ, יושב פה נציג משרד ההסברה.
דני דנון: אתם פניתם, הצעתם ליצור קשר?
ארי בוסל: אז הנה, אז יושב במשרד ההסברה עכשיו מי שהיה מנהל לע"מ.
ארי בוסל: בן אדם שיש לו 30 שנות ניסיון בהסברה, צריך לתת לו את הגיבוי.
ארי בוסל: זה פשוט מאד, זה בירוקרטיה ממשלתית.
ארי בוסל: יש נתק מוחלט.
דני דנון: אני לא מקבל את מה שאתה אומר.
דני דנון: לי יש גם ביקורת רבה, אבל בחוף המערבי לדוגמא יש את הקונסול יקי דיין.
דני דנון: אתה רוצה לומר לי שהקונסול לא מחובר אל הפעילות שלכם?
ארי בוסל: אני רוצה להגיד שהקונסול הכללי בלוס אנג'לס לא הופיע ולו פעם אחת, בין אם זה מדיניות או לא, כשאנחנו נמצאים עם קהלים עוינים.
ארי בוסל: הרעיון הוא לא שאתה מופיע במלון בברלי הילס יותר , או כמו שאתה היית במלון לקס ואתה נואם בפני אנשים מאד מאד שבעדך, קהל תומך.
ארי בוסל: כשמופיע סטודנט דוקטורנט מאוניברסיטת תל אביב בשם ברגותי, ובא להגיד שאנחנו, קרי מדינת ישראל מצמיאה את הפלסטינאים מזה 63 שנים, וישנם מתוך 156 אנשים 4 אנשים, מתוכם איתנו שניים, ד"ר מרטין שרמן שהוא מומחה על מים ואני, יש לנו בעיה.
ארי בוסל: אין נציגות.
ארי בוסל: אתם לא יודעים מה קורה.
ארי בוסל: חייבים למפות.
ארי בוסל: אז ראשית, יש את האלמנט של מיפוי.
ארי בוסל: שנית, כשאנחנו באים בבקשה למידע, אין אף גורם שנותן מידע.
ארי בוסל: לדוגמא, נוסע ישראלי, אמריקאי לשעבר, שהקים גוף על House Demolitions, ולמוסלמים שלנו יש מסרים מאד מאד קליטים.
ארי בוסל: מדינת ישראל הרסה 24,000 בתים.
ארי בוסל: בין אם זה נכון ובין אם זה לא נכון, אפילו וועדה, ויושבת כאן ד"ר שירלי בכנסת ---
דני דנון: משפט לסיום, בבקשה.
ארי בוסל: אוקי.
ארי בוסל: צריך מסרים קליטים בזמן אמת.
ארי בוסל: צריך מיפוי של מה קורה בשטח, מי פועל בשטח, צריך שיהיה גוף חוקר שיוכל להזין מידע ---
דני דנון: אני חייב לומר, אתה מתפרץ פה, אתה פותח חזיתות רבות מדי.
ארי בוסל: אבל אלה החזיתות שאנחנו נאבקים בהם.
ארז תדמור: דני, שלטון הפקידים מסרס את מדינת ישראל.
ארז תדמור: אנחנו בקשר עם הגופים, המשרדים לא מסוגלים לעשות כלום, כי הכל צריך לקבל אישור של יועצים משפטיים שמעכבים וסחבת, חשבים, אי אפשר להזיז שקל ממקום אחד לשני, להזיז את תקציב העפרונות, להפוך אותו לתקציב מחדדים – אי אפשר להזיז.
ארז תדמור: הכל בגלל פחד של הפוליטיקאים משלטון הפקידים, והדבר הזה מסכן את מדינת ישראל, חד וחלק.
ארז תדמור: כי אי אשר להתאים את עצמנו למציאות משתנה של פקידים שעובדים עשרות שנים לפי אותם נהלים, ומנהלים את המדינה.
דני דנון: אתם מאלצים אותי להגן על משרדי הממשלה, דבר שאני לא נוהג לעשות.
עינת וילף: ובכלל, קצת יותר מתינות לא תזיק.
דני דנון: קצת קשה לנו לעשות, אבל בהחלט אנחנו ... בביקורת.
עמית ברק: אנחנו קיבלנו בימים האחרונים עשרות פניות מנציג של שגרירות בברלין, משליחים בארגנטינה, באוסטרליה, בארצות הברית, מסטודנטים יהודים וישראלים, מאוניברסיטאות בכל רחבי העולם, שמשוועים לחומר.
עמית ברק: נציגים רשמיים של המדינה, שאין להם מה להסביר.
עמית ברק: אין להם כלים.
דני דנון: משפט קצר, ניסים פדידה.
קריאה: החוברת הזאת בטח תעזור להם.
קריאה: כן, תעזור להם מאד.
קריאה: בטח יותר מהדו"חות השקריים של הקרן החדשה.
דני דנון: ניסים, משפט בחצי דקה, אנחנו חייבים לסיים.
ניסים פדידה: אני מייצג פה תנועה שנקראת 'ישראל יהודית'.
ניסים פדידה: זו תנועה חברתית שפועלת בעיקר בנושא של צעירים, בעיקר במגזר החרדי, וגם בכל המגזרים, ויש לנו גם דף בפייסבוק, יש לנו פעילות בכל הארץ בשטח.
ניסים פדידה: רציתי רק לומר שבעצם מדינת ישראל לא הגדירה לה מה הוא חופש הביטוי, מה נקרא הסתה.
ניסים פדידה: כי לצערנו המצב הולך מיום ליום ומחמיר.
ניסים פדידה: אנחנו רואים ראאד סלאח שמגיע לאוניברסיטת חיפה, ובעצם מסית ואף אחד לא עוצר אותו.
ניסים פדידה: הוא נכנס ועושה מה שהוא רוצה, ואף אחד לא עוצר אותו.
ניסים פדידה: חנין זועבי לפני חודש בערך בעצם הטיפה לאינתיפאדה שלישית, ואף אחד לא עוצר אותה על זה.
ניסים פדידה: זה מצב שהוא נורא ואיום, שבעצם לדעתי מדינת ישראל לא מעמידה אותה לדין, לא עושה סוף לדברים האלה, ובעצם מרגישים שהדברים נפרצים והמצב הולך ומחמיר.
ניסים פדידה: אני רוצה לדבר על הנושא של בתי הספר הערבים והבדואים, לא בכולם, בחלקם.
דני דנון: לא, לא, אני חייב להפסיק אותך.
ניסים פדידה: אני מסיים.
ניסים פדידה: בעיקר בתנועה האסלאמית, שהמדינה לדעתי צריכה להתחיל להתמקד בנושא של לעצור אותם וגם את התקציבים.
ניסים פדידה: דבר אחרון, לסיום, אני חושב שכאן צריך להבין שלא מדובר פה בימין ושמאל.
ניסים פדידה: מדובר פה בדבר שהוא כללי, שכולם צריכים להתאחד, אני מבקש ממך דני, וכל מי שנמצא פה, עינת וילף וכל חברי הכנסת, להתאחד ביחד ולהגיע למסקנות.
ניסים פדידה: צריכים לעצור את הדבר הזה, כי אם לא נעצור את זה עכשיו, המצב ילך ויחמיר כל הזמן, ובעיקר הדור הצעיר הערבי, שהמצב רק הולך ומחמיר.
ניסים פדידה: וגם צריך לעצור את חברי הכנסת הערבים הן בהסברה, הן בכל איך שהם פועלים, הן בחינוך שהם מחנכים בבתי הספר, לעצור את זה, כדי למנוע את השלב הלאה, שהמצב רק ילך ויחמיר.
ניסים פדידה: ואני מודה לך על רשות הדיבור.
דני דנון: משפט סיכום קצר, ד"ר קידר, ואחר כך איתמר.
דני דנון: בבקשה, ד"ר קידר.
מרדכי קידר: לדעתי הבעיה שלנו היום היא גם בקהילות היהודיות בארצות הברית.
מרדכי קידר: אני לא יודע אם ארי התייחס לזה, אבל ככל שעובר הזמן, יהודים בארצות הברית, ולאו דווקא דתיים, זה בעיקר לא דתיים, הופכים יותר ויותר אמריקאים, פחות ופחות מזדהים עם העם היהודי בגדול, ועם מדינת ישראל כחלק מהדבר הזה.
מרדכי קידר: אני חושב שאם יש איזה שהוא סיכוי לעצור את התהליך, הוא חייב להתחיל משם.
מרדכי קידר: מכיוון שאם היהודים ---
אייל דגן: הוא צריך להתחיל מפה, הוא חייב להתחיל בתוך ישראל.
מרדכי קידר: זה וודאי.
מרדכי קידר: אני אומר, אם היהודים תוקעים לנו סכין בגב בצורה ג'ייסטרית, אז מה לנו כי נלין על כל מיני אחרים כמו עלי אבו נימה, הפלסטיני שמנהל את אלקטרוניק אינתיפאדה.
מרדכי קידר: הוא עושה את המעשה הנכון מבחינתו.
מרדכי קידר: אבל אם יהודים עוזרים לו, כמו אחת שאתמול בערב התכסחתי איתה, יהודיה, בלונדון, ב-BBC ערביק, יהודיה בשם לאה לוין.
מרדכי קידר: היא אומרת מדינת ישראל אולי לא צריכה להיות שם, אם היא לא יכולה לבוא בשלום עם השכנים שלה.
אייל דגן: אבל למה אתה מלין עליה, יש עוד גורמים בתוך ישראל שאומרים את אותו דבר.
אייל דגן: גם הם יהודים, ויושבים איתך.
מרדכי קידר: יפה.
מרדכי קידר: נכון.
אייל דגן: אז בוא נתחיל מאיתנו, לפני שאנחנו מלינים על יהדות התפוצות.
מרדכי קידר: אני בעד.
מרדכי קידר: להקים אולי ערוץ טלוויזיה בעברית.
מרדכי קידר: ערוץ ממלכתי.
אייל דגן: הבעיה שלנו היא בעיה חינוכית, שבראש ובראשונה זה לא דיון לוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, דני.
אייל דגן: זה דיון לוועדת החינוך, משום שהשאלה מתחילה בחינוך שלנו ובחינוך שאנחנו נותנים לילדים שלנו.
אייל דגן: לפני שאנחנו מצפים שיהדות התפוצות תקום ותדבר בפה אחד בשם ישראל, אנחנו צריכים לקום פה אחד ולדבר בשם מדינת ישראל.
אייל דגן: איך אנחנו יכולים לצפות שהם ייקחו את הנטל הזה וידברו בשמו, כאשר אנחנו לא יודעים מה המספר שאנחנו רוצים להעביר.
אייל דגן: כאשר אנחנו לא בטוחים בצדקת דרכנו עד הסוף, וכאשר השאלה כאשר מישהו מדבר ואומר – אני מדבר בשם מדינת ישראל, מיד שואלים אותו – אתה גר בתוך השטחים או מחוץ לשטחים?
אייל דגן: אתה שייך לישראל פרופר או שאתה שייך לישראל אחרת.
אייל דגן: אז זו שאלה שהיא מהותית.
אייל דגן: ויש אנשים בתוך ישראל, ואני לא מדבר על שוליים קיצוניים, אני מדבר בתוך המרכז של הדיון הלגיטימי, בתוך המרחב שמכירים בחשיבות של מדינת ישראל ובקיומה, ובזכות קיומה.
דני דנון: תודה אייל.
דני דנון: איתמר, בבקשה.
איתמר מרכוס: כן, סיכום אחד.
איתמר מרכוס: חלק גדול מהכישלון של ההסברה הישראלית, שאנחנו נתמקד עכשיו ב חוץ לארץ ומול פרלמנטים ובאוניברסיטאות, זה שאנחנו מנסים תמיד להסביר למה עשינו את מה שקרה אתמול.
איתמר מרכוס: מגנים על למה השתמשנו בפצצה הזאת, למה עשינו את זה, והאם גרשנו 600,000.
איתמר מרכוס: זאת אומרת, אנחנו תמיד עוסקים בלהוכיח שהפלסטיני הוא לא כל כך קורבן.
איתמר מרכוס: אני רוצה להסכים במאה אחוז, אחת ההרצאות שאנחנו נותנים וגם מחנכים זה אחריות.
איתמר מרכוס: אחריות.
איתמר מרכוס: כן יש פליטים, מי אחראי.
איתמר מרכוס: כן יש מחסומים, אבל מי אחראי.
איתמר מרכוס: זאת אומרת לכל אחד מהדברים של המרכיבים של הנרטיב הפלסטיני, כולם למעשה הם דבר אחד, אנחנו קורבן משום 1,001 סיבות, אבל כולם הם אותו דבר, אנחנו קורבן.
איתמר מרכוס: עכשיו, כן, אתם קורבן, אתם סובלים, אבל מי אחראי לסבל שלכם, זו נקודה אחת.
איתמר מרכוס: נקודה שנייה, אנחנו חייבים גם ללכת בהתקפה, ובחומרים שאנחנו מציגים, אנחנו מגיעים לכל המקומות ואנחנו לא מתחילים להסביר מה שקרה אתמול.
איתמר מרכוס: תראו מה אומרים הפלסטינים.
איתמר מרכוס: יש שם נרטיב מאד מאד גזעני שאף אחד לא מקבל.