GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
טל שרוני: היתר הם מקרב משפחות חד הוריות, משפחות עם נכים וזוגות בודדים טרום פנסיה.
ודים קורפצ'וב: הכל הולך לפי קריטריונים של משרד הקליטה.
ודים קורפצ'וב: אתה יודע שיש תור לפי משרד הקליטה, לפי שמות, וקודם כל האנשים שעברו את מלחמת העולם השנייה ואחרים, וכמובן כל גילאי 60 פלוס.
חיה ברנפלד: השקף הבא בעצם מתאר את החלוקה התקציבית ואת האחוזים לטובת העולים שניתנת רק על ידי רשות הקליטה.
חיה ברנפלד: יש כספים אחרים שניתנים במקומות אחרים לטובת הקליטה, כמו בחינוך, כמו ברווחה, כמו מתכנית החומש, שיוצגו בהמשך, גם לא באופן מובחן.
חיה ברנפלד: הפירוט התקציבי הזה הוא רק פירוט תקציבי של רשות הקליטה.
חיה ברנפלד: אפשר לראות למשל שלעולים ממוצא אתיופי, רשות הקליטה נותנת רק 7% אבל יש במוקד הקליטה כספים שמיועדים רק לטובת יוצאי אתיופיה, מעבר לזה שהעירייה מממנת מתקציב עירוני, מעבר לחומש, תקציב של קרוב ל-14 מיליון שקלים.
חיה ברנפלד: זו החלוקה התקציבית.
חיה ברנפלד: ואני עוברת לאוכלוסייה יוצאת אתיופיה.
חיה ברנפלד: דיברנו על זה במסדרון, אבל כולנו יודעים שיש פערים בין נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לנתוני המרשם ואנחנו סופרים משפחות כבתי אב שמתגוררים בראשון, בעוד שמשרדי הממשלה סופרים ילד מגיל 18 כבית אב נפרד, אז בתי האב שלנו הם בתי האב כפי שהם מתגוררים בראשון.
חיה ברנפלד: יש לנו 6,375 יוצאי אתיופיה שחיים ב-1,378 בתי אב.
חיה ברנפלד: יוצאי אתיופיה, 95% מהם רשומים כיהודים וכ-2/3 מהם מתגוררים ברמת אליהו.
חיה ברנפלד: רמת אליהו זו השכונה שאנחנו ביקרנו בה בפעם הקודמת שהוועדה ביקרה בראשון.
חיה ברנפלד: יש שם באמת ריכוז גבוה של יוצאי אתיופיה.
חיה ברנפלד: בטבלה הבאה אנחנו יכולים לראות את החלוקה בין מרכז העיר לרמת אליהו ובין העולים החדשים לבין העולים שנקראים ביתא ישראל, העולים שהגיעו במבצע שלמה ומבצע משה.
חיה ברנפלד: אנחנו עשינו פה איזה שהיא הבחנה ואפשר לראות שזה 1/3-2/3 לכל כיוון.
חיה ברנפלד: ליוצאי אתיופיה אנחנו מרובי תכניות ופעילויות בכל אחד מהתחומים ואני יכולה אפילו להיות גאה ולומר שחלק מהתכניות שהומצאו בראשון לציון אומצו על ידי תכנית החומש ומיושמים פה כבר כעשור והיום אנחנו ממשיכים לעשות את זה ומעבים את התכניות שלנו בהתאם להנחיות החומש של משרד הרווחה.
חיה ברנפלד: יש לנו את פרויקט העצמאות שהוא תכנית העצמה משפחתית שנוגעת לשלושה תחומים.
חיה ברנפלד: אגב, בתכנית החומש כציר כמעט בכל מקום, למעט החינוך, יש את הנושא של תכניות תעסוקה וזה מאוד טוב כי זה באמת מאפשר לנו לגעת בהרבה מאוד תחומים ובהרבה מאוד גילאים, כי לכל אחד מהמשרדים יש איזה שהיא התייחסות לגיל אחר.
חיה ברנפלד: פרויקט עצמאות הוא פרויקט העצמה שנוגע לעולם---
דני דנון: סליחה, אנחנו מכירים את הפרויקטים, אני רוצה למקד אותך בדברים שרצינו לדעת איפה אתם היום.
דני דנון: אחד זה פיזור התלמידים.
דני דנון: בפעם שעברה נתנו לכם מחמאות על הנושא הזה, על פיזור התלמידים יוצאי אתיופיה ברחבי העיר, ואני גם משתמש בזה בכנסת כשאני נותן דוגמה לעירייה שמשקיעה תקציב ומפזרת, ואם יש לכם נתונים מה קורה היום מבחינת הפיזור בבתי הספר, זה מעניין אותנו לדעת.
דני דנון: אחר כך הנושא של רמת אליהו, שאנחנו סיירנו שם והיתה בעיה קשה של השקעה במבנים שהעירייה באה ואמרה 'אסור לנו לגעת במבנים', וברור לנו שברגע שהמצב הפיזי שם כל כך ירוד, זה משליך על הרבה מאוד פרמטרים אחרים.
דני דנון: אם את יכולה להתייחס לדברים האלה.
חיה ברנפלד: אני אבקש מהמפקחת של החינוך הממלכתי דתי, שמעודכנת בנתונים של היום.
חיה ברנפלד: הילדים של רמת אליהו, ששם בעצם הריכוז הגבוה, מפוזרים בבתי הספר של הממלכתי דתי שחיבק אותם לתוכו ושם הם מפוזרים.
חיה ברנפלד: הנתונים מצויים בידיה.
חיה ברנפלד: אנחנו הגדלנו לעשות, בדחיפה של ראש העירייה, בגני ילדים.
חיה ברנפלד: הרי גני הילדים, ההורה רוצה שהגן יהיה מול הבית---
דב צור: אני חושב שהוא מדבר בעיקר על הדבר הזה.
דב צור: זאת אומרת בתי הספר הממלכתיים דתיים, באופן טבעי, בגלל שאין בית ספר ממלכתי דתי ברמת אליהו, אז באופן רגיל הם מוסעים לבתי הספר הממלכתיים דתיים, כי רובם מעדיפים את הממלכתיים דתיים משיקולים...
דב צור: הם פזורים ברחבי העיר ויש מערכת הסעה טריוויאלית.
דב צור: הסתבר לנו קודם כל שזו תפיסה אצלם שנובעת כנראה ממשהו שמסבירים או לא מסבירים טוב במרכזי הקליטה, שהם חייבים ללכת לחינוך הממלכתי דתי בשביל לשמור על היהדות ולא היא.
דב צור: זאת אומרת הם עוברים תהליך, מה שהסתבר מביקור של שרת הקליטה בזמנו פה, שהם עוברים תהליך של גיור מלא, אלה שזקוקים לכך, ומאותו רגע שהם יוצאים ממרכז הקליטה, הם לא צריכים שום דבר מעבר לזה.
דב צור: אבל חלקם בכל זאת מבכר ללכת למקומות האלה.
דב צור: מה שאנחנו עשינו, אנחנו פתחנו בפניהם, למעשה בגני הילדים את כל העיר, כיוון שאנחנו ראינו את הבעיה הגדולה בשילוב שלהם כבר מגיל צעיר וראינו שכשיש ריכוז ויש לנו שלושה גנים עדיין ברמת אליהו, בגלל התנאים הפיזיים, כי כל אחד רוצה ללכת קרוב לביתו, במיוחד כשמדובר בילדים צעירים, שהם הולכים לגני ילדים שרובם ככולם ילדים שהם יוצאי אתיופיה, אנחנו אפשרנו באמצעות מערכת ההסעה שלנו להיקלט בגנים ברחבי העיר, לפעמים זה שלושה ילדים בגן, ארבעה ילדים בגן, ואז אנחנו מוצאים שההשתלבות היא מיטבית.
דב צור: יש ערבוב מוחלט עם החברה הוותיקה.
דני דנון: אנחנו רוצים לדעת נתונים כמה ילדים יוצאי אתיופיה נמצאים בגן עם ריבוי של ילדים יוצאי אתיופיה וכמה נמצאים בסביבה מעורבת.
דב צור: אז יש לנו שלושה גנים שהם כמעט באופן מוחלט יוצאי אתיופיה, ויש לנו כ-70 ילדים שאנחנו מצליחים להסיע אותם.
דב צור: אני רוצה שתבינו שזו עבודה כל שנה בפינצטה.
דב צור: לשכנע, גם הורה ותיק, לקחת ילד בגיל הגן ולהגיד לו 'תעלה לאוטובוס' ואחר כך שהוא יחכה לו בחזרה, כי הוא צריך לקלוט אותו חזרה, שלא יהיו בלבולים, שלא יהיו טעויות וכן הלאה, זו לא משימה פשוטה, אבל הסברנו להם בעבודה בפינצטה.
דב צור: הצוות שעוסק בקליטה שלהם הסביר להם בעבודה בפינצטה, כולל צוות החינוך כמובן---
הפטם מקונן: דב, הבטחת לפני שנתיים כשנבחרת שאכן תעשה פיזור ותעשה עבודה.
הפטם מקונן: אנחנו נמצאים שנתיים וחצי אחרי הקדנציה, עדיין נמצאים גני ילדים ברמת אליהו, שני גני ילדים בתפוסה מלאה של יוצאי אתיופיה---
דב צור: שלושה, אמרתי.
הפטם מקונן: אני באה ואני אומרת שהתהליך צריך להיעשות.
הפטם מקונן: גם בזמנו, אתה יודע שאני הגשתי הצעה שאומרת לעשות מיפוי נכון של צרכים של התושבים.
הפטם מקונן: זאת אומרת לא רק לבוא ולתרץ בנושא של גיור---
דני דנון: סליחה, אני לא יודע איך זה עובד במועצת העיר, אבל בוועדה של הכנסת, כל מי שרוצה לדבר, יכול לבקש רשות דיבור ונעניק לו את רשות הדיבור.
דני דנון: אנחנו לא נאפשר פה דין ודברים, כי אני מניח שיש לכם ישיבה שבועית או דו שבועית ששם אפשר יהיה לעשות זאת.
דני דנון: אני רוצה מבחינה מספרית לקבל נתונים על כמה ילדים לומדים ברמת אליהו וכמה ילדים מוסעים.
גילה מסד: אני יכולה להגיד דבר שלא השתנה מזה שש וחצי שנים.
גילה מסד: בגלל מה שאמר ראש העירייה, שאין לנו בית ספר ממלכתי דתי ברמת אליהו, מבחינת אחוזים בבתי הספר הממלכתיים דתיים היסודיים בני העדה מהווים בין 35% ל-40% מכלל האוכלוסייה, בפיזור של חמשת בתי הספר בעיר.
גילה מסד: אין לי מספרים כמותיים, אבל זה כמה מאות ילדים.
גילה מסד: בכל אופן הם מוסעים.
גילה מסד: אין כמעט קליטת עלייה מבחינת בני העדה בשנה האחרונה, עד כמה שאני יודעת, הם ממש בודדים.
גילה מסד: לגבי גני הילדים אני לא יודעת, אבל עדיין אנחנו קולטים בכל בתי הספר, כל חמשת בתי הספר, בכל העיר לומדים התלמידים שלנו מבני העדה האתיופית מרמת אליהו.
גילה מסד: יכול להיות דבר אחר, שאם וכאשר, למשל, בני העדה, זה לא בעיה, זה מצוין, יבואו ויגורו בתוך העיר, הדירה שלהם שתהיה משויכת לאזור מיפוי בבית ספר מסוים, הם ילמדו באופן טבעי, כמו כל אזרח שמגיע לעיר.
גילה מסד: את זה יכולנו לעשות ברמת אליהו, כי אין לנו בית ספר.
חיה ברנפלד: אני ביקשתי שיביאו לנו את הנתונים של גני הילדים ותיכף יביאו לנו, אבל חשוב שתדע שמתוך ה-73 ילדים שהצלחנו להוציא מרמת אליהו לרחבי העיר, הילדים גם נהנים מצהרון, זאת אומרת מיום לימודים ארוך באותו גן.
חיה ברנפלד: יש צהרונים של החברה העירונית, שאנחנו מאפשרים להם להיות שם.
גילה מסד: ביסודי יש לנו מיל"ת, יש לנו את תכנית חומש בכל בתי הספר, יש לנו פרויקט גמלא בבתי הספר שלנו, יש לנו את נקוטש' בישורון.
גילה מסד: יש באמת מעטפת תוספתית עם שעות של המשרד לקליטת עלייה, כמובן, הדרכה מסיבית, קשר בין הנושאים הכלליים שמשרד החינוך מוביל לבין קליטת העלייה, כמו רכישת השפה, כמו רכישת שפה שנייה.
דני דנון: אנחנו מברכים ורוצים לראות כמה שיותר ילדים יוצאים מרמת אליהו, בגיל הכי צעיר שאפשרי, בגיל הגן, ודיברנו אז שעשיתם הכשרות להורים ודיברתם ואני מצפה לראות גידול, זאת אומרת שאם בשנה שעברה יצאו איקס ילדים, השנה יצאו איקס פלוס וואי.
דב צור: בשנה שעברה יצאו 60 ומשהו, ונדמה לי השנה 77.
דב צור: אל תתפוס אותי בדיוק של ילד, אבל שתדע שאין מגבלה עירונית, מבחינה של כסף וכן הלאה, בכמות הילדים שרוצים לצאת.
דב צור: המגבלה היחידה היא מגבלת הנכונות של ההורים.
אברהם מיכאלי: מצד אחד שמעתי בחצי פה את הטענה של נציגת הקהילה פה בעיר, איך אפשר להשפיע על ההורים?
אברהם מיכאלי: על זה צריך לחשוב.
אברהם מיכאלי: או, כמו שאת אומרת, אני הבנתי את הרמיזה, לפזר את רמת אליהו ולהושיב אותם בשכונות אחרות.
אברהם מיכאלי: הבעיה הזאת קיימת בכל הארץ.
דב צור: זה ברור, זה הסימפטום.
דב צור: אם היתה חלוקה נכונה בקליטה, אז לא היינו מתמודדים עם הבעיה הזאת ממילא.
דב צור: אבל היא מדברת על מיפוי צרכים, אז איתרנו, לא צריכים מפות צורך, איתרנו את הצורך לעשות את השילוב על ידי פיזור של הילדים, ואפשרנו להם את הפיזור.
דב צור: אין לנו טכניקה יותר טובה שאנחנו יודעים איך לעשות היום את העבודה, אני אשמח לשמוע אם יש ממקום אחר, איך לעשות את העבודה הזאת ברמה של הילדים.
דב צור: עוד דבר שאנחנו אפשרנו ולצערי לא הצלחנו; אני ביקשתי מתנועות הנוער ברחבי העיר, לא רק אלה של רמת אליהו, שיקלטו בני נוער יוצאי העדה לתנועות שהמימון, בדרך כלל זה קשה, גם של ההסעה שלהם וגם של דמי החבר בתנועות ברחבי העיר יהיה על חשבון העירייה.
דב צור: הבטחתי לצ'פר כל תנועה שתעשה את הפעולה הזאת מעבר לכספים האלה.
דב צור: לצערי, למרות הבעת הנכונות, זה לא כל כך עובד.
דב צור: גם זה קושי שאנחנו עדיין לא הצלחנו להתגבר עליו.
דני דנון: אני רוצה, אם תוכל להתייחס לנושא של אלימות במשפחה.
דני דנון: בפעם שעברה הנושא הזה עלה וראינו שאין הוסטלים, והיו גם מקרים קשים מאוד, טרגיים, של אלימות במשפחה.
דני דנון: יש שינוי בנושא הזה?
חיה ברנפלד: הפעולות שעשינו עד היום הן הפעולות שאנחנו ממשיכים לעשות.
חיה ברנפלד: אתה יודע שיש לנו שמגלוצ', שאפשרנו שמגלוצ' בעיר, שנותן מערך של גישור בתוך המשפחה.
חיה ברנפלד: ברגע שאנחנו מעצימים את הגברים של המשפחה, ששם הבעיה, הנשים הסתגלו בעבודה הרבה יותר מהר מהגברים וברגע שאנחנו מאפשרים לגברים הכשרה תעסוקתית ונותנים להם מקומות תעסוקה, אז החיים במשפחה, גם מהצד של ההכנסה וגם מהצד של הדינמיקה המשפחתית משתפרים ואז אנחנו מצמצמים את האלימות.
חיה ברנפלד: זאת אומרת הפעולות שלנו הן פעולות עקיפות, הן תוצאה של חינוך והכשרה וחיים מסוג אחר.
חיה ברנפלד: הדרישה להוסטל והנושאים לדיון, ההצעה הזאת עלתה לא ברמה מקומית אלא ברמה ארצית.
חיה ברנפלד: כאשר מוציאים צו הרחקה לגבר מהבית, אין לו לאן ללכת.
דני דנון: יש מספר דירות שמשמשות---
חיה ברנפלד: אני לא יודעת על דבר כזה.
דני דנון: יש פה נציג של משרד הרווחה.
נעמי אחימור: לנו בעיריית ראשון לציון יש שתי דירות מעבר, אחת מהן זו דירת מעבר לנשים יוצאות מקלט.
נעמי אחימור: מעבר לזה, מאז הביקור הקודם שלכם, תוקצבנו על ידי משרד הרווחה, הוקצה לנו תקן, משרה, של עובדת סוציאלית בת העדה, שמשולבת במרכז לטיפול ומניעת אלימות במשפחה ובמסגרת העבודה שלה היא עושה המון ריצ'ינג אאוט, יותר עבודה קהילתית, שזה בנוסף למה שחיה ציינה כאן, שבעצם כל העשייה שלנו בשגרה, בשוטף, היא העצמה, הן של הגברים והן של הנשים והקניית כלים להתמודדות עם מצבים של לחץ חילופיים, לא לנקוט באלימות אלא בדרכים אחרות.
נעמי אחימור: אז אחרי אותו סיור קודם שלכם, שסוגיית האלימות, שאז בעצם הגעתם בעקבות האלימות לסיור בראשון לציון, אז גם התקן שהתקבל ממשרד הרווחה, גם הריצ'ינג אאוט וגם יותר מודעות ותכניות עבודה עם הנשים ועם הגברים בנושא הזה.
דני דנון: השאלה שנשאלה, אם עכשיו צריך להוציא גבר בצו הרחקה יש לאן להוציא?
נעמי אחימור: גברים לא.
דני דנון: כן, בבקשה.
נחמה דותן: ישנו פרויקט אחד ארצי שהמשרד בנה דירות, הן נקראות דירות שלב, זה פרויקט שנמצא בחיפה.
נחמה דותן: הוא, לדעתי, להבנתי, בשלביו הראשונים.
נחמה דותן: הוא לא מיועד דווקא ליוצאי אתיופיה, הוא מיועד בכלל לגברים מרוחקי בית.
נחמה דותן: לגבי יוצאי אתיופיה, זו לא רק בעיה של ראשון.
נחמה דותן: היה רעיון, כבר לפני כמה שנים, אולי להקים בראשון.
נחמה דותן: בראשון יש לנו מסגרת ארצית שנקראת הוסטל לגברים אלימים.
נחמה דותן: ישנו הוסטל שנותן שירות לגברים אלימים שהם יושבים פה בתקופת השליש שלהם, אבל לגברים מורחקי בית, זו בעיה כלל ארצית.
קריאה: יש בית נועם.
נחמה דותן: בית נועם זה לא לגברים מורחקי בית.
נחמה דותן: זה מקום טיפולי שאדם שיושב על אלימות במשפחה מסכים להיכנס לתוך תהליך טיפולי שהוא בן שנה.
נחמה דותן: אנחנו מדברים על צו הרחקה שמוציאה אישה נגד בעלה ואין לו לאן ללכת.
נחמה דותן: מדברים על אנשים עם הכנסה מאוד נמוכה, אם בכלל, שמוצאים את עצמם נסמכים על שולחנות המשפחה בכל מיני מקומות.
נחמה דותן: ואם כל המשפחה גרה פה והאישה גרה גם כן פה, זאת בעיה.
נחמה דותן: הסיפור זה שצריך להרחיק אותם, באמת להרחיק.
נחמה דותן: אז אם בונים פה הוסטל ארצי, זה לא ישרת כל כך את תושבי ראשון.
נחמה דותן: זה יכול לתת מענה דווקא בראשון לאוכלוסייה מחוץ לראשון.
דני דנון: זו לא הכוונה.
דני דנון: הכוונה היתה שאם היום יש בעיה בראשון לציון, הם יודעים להתקשר אליכם ולקבל מענה של---
נחמה דותן: אין מענה פרט לפרויקט הקטן שהוקם בחיפה.
נחמה דותן: אני אפילו לא יודעת לספר לך, כמפקחת של משרד הרווחה, כמה אנשים יש שם---
דני דנון: אז אם את לא יודעת, מן הסתם גם פה הם לא יודעים.
נחמה דותן: זה מאוד ראשוני.
נחמה דותן: למעשה במדינת ישראל אין מענה לגברים מורחקי בית, מענה מסודר שגם יענה על הסיפור שהאיש צריך להתרחק ממקום עבודתו.
נחמה דותן: הרבה פעמים האנשים האלה מאבדים את מקומות עבודתם.
נחמה דותן: זאת אומרת מענה כזה צריך להיות בפריסה ארצית שאנשים יוכלו להישאר גם בקשר עם הילדים שלהם, גם בקשר עם מקומות העבודה שלהם, לאיזה שהיא תקופת ביניים שיכולה להיות בת מספר חודשים.
נחמה דותן: אין מענה כזה מסודר.
אברהם מיכאלי: אדוני היושב ראש, אחד הדברים שעלו בסיור שלנו, הנושא של המניעה, לערב מנהיגים מהקהילה כדי לפתור אולי את הבעיה לפני שהיא פורצת.
אברהם מיכאלי: את הרעיון הזה הצענו בכמה מקומות שביקרנו מאז.
אברהם מיכאלי: בראשון, אם חשבתם על משהו, או מנהיגים מקומיים או מנהיגים מחוץ לעיר, שיבואו וישמשו כמין ועדת גישור ופישור בתוך הקהילה, כי הבנו מהמשפחות שהם משפיעים הכי הרבה מאשר כל עובד סוציאלי, כל משטרה, או מישהו אחר, בלי לפגוע בהם.
נעמי אחימור: אני אבקש מרחל יששכר, עובדת סוציאלית, שתרחיב קצת, אבל בגדול בהחלט ובהחלט אנחנו נעזרים בבני העדה והקהילה, בשמגלות, בבהלצ'ין שיש לנו.
נעמי אחימור: בתוך המשרדים שלנו פועלים גם השמגלות', שזה גם בהלצ'ין, הקצינו מקומות בתוך המשרדים שלנו והם עושים את הפעולה, מעבר לכך שאנחנו מפעילים את הקייס במקרים של אלימות, אנחנו בהחלט נעזרים בבני העדה, אבל רחל תיתן תמונה יותר מפורטות.
דני דנון: יש מגשרים של משרד הקליטה?
רחל יששכר: אני בעיריית ראשון לציון מעל 23 שנים.
רחל יששכר: אני רוצה להגיד בנושא אלימות.
רחל יששכר: עיריית ראשון לציון מאוד עושה מלחמה כי אנחנו, העובדים הסוציאליים, עובדים עם זקני העדה, עם שמגלות'.
רחל יששכר: כשהייתי עובדת פרטנית אני משתמשת בשירות של השמגלות', כי השמגלות' באתיופיה הוא כמו עובד סוציאלי, הוא פותר בעיות של בני זוג, במשפחה, של הילדים, של השכנים.
רחל יששכר: אז אנחנו הכשרנו אנשים ממש חכמים שיכולים לתת מענה בנושא אלימות.
רחל יששכר: הם יושבים איתנו, עם העובדים הסוציאליים, בכל הלשכות שלנו, בלשכת הרווחה מערב, מרכז ומזרח.
רחל יששכר: אני אומרת, נכון, מאוד קשה לגברים לקבל את אורח החיים פה במדינת ישראל.
רחל יששכר: הם מבקשים, 'תראי, רחל, אנחנו לא מכירים דברים כאלה וכאלה, היתה לנו סמכות באתיופיה, הסמכות שלנו ירדה', בגלל זה אנחנו בדקנו בשטח והקמנו קבוצת גברים, הראשונה במדינת ישראל פה בראשון לציון, לקבוצת הגברים.
רחל יששכר: אנחנו מחזירים להם את המנדט, אנחנו נותנים להם את האחריות, שהם צריכים לקחת אחריות על המשפחה שלהם, את האחריות בידיים שלהם.
רחל יששכר: באמת באמת, אני אומרת, עשינו המון דברים, אבל הגברים מבקשים 'יכול להיות שסתם כעס קטן, ורבנו.
רחל יששכר: נכון, האישה היא היתה שלנו, היא הרכוש שלנו, היא נקנתה, ואם אנחנו חינכנו אותה באתיופיה עשינו משהו כי לפי התרבות מותר לנו.
רחל יששכר: עכשיו כשאנחנו כועסים, רוצים מקום להעביר את הכעס שלנו.
רחל יששכר: אם היה לנו מקום להעביר את הכעס ולהסביר מה קרה לנו, למה עשינו את זה, זה באמת יכול לעזור לנו'.
רחל יששכר: 'זה לא כמו באתיופיה שאני כועס עם האישה שלי, הולך להעביר את הכעס שלי אצל המשפחה, אצל הדודה, אצל אנשים שלנו.
רחל יששכר: פה אנחנו מאוד מאוד פוחדים, אז מבקשים מקום, יום יומיים אפילו ואנחנו יכולים לחזור לשגרה שלנו'.
רחל יששכר: את זה אני ביקשתי, אבל לא קיבלנו מענה.
דני דנון: ממי ביקשת את זה?
רחל יששכר: בזמנו משרד העבודה והרווחה, ביקשתי כשהקמתי את קבוצת הגברים.
רחל יששכר: נכון, אם יהיה לנו מקום כזה, יכולים לשבת איתם, 'מה קרה לך, למה עשית את זה, מה גרם לך'.
רחל יששכר: זה יכול להרגיע אותו ולאט לאט אנחנו יכולים ללמד אותם.
רחל יששכר: אבל לדבר הזה אין מענה ובכל זאת העירייה והעובדים הסוציאליים, לשכת הרווחה עושים את כל מה שאפשר לעשות כדי להרגיע את נושא האלימות.
דני דנון: אני רוצה לשאול את נציג המשרד לביטחון פנים, שנמצא פה, רב פקד אברהם מבורך, אם יש נתונים קודם כל שאופייניים לאוכלוסיית העולים, ובייחוד עם דגש על הנושא של מקרי האלימות במשפחה.
אברהם מבורך: מבחינת עולים, כפי שהוזכר כאן, אנחנו מטפלים בעולים מכל המדינות שנמצאים בגזרת התחנה או בעיר.
אברהם מבורך: מבחינת הנתונים, הם לא חורגים באופן מיוחד בהשוואה לנתונים הכלליים.
אברהם מבורך: מה שכן, יש מאפיינים של אלימות במשפחה שהם רלוונטיים לעולים בלבד.
אברהם מבורך: הנושא של השכרות בא כאן לידי ביטוי גם בקרב העולים מחבר העמים וגם מאתיופיה.
אברהם מבורך: אני בכל זאת רוצה להגיד כמה משפטים.
אברהם מבורך: אנחנו נתקלים בהרבה מאוד מקרים של ילדים שמסתבכים בפלילים הרבה פעמים בשל בעיות כלכליות.
אברהם מבורך: לפני כשבוע בערך נתקלתי באירוע, במקרה הייתי קצין תורן בתחנה, שילדים בני 12-13 פרצו למתקן חינוכי בשביל לקחת משם אוכל.
אברהם מבורך: נכון שמבחינה עובדתית יש כאן בעיה חוקית של השגת גבול, פריצה וכולי, אבל כשמסתכלים על הנסיבות שבגינן בסופו של דבר הגיעו למצב שאליו הם הגיעו, זה קצת טרגי, בעייתי.
אברהם מבורך: בכלל העניין הזה די שכיח.
אברהם מבורך: אולי זה לא תחום שאני אמור להתעסק בו, בכל זאת אני אגיד כמה משפטים בהקשר הזה.
אברהם מבורך: אני חושב שהטיפול צריך להתמקד בשני היבטים.
אברהם מבורך: אחד זה הנושא של אכיפה.
אברהם מבורך: בסופו של דבר זה הדבר הכי קל, כמשטרה, והטיפול בבעיה לאחר קרות המקרה, אבל צריך דווקא להתמקד בהיבט של המניעה, והמניעה צריכה להיות תוך שילוב של כלל משרדי הממשלה.
אברהם מבורך: בהחלט הנושא של התעסוקה הוא דבר מאוד מרכזי בעיניי.
אברהם מבורך: פעם אחת זה יוצר איזה שהוא מצב של תדמית וביטחון עצמי בקרב האנשים שעוקרים את עצמם ממדינות מוצאם ומגיעים לארץ חדשה, והדבר הזה הוא לא פשוט ובהקשר הזה זה יוצר גם תדמית וביטוי וגם ביטחון בקרב העולים וגם בקרב הילדים.
אברהם מבורך: אם אנחנו מוצאים להם מסגרות חינוכיות, בעיקר אחרי שעות בית הספר, אז אם הם יהיו עסוקים בעצמם, הם יעסיקו אותנו פחות.
אברהם מבורך: אלה שני דברים שקשורים בנושא תעסוקה.
אברהם מבורך: תעסוקה, פרנסה להורים, שיביאו פרנסה הביתה והנושא של מציאת תעסוקה לילדים אחרי שעות בתי הספר.
אברהם מבורך: אני חושב שגם הנושא של הסברה בנושא תכנון משפחה.
אברהם מבורך: אני חושב שזה דבר מאוד רלוונטי למשפחות ולעלייה האתיופית למשל.
אברהם מבורך: אני נמצא במקום שהכי קל לי להגיד את זה, מאחר שאני גם יוצא חלציה.
אברהם מבורך: אני חושב שתכנון המשפחה זה דבר מאוד חשוב, אני מתכוון לעניין הזה שאנחנו נמצאים במדינה שאם אין לך יכולת לתת תנאים מתאימים לילדים שלך, אז אתה לא יכול להביא ילדים בלי סוף, ובהקשר הזה, אני לא יודע מי מטפל בזה, אבל העניין של ההסברה הוא חשוב.
אברהם מבורך: אם אני כהורה יכול אחרי הסבר בנושא הזה לחשוב אם כן להביא ילדים או לא להביא ילדים, יש לי 6, 5, 7, 8, אז זו נקודה שאני חושב שהיא חשובה.
אברהם מבורך: הדבר הנוסף זה הנושא של ביזור.
אברהם מבורך: אם בסופו של תהליך גורם לאנשים לבוא ולהתגורר בגלל העניין של המנטליות להתקבץ במקום אחד, ולנו, כמדינה או כרשות, יש מסוגלות ויכולת לבזר את האנשים האלה באמצעות חסימת משכנתאות ודברים מהסוג הזה, מה שקורה בדרך כלל, אז בהחלט אפשר לעשות את זה.
אברהם מבורך: באמצעות כדאיות, אם תקנה במקום אחר, המשכנתא תעלה או תגדל, או משהו בסגנון הזה, ולמעשה בצורה כזאת יהיה ניתן לעשות ביזור נכון והטמעה של הקהילה.
אברהם מבורך: עד כאן, תודה.
דני דנון: לפני שניתן לחברת מועצת העיר, דר' נגוסה, אתה היית איתנו בסיור היום?
דני דנון: היום הרי העיר סגורה מבחינת המענק של משרד הקליטה.
קריאה: לא העיר, רק רמת אליהו.
דני דנון: ברמת אליהו, כשנמכרות דירות, מי רוכש אותן?
דני דנון: גם יוצאי העדה?
אברהם נגוסה: בהחלט כן.
אברהם נגוסה: בשלב הזה, בגלל שרמת אליהו נסגרה ובסדר של א' עולים לא כל כך קונים שם, כי הכסף לא מספיק, המשכנתא, כי את המשכנתא הקיימת מורידים בגלל שזה לא א', ולכן הסיכוי שהעולים יקנו ברמת אליהו קלוש מאוד.
אברהם נגוסה: אבל אני רוצה באמת בדרך הזו להתייחס לעניין ולשאול את המערכת העירונית, בעניין פיזור גני הילדים.
אברהם נגוסה: אני קודם כל מברך באמת את עיריית ראשון לציון בעניין פיזור הילדים בבתי הספר.
אברהם נגוסה: אני חושב שעשיתם מאמץ לפזר את הילדים וזה ממש טוב, כך גם אתם יכולים לפזר את גני הילדים.
אברהם נגוסה: אני הבנתי שהמגבלות היא לא כספית, המגבלה זה בגלל ההורים.
אברהם נגוסה: השאלה שאני שואל, כי תמיד הסברה ולחנך את ההורים זה הפתרון, האם יש לכם תכנית או פרויקט כדי להתמודד עם המגבלה הזו?
אברהם נגוסה: דהיינו האם אתם עושים סדנאות להסברה להורים על מנת להסביר להם את היתרון והחיסרון בריכוז של הילדים?
אברהם נגוסה: הדבר השני, אלימות בקרב הנוער היא מאוד קריטית וכולנו מודאגים מזה ואני חושב שזה בקרב הקהילה מה שאני קורא לו פצצה מתקתקת מבחינה חברתית.
אברהם נגוסה: האם העירייה עושה תכניות על מנת למנוע?
אברהם נגוסה: שמענו מביטחון הפנים, עניין המניעה מאוד חשובה.
אברהם נגוסה: האם העירייה עושה את זה?
אברהם נגוסה: יש תכניות אחרי הצהריים, חינוך לא פורמלי, כדי להעסיק את הנוער בחינוך במקום שישתוללו?
דני דנון: הפטם, בבקשה.
הפטם מקונן: לתקן אותך, אדון נגוסה, בתי הספר הם לא כאלה מפוזרים.
הפטם מקונן: 90% מתיכון מקיף ב' כמעט רובו ככולו בני הקהילה.
הפטם מקונן: מעלה שמונה, תיכון---
דב צור: זה ממש לא נכון.
דני דנון: יש לי הצעה לסדר.
דני דנון: סליחה, הפטם, תפני את הדברים אליי כיושב ראש הוועדה, לראש העיר את פונה הרבה, ואנחנו נשאל את הנציגים של העירייה על השאלות שאת מעלה ונקבל תשובות, אבל תעלי אותם כנושא לבירור ולא כדבר שאת רוצה כרגע להיכנס לעימות עם ראש העיר.
הפטם מקונן: אני לא נכנסת לעימות עם ראש העיר, אני מציגה את העובדות.
הפטם מקונן: אני אומרת, כאשר מסיעים, זה לא רק להוציא אותם מחוץ לעיר, אלא לפזר ולשלב אותם באמת בכל בתי הספר הריאליים ברמה שתאפשר אינטגרציה.
הפטם מקונן: בית ספר מעלה שמונה, בית ספר סיני, הראל, הילדים מוסעים מרמת אליהו והתנאים לא הכי פשוטים, אני באה ואני דורשת מהוועדה לעשות בדיקה מעמיקה האם אכן הילדים כאשר הם מוסעים בבוקר, האם ההסעות בטוחות, האם באוטובוסים יש מספיק חגורות, אם יש מלווים, כאשר יוצאים גם מרמת אליהו.
הפטם מקונן: אלה הדברים, לא רק להוציא אותם.
הפטם מקונן: כאשר אני באה ואני אומרת, נכון, צריך לעשות עבודה מעמיקה בחינוך להורים, כאשר אני מדברת על ההורים, יותר סדנאות.
הפטם מקונן: כפי שהוצג פה, אין שום בעיה לכאורה, יש מענה והכל מצוין, אבל אנחנו יודעים בשטח כמה המציאות היא קשה.
הפטם מקונן: גם בתכנית חומש, אני פה על הבמה הזו זעקתי לא פעם ולא פעמיים בנושא של הזנה בבתי ספר, בתכנית חומש, אנא, בבקשה, החינוך זה הדור הבא.
הפטם מקונן: אני הייתי עולה, אם לא הייתי מקבלת חינוך טוב לא הייתי פה.
הפטם מקונן: הילדים של היום אלה האזרחים של מחר, לכן אני חושבת שפה בראשון אנחנו לא עניים, תודה לאל הרשות חזקה, אבל צריך לתעל ולעשות את העבודה נכונה ואמיתית.
הפטם מקונן: אני אומרת, אם יש הצעות, גם אם אני לא איתך בקואליציה, כאשר אני מציעה, אני מציעה עבודה אמיתית, תאמין לי, דב, אמיתית ומקצועית.
הפטם מקונן: כאשר אני באה ואני אומרת 'בוא נעשה דיון על רצח, נשים שנרצחו', לא התכוונתי לפוליטיקה.
הפטם מקונן: תאמין לי, זה לא פוליטיקה, פוליטיקה זה אמצעי ולא מטרה.
הפטם מקונן: לכן אני באה ואני אומרת, אנחנו מדברים על שמגלות', יש מספיק בתוך הקהילה חכמים שיודעים ומבינים ויכולים לטפל בבעיות, אבל כשלא מתייחסים ועושים לבני הקהילה, הם באמת דור המדבר והם לא מבינים.
הפטם מקונן: אנחנו יודעים שפה זו הבעיה, הבעיה האמיתית היא שצריך להתייחס---
דב צור: רק נתונים, אם אפשר.
דב צור: מי שאומר 90% במקיף ב', הוא לא יודע מה הוא מדבר.
דב צור: במקיף ב' יש שני מרכיבים, חטיבת ביניים ותיכון.
דב צור: בחטיבת הביניים 60% יוצאי אתיופיה, ובתיכון 40% יוצאי אתיופיה.
דב צור: זאת אומרת אנחנו בממוצע 50%, רחוקים מאוד מהמספר 90%.
דב צור: אגב, מקיף ב' קיבל את פרס החינוך הדתי לאומי על הישגיו בבגרות, למרות הסיטואציה הזאת, כאשר מבחינתנו הוא בית ספר שעושה מעל ומעבר.
דב צור: בגני הילדים, אמרתי מקודם.
דב צור: תיקון טעות.
דב צור: אמרתי שבשנה שעברה היו 60 ומשהו.
דב צור: בשנה שעברה הצלחנו להוציא 26 ילדים, השנה הצלחנו להוציא 71 ילדים, פי שלוש.
דב צור: מתוך 199 ילדים ברמת אליהו באופן כללי, 71 יצאו.
דב צור: זאת אומרת זה כבר שיעור שעולה על שליש, זו כמות נכבדה.
דב צור: רוצים לשמוע מה עושים בקטע של סדנאות וכן הלאה?
דב צור: נמצאת פה מנהלת אגף לחינוך קדם יסודי, היא יכולה להגיד מה אנחנו עושים בשביל לנסות לשכנע אותם, אם תרצו לשמוע.
דני דנון: סגן ראש העיר, דוד ביטן, בבקשה.
דוד ביטן: אם אפשר להוציא מהחברתי לפיזי.
דוד ביטן: בוועדה הקודמת דיברנו על כך שאם אנחנו רוצים להשפיע בתוך המתחם הפרטי, איפה שבאמת יש בעיות, שגם יכולות לסייע במישור החברתי בסופו של דבר, אנחנו לא יכולים לעשות את זה כי החוק לא מתיר לנו ומשרד הפנים לא מאשר לנו תב"ע לעניין הזה.
דוד ביטן: פה אנחנו צריכים את העזרה של הוועדה, לעשות איזה שהוא תיקון שיאפשר לנו להיכנס פנימה, איפה שאנחנו חייבים.
דב צור: אני מוכרח להגיד, אם תרשה לי, דוד, שיש פריצת דרך.
דב צור: חלק מהבעיות ברמת אליהו הן בעיות ביוב ומים, שנמצאות אצל תאגיד המים והביוב.
דב צור: אנחנו ביקשנו שיאפשר לנו הממונה על התאגידים ברשות המים אישור מיוחד לטפל בביוב ובמים במתחם הפרטי בסדרה של בניינים ברמת אליהו.
דב צור: ביום חמישי, עוד לא ראיתי את זה כתוב, בישרו לי שהוא אישר את זה, אפילו הוא מעודד את הדבר הזה.
דב צור: אתם יודעים שהולך להיות שינוי של ההתייחסות בין העיריות ובין התאגידים, ככל שהכסף של התאגידים והרווחים שלהם יועברו באמת, לפי המתכונת שמתגבשת, לתוך הרשויות, אנחנו כרשות נוכל לפעול יותר במסגרת העירונית, אבל באמת אנחנו צריכים את האישור של משרד הפנים.
אברהם מיכאלי: עד איפה אתה יכול להיכנס?
דב צור: אני היום לא יכול להיכנס לחצר בכלל.
דב צור: מה שהוא אפשר לנו עכשיו זה להיכנס במקומות ספציפיים וזו פריצת דרך, להיכנס לתוך השטח הפרטי ולטפל בביוב.
דב צור: זה תקדים.
דוד ביטן: תן לו את הדוגמה של הבניין של הטרמיטים, למשל, שאנחנו לא יכולים לעשות כלום.
דני דנון: יש פרויקט שיקום שכונות, דוד, שיש שם תקציב מוגבל, אבל הוא כן מאפשר---
דוד ביטן: לא, אבל למשל יש בניין שהטרמיטים אכלו ואוכלים אותו לגמרי, וכל הבניין כמעט הוא אתיופים.