GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מסקי שיברו: הרבה שנים לא ראיתי אותך, אז אני רואה אותו ומתרגשת, כי אני זוכרת שביום שעליתי לארץ הוא בא ואמר לי באמהרית 'ברוכה הבאה', אז הייתי בטוחה שכולם מדברים אמהרית.
מסקי שיברו: זאת היתה החוויה שלי, חוויה טובה.
מסקי שיברו: כשאני מסתכלת על מה שהיה, קודם כל ההרגשה שלי מבחינת… אני אדם מאוד חיובי ואני בוחרת במודע להסתכל רק על הדברים החיוביים, כי אם אנחנו רוצים להעצים איזה שהיא קבוצה, עדה במיוחד, כמו העדה האתיופית שאני חלק ממנה, אני חושבת שבתחום התקשורת חייבים להוציא את הדברים הטובים בעיקר כי ילדים, או נוער בעיקר, זה מה שמעסיק אותי, מוכרחים לראות את ההתקדמות של אנשים אחרים ומשם הם יכולים ללמוד.
מסקי שיברו: בתחום התרבות.
מסקי שיברו: נתחיל מזה שלדעתי כל ממסד שהממשלה תורמת לו או מחזיקה, חייב לצאת איזה שהוא חוק שלפחות אמן אחד הוא חייב להחזיק, מפני שאני יודעת שאני עשיתי את הדרך הזו, התחלתי ב-89' את הלימודים שלי, כאשר גם עברית לא היתה וגם בכלל מאיפה הגעת ולאן את הולכת, לכן הרבה שנים הרגשתי אני לבד במערכה.
מסקי שיברו: בכל מקום שנכנסתי באמת הייתי צריכה להילחם לבד.
מסקי שיברו: מי שמבין בתחום האמנות, אני לא צריכה להסביר לכם שזו מלחמה יומיומית לא קלה.
מסקי שיברו: כל יום כשאני הולכת לישון אני פותחת את היומן שלי, למי אני הולכת להתקשר מחר ולהציע, וליזום וליזום וליזום.
מסקי שיברו: אני שמחה שמצד אחד זו הדרך שלי, אני סמכתי על עצמי ועל הכוח שלי ועל השכל שיש לי ולא ויתרתי.
מסקי שיברו: נכון שהדרך לא היתה קלה אבל גם לא היתה קשה, כי אני לא מפחדת משום דבר שהוא קשה.
מסקי שיברו: אבל מצד שני יש לי הרגשה שכאילו הכל נגיש היום, הכל פשוט, אי אפשר להתאמץ בשום דבר, אז כל אחד יכול לעשות מה שהוא רוצה.
מסקי שיברו: אני חושבת שבתחום של הקליטה אפשר כן לכוון לחיוביות, כן לכוון ללמוד משהו ולשילוב של כל התרבויות, כי גם אנחנו הבאנו משהו, ואנחנו גם לומדים ממה שיש כאן, איך לעשות את המיזוג הזה שאפשר יהיה לעשות בצורה הכי חיובית שאפשרית.
מסקי שיברו: באזור שאני גרה, למשל, ברמת השרון, אני לא רואה אתיופים.
מסקי שיברו: יש מעט.
מסקי שיברו: אני לא אומרת שכולם צריכים לגור במקום ספציפי מסוים כי אני בעד לפזר, לדעתי, אבל חסר מידע.
מסקי שיברו: לאנשים אין שום ידע על כלום, על שום דבר.
מסקי שיברו: נכון שכל אחד יכול להתאמץ ולעשות את מה שהוא צריך לעשות, אבל גם לנוכחים שנמצאים כאן אני אומרת, גם יוצאי אתיופיה, בכל הזדמנות שלכם תוציאו את הדברים הטובים שאתיופים אחרים עושים, או את הדברים האחרים שאתם עושים.
מסקי שיברו: היום, בעידן האינטרנט, אנחנו חייבים ליחצן את עצמנו, אין לנו במה להתבייש, יש לנו דבר מדהים לתת, אנחנו עושים הרבה דברים, אנחנו אנשים משכילים וכן, אנחנו מוכרחים להוציא את עצמנו בשביל להסביר, אולי לצד השני יהיה יותר קל, זה לא נורא בכלל להקל גם על מישהו אחר.
מסקי שיברו: אם אתם תיקחו לתשומת לבכם שבכל תחום תרבות של הממשלה יהיה איזה שהוא אמן.
מסקי שיברו: כמובן לא בגלל שהוא אתיופי, בגלל שהוא כישרוני, יש לו יכולת, או שהוא למד, יש לו השכלה.
מסקי שיברו: לא יכול להיות שאני נתקלת בכל מיני מחסומים בגלל צבע העור, או בגלל ככה או אחר.
מסקי שיברו: זה כבר לא עובד, היום זה ממש לא עובד.
מסקי שיברו: מצטערת.
מסקי שיברו: אם מישהו אחר שבא, כמו שמחפשים בחורה, נכון שלג'ינג'ים ולבלונדינים אין תפקיד, פה יש תפקיד, אבל אני לא רואה, למשל בטלוויזיה בתקופה האחרונה שום אדם שהוא יוצא אתיופיה.
מסקי שיברו: למה לא? למה לא בסדרות?
מסקי שיברו: הרשות השנייה וגם הערוץ הראשון, זה המקום היחידי שיכול לתת מקום לאמנים.
מסקי שיברו: אז אני נפגשת עם כל מיני תסריטאים, אז שיבוא תסריטאי אתיופי.
מסקי שיברו: זה באמת קל, נורא קל להגיד את זה, כי כשכותב מישהו אחר הוא מנתב את הכיוון שלו בכיוון הנכון.
מסקי שיברו: אני חושבת שאתם מוכרחים לעשות איזה שהוא מאמץ ולחפש את האנשים… אני יכולה להיות שם, מישהו אחר גם יכול להיות שם.
מסקי שיברו: אתם חייבים לעשות איזה שהוא שינוי כי היום תחום הטלוויזיה והתיאטרון משפיעים מאוד מאוד מאוד על אנשים, במיוחד הטלוויזיה, הערוץ הראשון חייב שיהיה לו צבע נוסף.
מסקי שיברו: מצטערת להגיד את זה הכי גלוי, חוץ מהלבן יש גם שחור.
מסקי שיברו: ויש מספיק אנשים אתיופים מוכשרים שגם יכולים להיות שם.
מסקי שיברו: תודה רבה.
דני דנון: חבר הכנסת אופיר אקוניס, בבקשה.
אופיר אקוניס: אדוני היושב ראש, אורחים, שרת הקליטה והעלייה.
אופיר אקוניס: קודם כל אני רוצה לשבח אותך ואת הוועדה הזאת שקבעה את היום הזה ואת הישיבה הזאת כישיבה חגיגית לציון 20 שנה למבצע שלמה.
אופיר אקוניס: ברשותכם אני רוצה לתאר לכם במשפט אחד את היום הזה מהצד של מי שהיה כאן והיה בסוף הלימודים שלו בבית ספר תיכון בתל אביב.
אופיר אקוניס: כאשר התעוררנו ליום הזה, לבוקר הזה שבו שמענו על המבצע, אני חייב להגיד לכם, בלי שום הבדל של שום עדה ושל שום צבע ושום מגזר בחברה הישראלית, היומיים האלה, של ה-24 ו-25 במאי 1991, היו ימים של התרוממות רוח.
אופיר אקוניס: היושב ראש תיאר כאן את הזמן של מבצע אנטבה, אני הייתי אז בן 3, אז אני לא יכול להגיד איזו התרוממות רוח היתה בחברה הישראלית בזמן מבצע אנטבה, אבל כנער בן 18, בעיר העברית הראשונה בתל אביב, הייתי בסוף כיתה י"ב, זה היה יום של שמחה גדולה מאוד, אחד מהימים הגדולים ביותר שחברה חווה אותם.
אופיר אקוניס: אני מזכיר לכם שאנחנו מדברים על עידן שהמדיה בו איטית, זה לא עידן האס.
אופיר אקוניס: אמ.
אופיר אקוניס: אסים והמדיות החברתיות והשידורים החיים במהירות.
אופיר אקוניס: זה בא ככה באיזה סוג של איחור מסוים ושמענו את הדברים, ראינו את הרכבת האווירית, את שיירת המטוסים, אפרופו ערוץ 1, היה רק ערוץ 1, רק שם אפשר היה לראות את זה, ראינו את המטוסים נוחתים בנמל התעופה בן גוריון וזה היה באמת יום של התרוממות רוח.
אופיר אקוניס: אבל אני מוכרח להגיד לכם, אנחנו מציינים פה 20 שנה למבצע שלמה, זה לא היום הראשון.
אופיר אקוניס: הזכרת פה, אדוני היושב ראש, את ראש הממשלה שכיהן באותה תקופה, את מר יצחק שמיר, שאחראי למבצע שלמה ואחראי גם למבצע הקודם, למבצע משה, ב-1984---
שלמה מולה: מר פרס.
אופיר אקוניס: כשהיתה ממשלת אחדות לאומית.
דוד מהרט: אבל העבודה של שמיר, אפילו מר פרס הודה למר שמיר על הפעולה של מבצע משה.
אופיר אקוניס: אני מציע, אדוני, בהודעת הסיכום, מר שמיר, שאני מתעניין בשלומו מדי פעם, על ידי מי שרואה אותו, לא נמצא במצב בריאותי טוב, לצערי, ואני מציע שבאופן סמלי נשלח את ברכתה של הכנסת ושל ועדת העלייה והקליטה, על הנחישות שלו ועל הפעילות שלו.
אופיר אקוניס: השרה לנדבר, ראש הממשלה שמיר הגדיר את מטרתו כראש ממשלה כראש ממשלה שקולט עלייה.
אופיר אקוניס: זאת היתה מטרתו העיקרית, עלייה מכל הארצות.
אופיר אקוניס: הוא דיבר על זה כדבר שישנה את דמותה של מדינת ישראל.
אופיר אקוניס: היום מדברים, או יש כאלה שחושבים שמטרתו של העם היהודי זה לעשות שלום.
אופיר אקוניס: זו מטרה חשובה, אבל מטרתה של הציונות זה לקבץ פה את היהודים, מברית המועצות לשעבר, מאתיופיה, מיוון, כמו שבאו הוריו של אבי, או מפולניה, שבאו הוריה של אמי, ואנשים שנולדו פה בארץ ישראל.
אופיר אקוניס: זאת מטרת הציונות, להביא יהודים לארץ ישראל, להתקבץ פה ולקיים פה מדינה יהודית דמוקרטית, מדינת הלאום של העם היהודי.
אופיר אקוניס: ואתם חלק מן המפעל הזה, וזו גאווה גדולה לכולנו, בלי שום הבדל.
אופיר אקוניס: אני רוצה, ברשותכם, לשלוח גם ברכה וירטואלית למי שבעצם התחיל את המבצע הזה, אדוני היושב ראש, שהצליח בקטן להביא כמה מאות בודדות, אבל אחר כך כמובן בא השטף.
אופיר אקוניס: זה היה מנחם בגין, שהיה ראש הממשלה הראשון שעם היכנסו---
שלמה מולה: לא, אני אתקן אותך.
שלמה מולה: הוא קיבל את ההחלטה העקרונית שבה נאמר שיהודי אתיופיה יכולים לעלות לארץ.
שלמה מולה: לא רק טיפין טיפין.
שלמה מולה: זאת אומרת הוא קיבל את ההחלטה שיחול על יהודי אתיופיה חוק השבות, ששום ממשלה לא קיבלה לפניו.
שושנה בן דוד: ראש הממשלה יצחק רבין הוא זה ששלח את השליח הראשון חודש לפני המהפך.
דני דנון: אני רק אומר הערה.
דני דנון: בליכוד אנחנו אומרים על אלטלנה שבדיעבד כולם היו על האלטלנה.
דני דנון: אז לניצחון אבות רבים וטוב שכך, אנחנו מודים לכולם, לרבין, לפרס, לבגין, לשמיר, לכולם.
אופיר אקוניס: אז אנחנו כמובן נודה גם.
אופיר אקוניס: לגברת שהעירה מהצד, אני תמיד שמח ללמוד עובדות חדשות וזו הערה חשובה, ואם בשלהי כהונתו יצחק רבין, בחודש האחרון, קיבל החלטה כזאת, אז צריך לברך גם אותו.
אופיר אקוניס: זה לא דבר שהוא קרדיט מפלגתי, זה קרדיט ציוני לאומי.
אופיר אקוניס: כמובן צריך לתת את האשראי למי שביצע את הדברים, למי שעשה את הדברים, לא למי שדיבר אותם, אבל גם מי שדיבר זה דבר חשוב.
אופיר אקוניס: מסקי, אני שמעתי את דברייך ואני יכול להתחבר לכך שכל עלייה שמגיעה, מטבע העובדה שהיא מהגרת מארץ הלידה שלה לארץ המולדת שלה, יש קשיי קליטה.
אופיר אקוניס: אני חושב שזה לא פסח גם על השרה לנדבר וגם על סבי וסבתי שבאו בסוף שנות ה-50 כאודים מוצלים מאירופה החרבה, או אחרים, שבאו לפני הקמת המדינה.
אופיר אקוניס: זה קשה, זה תמיד קשה, אבל מה אנחנו צריכים לעשות?
אופיר אקוניס: אני חושב שמטרתנו, אדוני היושב ראש, כוועדת העלייה והקליטה, זה לעשות את הכל כדי להגיע למצב של שוויון עילאי, כדי שלא נעסוק בזה בעתיד יותר.
אופיר אקוניס: ואני אומר לכם כאן, שאני הייתי שמח, הייתי מאושר אילולא הייתי צריך להביא את חוק ההעדפה המתקנת.
אופיר אקוניס: לא רציתי להביא אותו, אני לא אוהב חוקים של העדפה מתקנת, אני אוהב שהמציאות מכתיבה את ההעדפה המתקנת, שהכניסה של עולים או מגזרים, מכל מיני שכבות שמרכיבות את כור ההיתוך הזה, את הפלא הזה שנקרא מדינת ישראל, נכנסים לזה באופן טבעי.
אופיר אקוניס: אבל אם זיהינו בעיה, ואנחנו זיהינו, ואני אגיד לך גם איך זה נולד; אני קיימתי, אדוני היושב ראש, פגישה דומה, לא בפורום של ועדת העלייה והקליטה, עם קבוצה של עולי אתיופיה והם אמרו 'יש לנו תקרת זכוכית שאנחנו לא מצליחים לשבור אותה בשירות הממשלתי ובשירות העירוני', ואני אמרתי 'אם כך', דבר שאני לא שמח לשמוע אותו אחרי 20 שנה של מבצע שלמה וכמעט 30 שנה עוד מעט של מבצע משה, 'אם כך צריך לקיים פה, בבית הזה, בבית המחוקקים חקיקה שתביא להעדפה מתקנת'.
אופיר אקוניס: ואנחנו, אדוני, נקיים מעקב על ביצוע החוק הזה.
אופיר אקוניס: עשינו את החוק, זה לא שלח לחמך, אנחנו לא עשינו את הדבר הזה כדקלרציה, עשינו אותו כדי שהוא יתקיים.
אופיר אקוניס: בהזדמנות הזאת אני רוצה שוב להודות לכל מי שתרם פה, חבר הכנסת מולה שהיה בכל הדיונים, חברי, חבר הכנסת פיניאן, שלא נמצא כאן כרגע כי הוא מרכז הקואליציה בוועדת כספים, והוא שולח את ברכתו, וכל מי שהעיר והאנשים שהיו, ולך, אדוני היושב ראש, להנהלת הוועדה הזו, שהתחלנו את החוק במושב החורף, בתחילתו, והודענו וסיימנו אותו, ועד סוף מושב החורף הבאנו אותו לחקיקה בקריאה שנייה ושלישית, ביום האחרון של מושב החורף, כי הצבנו יעדים, עמדנו בהם, ואנחנו נעקוב אחרי הביצוע.
אופיר אקוניס: ואני אומר לכם, אם יצטרכו לקיים בו עוד שיפורים ועוד שיפוצים, אל תהססו, פשוט אל תהססו, אנחנו הנציגים שלכם.
אופיר אקוניס: נבחרי ציבור באים לבית הזה כדי למלא שליחות של אנשים ששולחים אותם, לא כדי לעשות פה רק דיונים ערטילאיים.
אופיר אקוניס: ואני מאוד שמח על החוק הזה ואני מאוד מקווה שככל שינקפו השנים לא יצטרכו אותו, וזה יהיה הניצחון הגדול של 'מבצע שלמה' ושל 'מבצע משה'.
דני דנון: תודה רבה, חבר הכנסת אקוניס.
דני דנון: אני רוצה לבקש מסגן אלוף ציון שנקור, שנמצא היום בתפקיד סמח"ט עציון באוגדת יהודה ושומרון.
דני דנון: מדברים פה על תקרת זכוכית, יש לנו גאווה גדולה שאתה, אם אני לא טועה, בעל הדרגה הבכירה ביותר בצבא ההגנה לישראל היום.
דני דנון: אני מאחל לך שתתקדם בסולם הדרגות, אבל שיהיו עוד הרבה יוצאי אתיופיה שיתקדמו.
דני דנון: אני רוצה אם תוכל לגעת גם בנושא של ההכנה לצה"ל.
דני דנון: זה נושא שבעיניי הוא מהותי, הוא חשוב, הוא קריטי.
דני דנון: אני סיירתי בסיור בכלא 6 עם הוועדה, גם השרה היתה שם, לא באותו ביקור.
דני דנון: דיברתי עם החבר'ה הצעירים, חלקם יוצאי אתיופיה, שפשוט חוסר ידע וחוסר הכנה הובילו אותם למצבים בלתי אפשריים.
דני דנון: הייתי רוצה לשמוע קודם כל ממך מספר מלים וגם התייחסות לנושא של ההכנה לצה"ל.
דני דנון: ברור לנו שמי שמצליח בשירות הצבאי יצליח גם בשירות האזרחי.
ציון שנקור: שלום לכולם.
ציון שנקור: קודם כל אני שמח שהזמנתם אותי לפה, אני מאוד מעריך את הישיבה הזאת ועצם העובדה שאנחנו עושים את הישיבה הזאת, לדעתי, זו איזה שהיא הערכה גם לקהילה וגם לאנשים שנמצאים פה.
ציון שנקור: אני מרגיש שאנחנו פה בישיבה הזאת שותפים לתהליכים שמתקיימים, לא להחלטות אבל לתהליכים, אני מקווה מאוד שמהישיבה הזאת אנחנו נצא באיזה שהן תובנות קצת שונות, איך אנחנו הולכים להוביל את הקהילה שלנו באמת למקומות אחרים, למחוזות שונים.
ציון שנקור: אני מאוד מסכים עם מסקי שצריך למנף בעיקר את ההצלחות, כי התקשורת בדרך כלל מחפשת סקופ, משהו שהולכים לקרוא, כי בסופו של דבר אם היא לא תעשה את זה, בסוף היא לא תמכור ולהרבה אנשים לא יהיה איפה לעבוד ורף האבטלה אולי יעלה, אבל באמת לי מאוד חשוב שדווקא כן נבליט את הדברים הטובים.
ציון שנקור: ואני אתייחס לנושא ההכנה.
ציון שנקור: לפני שהתגייסתי עשיתי איזה שהיא הכנה לקראת הצבא ומבחינתי, לפחות, ידעתי לקראת מה אני הולך, היה לי מאוד קל בהיבט של גיבוש ומה אני רוצה מעצמי, אני רציתי להיות קצין והדברים מבחינתי היו מאוד ברורים לי.
ציון שנקור: לא רק בגלל ההכנה, גם בגלל כל מיני הרצאות שעברתי, בעיקר מבוגרים של הפנימייה שלמדתי בה, ימין אורד, בעיקר זו דמות לחיקוי, כשפגשתי אנשים שדומים לי , שגדלו איתי, בסביבה שלי, אנשים שאני מאוד מתחבר אליהם, היה לי יותר קל לשמוע אותם ולנסות לחקות אותם.
ציון שנקור: אין לי ספק שהכנה נכונה לנוער מכיתות ח'-י', אני בכוונה אומר ח'-ט'-י', כי זה השלב שהם מקבלים בדרך כלל את הצו הראשון, אם ההכנה היא הכנה מוקדמת, בהסברה בבתי הספר, במועדונים, במרכזים של ברנקו וייס שקיימים וכולי, אני חושב שהדבר הזה יכול לתת לבן אדם קצת בהכנות המנטליות שלו להיכנס למקומות קצת שונים והוא לא מגיע בלי שום ידע למסגרת כלשהי.
ציון שנקור: כשאתה מגיע עם ידע ולמידה, ולמידה זה כוח, וכוח שאי אפשר לקחת אותו ממך, ולכן עוד כמה שיפוצים שעושים לאנשים האלה כשהם צעירים וכשהם יכולים לקלוט דברים, לדעתי זה הדבר הכי קל.
ציון שנקור: יש כמה הכנות שמתמחות בדבר הזה, יש כל מיני מכינות ויש גם את תנועת 'אחרי' שעושה עבודה מדהימה בהיבט הזה.
ציון שנקור: אבל תנועת 'אחרי' לא מספיקה.
ציון שנקור: בעבר היו תנועות של גדנ"ע בכושר וכולי, אבל לא רק הכושר, יש הרבה אחרים שלא הולכים.
ציון שנקור: אם ניקח את כל האנשים שביקרת אותם, יושב ראש הוועדה, אלה אנשים שבעיקר נמצאים במנהלה או תומכי לחימה ושם הקושי העיקרי הוא לא רק הסברה, הוא גם טיפול נכון בת"ש ובבעיות שיש בעיקר להורים שלהם.
ציון שנקור: כשאנחנו מבינים שיש למישהו בעיה בבית, אז קשה לו מאוד להתרכז בשירות הצבאי שלו.
ציון שנקור: הוא מחפש תמיד את הדרכים שלו כדי לעבוד, כדי להכניס עוד כסף הביתה וכולי, וזה בעיקר הדברים שגורמים להם להיכנס לכלא, כי הם רוצים שיבוץ מחדש.
ציון שנקור: לא תמיד זה עוזר, אבל אני חושב שהצבא בסך הכל בהיבט של ת"ש וטיפול בחיילים, גם חיילים בודדים וגם חיילים שהם באוכלוסיית התחום האפור, מטפל בצורה באמת מדהימה.
ציון שנקור: אני הרגשתי את זה כמפקד.
ציון שנקור: כמפקד גדוד, יש לך סל ותקציב ותלושי מג"ד שאתה יכול לתת לחיילים והנושא של ת"ש הוא לא רק בקהילה האתיופית.
ציון שנקור: יש עוד הרבה אנשים, כאלה שאפילו נולדו בארץ, עם בעיות כלכליות לא פשוטות שגם בהם צריך לטפל.
ציון שנקור: בעבר עשינו איזה שהיא תכנית שתוציא את האנשים שנמצאים בכלא מאיזה שהוא מעגל, שלא יהיה מצב שהם חוזרים בשנית למקום הזה.
ציון שנקור: זה בעיקר היה התנדבות של נוער וסטודנטים מהקריה האקדמית, שם למדתי עם חבר הכנסת מולה, והלכנו בצורה התנדבותית לכלא כדי להסביר להם 'תשמעו, בואו נלך לצד השני דווקא', 'אנחנו הצלחנו, אני בדיוק כמוכם, גדלתי בשכונה שלכם, עליתי מאתיופיה, גם ההורים שלי ככה ותלכו לכיוון השני.
ציון שנקור: אני מוכן לעזור', ובאמת באיזה שהוא שלב הדבר הזה עזר, בעיקר בכלא 4, לא כלא 6, אבל אני חושב שחלק מאיתנו, מי שיושב פה, יכול בזמנים הפרטיים שיש לו, אני לא מדבר על העבודה, אבל בזמן הפנוי הוא יכול בצורה התנדבותית לאמץ לו, מספיק אחד, לא צריך יותר מזה, לאמץ אחד.
ציון שנקור: אני אומר לכם שהתחושה של ההצלחה והסיפוק שלכם תהיה אדירה.
ציון שנקור: אני משתדל ללכת לבתי ספר, לפנימיות, ולתת שם הרצאות, כמו שלי נתנו.
ציון שנקור: זה מה שחיזק אותי, זה מה שנתן לי, מלבד ההכנה שהיא הכנה פיזית והכנה קצת מנטאלית, אבל עוד מישהו שאתה רואה, שדומה לך, אני חושב שהדבר הזה הוא מאוד חשוב.
ציון שנקור: דבר אחרון לפני שאני מסיים.
ציון שנקור: אני חושב שמה שעשיתם בנושא ההעדפה המתקנת הוא דבר מדהים, למרות שאני עוד פעם אומר, יש אנשים שיסתייגו ויגידו לי 'לא, מה פתאום, למה?' אבל אין מה לעשות, אלה תקופות מסוימות.
ציון שנקור: אז אני אולי 31 שנה בארץ, אני לא צריך את זה ויש עוד כמה חברים שלי שאולי לא צריכים את זה, אבל מי שעולה בעליות האחרונות כן צריך את זה וגם כשנתתם והגדרתם ועשיתם חוק כזה, בסוף אין לזה אכיפה, ומאוד קשה לחייב מישהו לעשות את זה.
ציון שנקור: יש לו עכשיו, הוא בסקטור הפרטי שלו, ובסקטור הציבורי בסוף הוא אומר 'אני מעדיף לקחת מישהו שאני קצת מזדהה איתו, קצת נוח לי איתו ואני לא רוצה עכשיו לעבוד עליו ולהסביר לו' וכולי.
ציון שנקור: זה המצב, אני מקווה---
אופיר אקוניס: זה יחול על הסקטור הציבורי, הממשלתי והעירוני.
אופיר אקוניס: במדינה עם כלכלה חופשית ומצליחה, החקיקה על הסקטור הפרטי זה יותר רגולציה מאשר חקיקה כזאת.
אופיר אקוניס: יש הרבה ויכוחים האם המדינה צריכה להתערב בסקטור הפרטי, יש תפיסות עולם שלמות בעניין הזה, יש תורות שלמות, אבל בסקטור הממשלתי והעירוני זה בדיוק החוק ואתה תראה שאנחנו נאכוף אותו.
ציון שנקור: אין בעיה, בסקטור הפרטי זו תחרות, כסקטור פרטי אני לא אומר לעשות את זה, אבל אני אומר שאם מישהו עכשיו שומע אותי, או שומע אתכם, אני חושב שברגע שהוא יעיז בסך הכל המוטיבציה והרצון והרצון להוכיח לאלה שקיבלו בן אדם כזה היא קצת מעל מישהו אחר שיותר קל לו להגיע לזה.
ציון שנקור: דבר אחרון, בואו לא נשכח, הרב עובדיה יוסף הוא זה שבסוף נתן את ההכשר, גם לבגין, כדי להעלות אותנו, כששנים לפני כן ניסו להעלות ובזה אני רוצה לסיים.
ציון שנקור: תודה רבה.
דני דנון: תודה רבה, ציון.
דני דנון: אנחנו הוספנו גם את הרב עובדיה יוסף לרשימת התודות.
דני דנון: ננסה לכסות את כולם, שלא נשאיר אף אחד בצד.
דני דנון: אני רוצה לבקש ממר מיכה פלדמן, אתה היית פעיל באתיופיה לפני, במהלך.
דני דנון: אולי היום, 20 שנה אחרי, אתה יכול לתת לנו איזה מידע סודי שלא פורסם עד היום לרגל ציון 20 שנה למבצע המפואר הזה.
דני דנון: בבקשה, מיכה.
מיכה פלדמן: אז קודם כל תודה שאתם נותנים לי הזדמנות לדבר.
מיכה פלדמן: אני לא אטול הרבה מזמנכם, אני לא אגלה סודות.
מיכה פלדמן: לגבי מבצע שלמה הדברים פורסמו, יש אנשים שאולי תוהים מה קרה לאותם 35 מיליון דולר ששולמו---
דני דנון: אני שמעתי על 40 מיליון דולר.
מיכה פלדמן: בכנסת תמיד מעלים את התקציב כדי לקבל בסוף את מה שאתה רוצה.
מיכה פלדמן: 35 מיליון דולר, דרך אגב, לא המדינה שלנו שילמה אלא יהדות צפון אמריקה, והם עשו את זה במספר קטן של שעות.
מיכה פלדמן: ישבו המנהיגים, קיבלו החלטה, הטילו את זה על הקהילות, הכסף הוכנס לחשבון הבנק של ממשלת אתיופיה במנהטן ניו יורק, לאחר שהמוסד למעשה מסר להם את מספר החשבון שלהם, זה קצת סיפור מצחיק כזה.
מיכה פלדמן: ההסכם היה שהכסף ייצא מהחשבון רק אחרי שהמבצע מושלם.
מיכה פלדמן: הם עיכבו את ההתחלה של המבצע בכמה שעות כי הם לא מצאו את הכסף בניו יורק.
מיכה פלדמן: בסוף הם מצאו אותו, אישרו לנו נחיתה ברגע האחרון של מטוסים שכבר חגו כמה פעמים מעל לאדיס אבבה והיתה סכנה שכל המבצע ייפול למים כי לא היה דלק מטוסים כבר באתיופיה.
מיכה פלדמן: המטוסים באו מתודלקים הלוך וחזור עם רזרבה והרזרבה היא קטנה.
מיכה פלדמן: בסוף היה בסדר.
מיכה פלדמן: הכסף בסופו של דבר לא הגיע לידי ממשלת מנגיסטו, כי למזלנו האמריקאים מזיזים את החגים שלהם לסוף השבוע, ואם אתם זוכרים מבצע שלמה היה בשישי ושבת, יום ראשון זה יום שבתון בארצות הברית, אבל במקרה זה גם יום שני היה יום שבתון, כי יום הזיכרון לחללי ארצות הברית היה ביום שני, הבנקים סגורים.
מיכה פלדמן: בינתיים נפלה ממשלת מנגיסטו, הוא כבר עזב ביום שני לפני כן והממשלה שהוא הנהיג בזמנו נפלה למעשה בין יום ראשון לשני, ביום שלישי הנציגים שלו בניו יורק באו, למעשה לגנוב את הכסף, בינתיים הסטייטדיפרטמנט יידע את הבנקים שהממשלה באתיופיה היא כבר לא הממשלה החוקית ולכן בסופו של דבר הכסף בחודש יולי, חודשיים לאחר מכן, הגיע לאוצר של ממשלת אתיופיה החדשה, שהיא הממשלה היום, וזה למעשה היה הכסף---
דני דנון: אותה ממשלה?
דני דנון: איזה לוקסוס.
מיכה פלדמן: עד היום.
מיכה פלדמן: באתיופיה יש בחירות ויש הפגנות.
מיכה פלדמן: ..
מיכה פלדמן: על כל פנים העובדה שהכסף הזה הגיע לממשלה החדשה שיפר את היחסים שלנו איתם ואתם בוודאי יודעים שב-20 השנים שלאחר מבצע שלמה עלה כמעט אותו מספר של עולים כמו עד מבצע שלמה, כך שהיה חשוב שהכסף הזה בסופו של דבר הגיע לממשלה שאפשרה לנו את עלייתם של הנותרים.
מיכה פלדמן: אני דווקא רוצה להתייחס בדברים שלי להאדרה של המבצעים.
מיכה פלדמן: זאת נטייה מאוד טבעית, להאדיר את מה שעשינו, כי אלה דברים גדולים ואתה אמרת מה היא מהות הציונות, להביא את עם ישראל לפה, אנחנו מביאים, אנחנו, מדינת ישראל, מביאים.
מיכה פלדמן: הסכנה בהאדרה של המבצעים הללו, ומבצע משה, תאמין לי, אני הייתי שותף למבצע שלמה, במבצע משה הייתי בצד המקבל, הוא היה הרבה יותר מסובך, היה הרבה יותר הרואי, אבל הסכנה בהאדרה היא ששוכחים שהגיבורים האמיתיים הם יהודי אתיופיה.
מיכה פלדמן: הם אלה שהלכו ברגל לסודן, הם אלה שקברו את מתיהם בחולות סודן, הם אלה שבמשך 2,000 שנה שמרו על הגחלת הציונית, מסב לנכדו, מאב לבתו, וכשאנחנו ככה מאדירים את מה עשינו, אז שוכחים את הגיבורים האמיתיים.
מיכה פלדמן: בהקשר הזה אני רוצה להתייחס לתכנית שהכינו אותה במשרד החינוך, כי סוף סוף מכניסים את העליות מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה לתוך תכנית הלימודים.
מיכה פלדמן: אבל גם שם נפלנו למלכודת, ואם אתם תוכלו לסייע, אני יודע שזאת ועדת העלייה והקליטה ולא ועדת החינוך, אבל אם תוכלו לסייע להצביע בפני אנשי משרד החינוך על העובדה שהם נפלו למלכודת הזו---
דני דנון: יושבות מאחוריך הנציגות, הן מקשיבות.
מיכה פלדמן: כדאי שהציבור ואנחנו רואים שהתהליכים הם תהליכים ארוכים ודובר גם על תקרת הזכוכית ועל התחרות, כדי שבעוד 20 שנה, אולי כבר בעוד 10 שנים, תהיה גישה הרבה יותר חיובית לעולי אתיופיה, לכל עולה ועולה, בקרב הציבור, אנחנו צריכים התחיל מבתי הספר.
מיכה פלדמן: צריך באמת להעניק לילדים שלנו את הידע ואת החוויה של מה זאת העלייה מאתיופיה, מה הציונות שלהם ומה הערך המוסף שלהם כשהם מצטרפים אלינו, מה אנחנו יכולים ללמוד מהם.
מיכה פלדמן: לי היתה חוויה מאוד גדולה ביום חמישי, לא ראיתי אותך, ציון, שם.
מיכה פלדמן: ביום חמישי היתה התכנסות או הצדעה לקצינים יוצאי אתיופיה וגם השרה היתה שם.
מיכה פלדמן: ב-82', כשהתחלתי לעבוד עם עולי אתיופיה, אני כתבתי על הדף שלי ארבעה מספרים, לא יודע אם תנחשו מה זה אומר, 82, 24, 2011, 320.
מיכה פלדמן: אני לא אעשה כאן חידון, בשנת 82', כשהתחלתי לעבוד בסוכנות היהודית בקליטת עולי אתיופיה, אספנו את כל החיילים יוצאי אתיופיה, היו 24 חיילים, לא היה קצין אחד.
מיכה פלדמן: הראשון היה אדיס אקלו.
קריאה: יששכר מקונן.
מיכה פלדמן: ב-2011, ביום חמישי, ישבו באולם 320 קצינים.
סופה לנדבר: מצליחים ביותר.
מיכה פלדמן: לי זו היתה חוויה.
מיכה פלדמן: אני זכרתי את אותה התכנסות של 24 חיילים, שדרך אגב כששאלתי אותם מה הבעיה המרכזית שיש לכם בצבא, אחד מהם אמר והשאר הנהנו, 'מקללים אותנו', ואז שאלתי את הבחור 'מה זה מקללים אותנו?
מיכה פלדמן: ' הוא אומר לי 'אומרים לי הלוואי שתמות', אמרתי לו 'הלוואי שתמות אצלנו זה כמו בוקר טוב'.
מיכה פלדמן: זה חלק מההכנה שציון התייחס אליה.
מיכה פלדמן: אז להביא לציבור את הדברים האלה, דרך בתי הספר, ובהמשך דרך אמצעי התקשורת.
מיכה פלדמן: זה ישנה את היחס של האזרח הישראלי הוותיק לאזרח יוצא אתיופיה הישראלי, ואז אנחנו באמת נוכל לדבר על קליטה טובה.
דני דנון: אם נצטרך אותך לעוד איזה מבצע סודי, מיכה, נשאיר את הטלפון אצלנו.
מיכה פלדמן: אם נתנו קרדיטים, אז הסבא של הסבא של יצחק הילדסהיימר, במאה ה-19, היה הרב הראשי של ברלין, הוא שלח מכתב חתום על ידי 44 רבנים, 'הצילו את יהודי אתיופיה'.
דני דנון: אנחנו מודים לשרה, שנאלצת לעזוב אותנו.
דני דנון: אנחנו נמשיך לפעול יחדיו בשיתוף פעולה מלא למען קידום קהילת יוצאי אתיופיה.
סופה לנדבר: ואני חושבת שביום הזה גם ניתן לתת מחמאות ליוצאי אתיופיה, לממשלת ישראל, למדינת ישראל, על היציאה מסודן והגעתם של העולים לכאן ועל הישגים אדירים שהם הגיעו להישגים האלה בעצמם, עם העזרה של המדינה והממשלה.
שלמה מולה: אני רציתי לדבר דווקא על הדברים הלא טובים, אבל אני לא אקלקל את החגיגה.
דני דנון: אני מבטיח לך שיהיו לנו עוד הרבה מאוד ישיבות, אנחנו כבר עושים ישיבה קרובה לגבי המיצ"ב ונושאים נוספים שאתה העלית, ואנחנו נקדם אותם.
שלמה מולה: חשוב מאוד שאנחנו קודם כל נאדיר את עולי אתיופיה, כמו שמיכה אמר, יהודי אתיופיה, כל אחד והגדרתו, על הרצון שלהם, הרצון העז להגיע לכאן לארץ ועל התוצאה של הקליטה, שכל אחד ואחד יסיק את מסקנותיו שלו.
שלמה מולה: אם מדברים על הקליטה, הוזכרו כאן אנשים שבאמת קיבלו את ההחלטות לגבי האפשרות שיהודי אתיופיה יהיו זכאים לעלות לארץ על פי חוק השבות, הוזכר כאן יצחק רבין, אני יכול להזכיר החלטה משפטית של שלמה הלל והיועץ המשפטי שהיה, אהרן ברק, שקבע שיהודי אתיופיה יוכלו להירשם בתעודת הזהות כיהודים על פי חוק השבות.
שלמה מולה: זו החלטה אישית של אהרן ברק, אז כיועץ המשפטי של הממשלה.
שלמה מולה: ואם אני מדלג אני מגיע באמת למבצע שלמה.
שלמה מולה: יש עוד אחד שיושב בפינה ואחד שאיננו נמצא כאן, מי שתבע את תורת הקליטה ליהודי אתיופיה זה היה יאיר צבן.
שלמה מולה: שאף אחד לא יספר סיפורים.
שלמה מולה: יאיר צבן בא, קבע את מדיניות ההעדפה המתקנת, המנהל הכללי שלו היה אפרים כהן, הוא יושב שם בפינה, מנהל האגף היה עוזי גדות.
שלמה מולה: זאת אומרת שלושה האנשים האלה, יחד עם מי שהיתה יושבת ראש ועדת העלייה והקליטה, נעמי בלומנטל, באמת הם היו כאלה שקבעו את מדיניות קליטת יהודי אתיופיה.
שלמה מולה: אני יכול לומר, כמי שהיה אז מנהל מרכז קליטה בכל מבצע שלמה, הייתי בטבריה, מי שהיה אז השיכון היה אריק שרון ומי שהשתתף בדיונים לגבי קליטת יהודי אתיופיה, על מבצע שלמה, אצל אורי גורדון ברחוב קפלן 17 זה היה אריק שרון, ואז באמת כשפתחו את בתי המלון, את אתרי הקרוונים, זה היה באמת מבצע הרואי והאנשים האלה הם באמת שאפשרו את הקליטה הראשונית של יהודי אתיופיה.
שלמה מולה: אני יודע ששרת הקליטה יצאה, אבל למשל שרת הקליטה אומרת שזו החלטה היסטורית, על ההחלטה האחרונה.
שלמה מולה: החלטה היסטורית היא לא החלטה היסטורית, מעבר לזה שלא רציתי להעיר אבל בכל זאת היא הצביעה נגד ההחלטה של עליית הקבוצה האחרונה בנובמבר, אני לא יודע מה היו השיקולים, אני לא נכנס לזה, אבל אם אני נכנס באמת להחלטות האמיתיות שהתקבלו, מבצע שלמה, ואחר כך מדיניות ההעדפה המתקנת נקבעו על ידי יאיר צבן, כמו שאמרתי, גם כשאני פורט את אותן ההחלטות מאז עד היום, אין שום שדרוגים בהחלטות.
שלמה מולה: זאת אומרת משמרים את הגחלת, את המצב הקיים, לא מוסיפים, לא מייצרים עוד מדיניות שהיא מעדיפה.
שלמה מולה: זאת אומרת אם אני מדבר על המשכנתאות, דרך אגב, אם אני מדבר אפילו על ביטול ההחלטה שכל יהודי אתיופי צריך ללכת ללמוד בבית ספר ממלכתי דתי, כחובה, זאת היתה החלטה של יאיר צבן ואמנון רובינשטיין ושלומית אלוני אחר כך, זו החלטה שמייצרת איזונים נכונים, ומה שאני רוצה לבוא ולהגיד, גם מדיניות משכנתאות מועדפות נקבעו על ידי אותה ממשלה.
שלמה מולה: אפילו אם אני מדבר על מעמד הקייסים, מתן שכר לקייסים, זאת היתה אותה ממשלה של יצחק רבין, שבה גם יאיר צבן.
קריאה: ויעקובסון, שר הקליטה.
שלמה מולה: יעקובסון לא היה שר הקליטה, ואני מדבר על מבצע שלמה.
שלמה מולה: גם מתן שכר לקייסים נקבע באותה החלטת ממשלה ומה שאני רוצה לבוא ולהגיד, גם הקמת מרכז ההיגוי שדוד עומד בראשו, זה היה באותה ממשלה שצבן ורובינשטיין היו בה שרים.
שלמה מולה: האמת היא שחיפשתי, חיפשתי החלטה דרמטית של ממשלות אחרות.