GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יצחק כהן: משרד החינוך, קודם כל תשקיעו במורים אתיופים, תשקיעו, כי אם אתם רוצים להילחם נגד סטיגמות, נגד הדעה והתפיסה של ההורים שאתיופים אינם שווים, זה בזה שתכניסו מורים יוצאי אתיופיה בבתי הספר שגם אין אתיופים שם.
יצחק כהן: אני כן הייתי רוצה לראות שיש פה מורה, לא רק מגשר חינוכי, מורה.
יצחק כהן: ובהחלט כן הייתי מבקש מיושב ראש הוועדה גם לראות אם אפשר לעשות דיון משותף עם ועדת החינוך בכנסת ולחשוב איך קודם כל בונים מנגנון שהתפקיד שלו זה לפקח שחוק התלמיד ואיסור האפליה מיושם, ושגם הרשויות המקומיות עושות שימוש מושכל בסמכות שיש להן לפזר את הילדים בצורה הוגנת.
דני דנון: לגבי העניין של מורה אתיופי, ביום שני, בלי נדר, נעביר חוק בכנסת לגבי שילוב יוצאי אתיופיה במגזר הציבורי, שזה יחייב גם את העיריות, אדוני ראש העיר, וגם את המוסדות שהם נתמכים, להעסיק יוצאי אתיופיה שכמובן עומדים בקריטריונים ויש רבים כאלה.
חיים בשארי: בתגובה לבחור, הוא טוען הילדים צריכים להשתלב.
חיים בשארי: הרי לפי מה ששמענו פה כולם ילדים טובים, כולם מצטיינים, כלומר אין שום בעיה, הם לא שונים מכולם.
חיים בשארי: קל להם להשתלב בעצם.
דני דנון: מוטי לוי, יושב ראש ועד השכונה, בבקשה.
דני דנון: יש יושב ראש ועד הורים נבחר?
דני דנון: נשמע את היושב ראש.
דני דנון: מוטי, בבקשה.
מוטי לוי: בזמנו בתהליך השיקום חיברו את דדו עם יוספטל, סדר גודל של 320 משפחות יוצאי אתיופיה.
מוטי לוי: זאת אומרת זה למעשה המסה שנמצאת היום בבית הספר וכמה עובדות.
מוטי לוי: אני מלווה את בית הספר הזה ב-25 השנים האחרונות, עוד כשמנהלת המחוז היתה מפקחת והיו שני מפקחים לפניה.
מוטי לוי: יש עובדה אחת שצריכה להיות ברורה, במקום שמגיעים עולים אתיופים, הוותיקים נוטשים.
מוטי לוי: אפשר לדבר פה מה שאתם רוצים, כמה שאתם רוצים, התהליך שקורה פה קורה בבית הספר המקביל בתוך השכונה, בבית ספר קיבוץ גלויות.
מוטי לוי: הוא בית ספר חילוני, הוא לא דתי, הילדים החליטו ללכת לבית ספר חילוני, מכניסים לתוך אזור הרישום שלהם, היום בכיתה א' יש נדמה לי 15 ילדים אתיופים, כבר ההורים מחליפים כתובות, עוברים דירה, נוטשים.
מוטי לוי: הדברים מתחילים בבסיס הבעיה כשהיום מגיעים לפה עולים חדשים וכולם מתרכזים באותה שכונה, משרד השיכון לא אומר 'בואו נגביל את הכמות', התושבים נוטשים בתים, לא כיתה, לא בית ספר, לא כלום, נוטשים את השכונה.
מוטי לוי: מחירי הדירות יורדים למחירי אפס.
מוטי לוי: בשכונת יוספטל, אנחנו מדברים על פתח תקוה, עיר בלי אבטלה, בלי בלי בלי בלי בלי, הבתים ירדו ל-300,000 שקל כשהגיעה הקהילה לשכונה.
מוטי לוי: הוותיקים חטפו הלם, הורידו את המחירים ונטשו, ממש היתה נטישה של כל האזור.
מוטי לוי: בזמנו של אולמרט הגיע לפה המנהל הכללי של משרד ראש הממשלה, הבטיח הבטחות, היה פה כמה שעות והלך.
מוטי לוי: מה אני רוצה להגיד לגבי בית הספר?
מוטי לוי: אני ישבתי בזמנו, כשמנהלת המחוז היתה מפקחת והביאו תלמידים, אמרנו יהיו 15%, 20%, 22%, 25%, אבל איפה היתה הבעיה?
מוטי לוי: הבעיה היתה בתקנים.
מוטי לוי: כשראינו שיש 39 תלמידים ועם עוד ילד אנחנו נשלים מורה ויהיה תקן לאותו מורה, אמרנו 'טוב, נקלוט עוד אחד ועוד אחד ועוד אחד' ובינתיים הוותיקים עזבו פה ונשארו רק תלמידים מתוך הקהילה, וזה היה בכדי לשמר את התקנים בתוך בית הספר כדי שיהיה אפשר ללמד.
מוטי לוי: ואז חשבנו גם משהו אחר, הגיעו אז עולים חדשים שהכניסו אותם לכיתה בגלל גיל, לא בגלל ידע.
מוטי לוי: הגיע ילד שצריך להיות בכיתה ד', הכניסו אותו לכיתה ד', הוא לא יודע לקרוא, לא לא לא ולא ולא, ואז החשיבה היתה אחרת, מה לעשות עם אותם תלמידים.
מוטי לוי: קודם כל לחזק אותם ולהביא אותם לאיזה שהיא רמה לימודית.
מוטי לוי: רמה לימודית כשאתה מדבר על איזה שהיא תפזורת, קשה מאוד.
מוטי לוי: אם ישימו ארבעה בכל כיתה, לא יתייחסו אליהם והם יישארו אנאלפביתים, ואז היתה חשיבה לקחת אותם בצורה מרוכזת, לתת לכולם מסות של לימודים, כל אחד בחלק שלו, לצמצם כיתות ל-20 תלמידים בכיתה וזה לא קיים בשום מקום.
מוטי לוי: אם אתה תראה את כל התהליך, אני אתן לך דוגמה מה קורה במתנ"ס.
מוטי לוי: מתנ"ס יוספטל, לא חייבים לא אחראים.
מוטי לוי: ברגע שהגיעה לשם הקהילה, ויושבים פה חבר'ה מהקהילה, הוותיקים לא נכנסים לתוך המתנ"ס.
מוטי לוי: היום מה קורה?
מוטי לוי: הוותיקים מרגישים פגועים שהם לא יכולים להיכנס למתנ"ס, למה?
מוטי לוי: כי כל הפעילויות של הקהילה האתיופית סובסדו על ידי העירייה.
מוטי לוי: באו הוותיקים, שלפני זה הם היו אנשי שיקום שכונות, שהם סובסדו, לקחו את התקציבים שלהם והעבירו אותם בסדרי העדיפויות לטובת הקהילה.
מוטי לוי: גייסנו כסף מארצות הברית לטובת הקהילה וזה לא הגיע לתושבים הוותיקים שנשארו כי הם לא הצליחו לברוח מאותה שכונה.
מוטי לוי: זאת אומרת אנחנו מדברים על משהו שהוא מורכב עמוק והוא בעיה מאוד קשה, שצריך לראות בראייה הרחבה, איפה מתחילים ואיפה זה מסתיים.
מוטי לוי: אני מתעסק גם בגני הילדים בתוך השכונה.
מוטי לוי: אז קבעו איזה שהוא מדד של שליש ושני שליש.
מוטי לוי: ככה סיכמו, בשכונה שאני נמצא בה.
מוטי לוי: באים הורים ואומרים לי 'תגיד לי, אתה לא תחייב אותי לנסוע, לא רוצה לנסוע, אני רוצה להיות פה'.
מוטי לוי: אני אומר לו 'תקשיב, זה לטובתך', הוא אומר לי 'לא, אתה מדבר איתי בגלל שאני שחור', מה תעשה עם התשובה הזו?
מוטי לוי: וההורים מדברים ככה.
מוטי לוי: זאת אומרת השטח מדבר אחרת, הוא לא מדבר כמו מה שאומרים פה בתוך הדיונים.
מוטי לוי: וחלק מהאנשים גם חושבים אחרת, שהם כן מוכנים לנסוע.
מוטי לוי: זאת אומרת שיש משהו שצריך לווסת אותו, זה לא שחור ולבן.
מוטי לוי: כל מה שנגיד פה לא יהיה מאה אחוז כן וגם לא יהיה מאה אחוז לא, צריך לעשות איזה שהן התאמות ולתפוס את ה-80%.
מוטי לוי: אני רוצה עוד דבר אחד, שמה שנעשה פה בתוך בית הספר, עניינית, לא קיים בשום מקום בארץ ברמת ההשקעה, הרצינות, החמימות, הבית וכל מה שאתה שמעת.
חללה נדב: אני אחד מההורים.
חללה נדב: רציתי להגיד משהו.
דני דנון: יש לך ילדים בבית הספר היום?
חללה נדב: למדו פה, אבל בגלל הבעיה הזאת הפסקתי.
דני דנון: איפה הילדים שלך לומדים?
חללה נדב: כשלמדו הגדולים פה, אני המשכתי באותה תחושה לא טובה.
חללה נדב: הילדים שלי גם בתחושה לא טובה.
חללה נדב: אני מכבד את המורים ואת המורות, באמת שלא ייפגעו ממה שאני אומר, הילדים שלי למדו כאן, אבל אני---
קריאה: והגיעו להישגים.
חללה נדב: אחד ההורים שהובלתי את בית הספר בשיתוף פעולה עם המורים בוועד ההורים עד תשע שנים, אני צריך לתת רמז בגלל החברה הזאת בפתח תקוה שיוצרת את הבעיה הזאת, לא הילדים ולא ההורים ולא המורים, החברה עצמה, כולם מסתובבים סיבוב לכסות משהו אבל זה לא יעזור, מה שרציתי להגיד לכם, בפתח תקוה עשינו שתי הפגנות גדולות, לא להסתיר את הדברים האמיתיים.
חללה נדב: למה יצאנו להפגנות כאלה כל כך שהגענו עד ירושלים?
חללה נדב: 200 ילדים היו רשומים לבנות להם מקום אחד במיוחד, במקביל, כמו 'נר עציון'.
חללה נדב: יש לי חבר כאן, עשינו הפגנות, הובלנו שלושה פעילים, מנענו את פתיחת בית הספר הנוסף.
דני דנון: איפה בית הספר היה אמור להיות?
חללה נדב: היו דיונים, לא יודעים איפה יהיה.
חללה נדב: מנענו את זה, עדיין המצב מתקתק, גם עכשיו נעשה עוד פעם, בקיץ הבא, יכול להיות, אם לא ייפתר הבעיה הזאת בצורה כזאת, נעשה הפגנה נוספת יותר גדולה.
דני דנון: מה אתה רוצה?
דני דנון: מה היית רוצה שיקרה?
חללה נדב: מה אני רוצה?
חללה נדב: קודם כל הנהלת העירייה שנותנת יד שאנשים ותיקים ישראלים שיילכו איפה שהם רוצים, העדה האתיופית לא יכולה ללכת איפה, אתה פה, אתה פה, זה הבעיה, אבל לאלה יש אפשרות לברוח מפה וללכת לרשום את הילדים שלהם במקום אחר.
חללה נדב: לנו, לעדה האתיופית, אתה עולה חדש, אין לך מקום, המקום שלך מיועד כאן, זו הבעיה.
חללה נדב: כאן אנחנו צריכים לפתור את הבעיה.
חללה נדב: אם אזור הרישום... בבניין הזה יש שני אתיופים, השאר ישראלים ותיקים, אז למה הילדים שלהם---
דני דנון: תודה, סליחה.
דני דנון: יושב ראש הוועד בקצרה.
דני דנון: הילדים שלך באיזה כיתות לומדים פה?
יואב טללה: מה שרציתי להגיד בקצרה, למרות שכולם דיברו, גם אני יושב ראש ועד ההורים בשנתיים האחרונות, ארבעה הילדים שלי למדו פה, אז בזמנו היו מעורבבים, ישראלים ואתיופים.
יואב טללה: עכשיו מה קורה?
יואב טללה: בית הספר בזמנו היו הרבה אנשים, כמו שדיברו, עולים חדשים לפני 10 שנים, 12 שנים, אז באו, בגלל שמחיר הדירה היה זול.
יואב טללה: אז אלה שוותיקים מכרו והלכו, מי נשאר?
יואב טללה: העולים החדשים.
יואב טללה: הילדים האלה באמת כמעט...
יואב טללה: קודם כל בית הספר משתייך למקום הקרוב לך, את האמת, רציתי לשלוח את הבן לבית ספר רחוק, אבל יש לי קרוב, לא משנה לי אתיופי לא אתיופי, מה שחשוב היה שהיינו הורים לילדים.
יואב טללה: הילדים העולים נרשמו פה, אני לא יודע אפילו הגיל שלהם, כמו שמישהו דיבר, תאמינו לי, אם היו הולכים לבית ספר אחר, אני לא חושב שהם היו מצליחים.
יואב טללה: אם היו העולים החדשים שלומדים פה וגרים מסביבי הולכים לבית ספר, היו, תאמין לי, מכשילים אותם, היו שולחים אותם ל---
קריאה: לחינוך מיוחד הוא מתכוון.
יואב טללה: תאמין לי, מכל הלב אני מדבר.
דני דנון: הסגן שלך מסכים איתך, או שזו עמדה שונה?
עמיאל קינן: אני רוצה לדבר על משהו אחר.
עמיאל קינן: אני פה בשלושה כובעים.
עמיאל קינן: קודם כל אני מלמד בישיבה של הרב שי פרון, שהזכירו אותו לא מעט פעמים, אני מחנך, 22 שנים במערכת, זה כובע ראשון שלי.
עמיאל קינן: אני קולט מפה תלמידים לשם.
עמיאל קינן: תלמידים מצוינים, אין כמותם.
עמיאל קינן: יש לי תלמידים אתיופים בכיתות שלי, זה דבר ראשון.
עמיאל קינן: דבר שני, בכובע השני שלי אני בוועד ההורים, אני יושב ואני רואה מה עושים בתכנונים ובזה---
דני דנון: יש לך ילדים בבית הספר?
עמיאל קינן: כן.
עמיאל קינן: הכובע השלישי שלי, אני אבא לבן בבית הספר.
עמיאל קינן: אשתי לא אתיופית ואני לא חשוד כאתיופי.
עמיאל קינן: אני החלטתי שהבן שלי ילמד כאן
עמיאל קינן: ולפני שהבאתי אותו לכאן בדקתי והפכתי להם את הספרים ובדקתי את התכניות שלהם, ואני יודע לבדוק תכניות לימודים, אין דברים כאלה.
עמיאל קינן: ההשקעה והמשאבים...
עמיאל קינן: אמרתי, למה שהבן שלי לא ייהנה מזה?
עמיאל קינן: וכשבאתי לרשום את הבן שלי, הסתכלו עליי כאילו נפלתי מהירח, שאלו כזה אחד את השני שם במשרד, 'הוא בטוח במה שהוא עושה?
עמיאל קינן: ' חשבו אולי יש פגם בבן שלי, אולי משהו.
עמיאל קינן: מה זה הסטיגמות המכוערות האלה?
עמיאל קינן: יש לי ילד מאושר, אתם יכולים לראות אותו בכיתה א', אין מאושר ממנו.
עמיאל קינן: יש לי חמישה ילדים, אני לא גר בשכונה, הבן שלי מגיע לפה בהסעה וזה מבחירה.
עמיאל קינן: זה בית ספר מצוין, ואני גר בשעריה.
דני דנון: אנחנו רוצים לסיים ואנחנו נלך לראות את הכיתה של הבן שלך.
עמיאל קינן: אני לא רק נאה דורש.
עמיאל קינן: בישיבה שבה אני מלמד אנחנו יזמנו שתי תכניות.
עמיאל קינן: אני הפרויקטור, בגלל שאני גם נציג של בית הספר וגם אבא, אז אני פרויקטור, אנחנו עושים פה תכנית לשנה הבאה שלא יהיו רק 11 תלמידים שאתם תשאלו כמה מהם מצוינים או לא מצוינים, כולם יהיו מצוינים.
עמיאל קינן: כל התלמידים יהיו פה מצוינים כי אנחנו עושים את זה בשילוב עם הישיבה שלנו.
דני דנון: אנחנו חייבים לסיים.
דני דנון: אני אתן דקה לכל אחד.
דני דנון: מר קוטלר, בבקשה.
שלום קוטלר: קודם כל אני יושב ראש מוקד הקליטה בפתח תקוה וגם מועצת העיר.
שלום קוטלר: אני עובד כבר שנתיים עם המערכת הזאת, יש המון בעיות, אבל הבעיות העיקריות זה הקשר בין המבוגרים לצעירים.
שלום קוטלר: כל עולה חדש חווה את הדבר הזה.
שלום קוטלר: אפילו ראש העיר ואני למדנו בפנימיות והיינו באינטגרציה כוללת שצריך לקיים פה.
שלום קוטלר: יש שאיפה גדולה מאוד של ציבור יוצאי אתיופיה.
שלום קוטלר: .. יש להם המון בעיות, אחת מהם זה הוותיקים מול הצעירים, אבל אחד הדברים החשובים זה הנושא של אינטגרציה והרצון להשתלב כמה שיותר בתוך המערכת.
שלום קוטלר: לא בושה לדבר על כור ההיתוך של תקופת בן גוריון, תאמינו לי, לא יקרה שום דבר אם יעשו---
אברהם נגוסה: קודם כל אני רוצה לברך את המנהלת והמורים, הם משקיעים בילדים באהבה, על כל המאמצים.
אברהם נגוסה: יחד עם זאת בלי לפגוע, מה שעושים פה למען הילדים, אנחנו צריכים, בלי לפגוע ברצון של חלק מההורים, אני חושב שיש פה מדינה, יש עירייה ומדינת ישראל כמדינה קולטת עלייה, יש תפיסה של קליטה וזה האינטגרציה ולא סגרגציה.
אברהם נגוסה: זה מבחינת הקליטה ואינטגרציה.
אברהם נגוסה: מה שעושים פה הוא בניגוד לתפיסה הזאת.
אברהם נגוסה: שתיים, בתפיסת החינוך, אני חושב שהחינוך זה לא רק שילד מקבל 90 במתמטיקה או באנגלית.
אברהם נגוסה: אני חושב שהחינוך הוא הפיתוח, ההעצמה האישית, שינוי הדימוי העצמי והחברתי.
אברהם נגוסה: פה הילדים אמרו חד משמעית, זה פוגע בהם כשהם הולכים לבית ספר אחר, להשתלב במקום אחר.
אברהם נגוסה: היו במרכז קליטה, היו לבד, הגיעו לפה לבד, עכשיו גם עוד קליטה מחכה להם בתיכון.
אברהם נגוסה: לכן אני חושב, גם בתפיסת קליטת העלייה, אנחנו טועים פה, צריך שינוי.
אברהם נגוסה: אני חושב שזה לא המנהלת או המורים, הכתובת היא משרד החינוך והעירייה, כי הולכים בניגוד לתפיסת החינוך ולתפיסת קליטת עלייה במדינת ישראל.
חנה דובקין: קודם כל מה שראינו כאן היה מאוד מרשים.
חנה דובקין: מה שאני חושבת, שאינטגרציה זה בהחלט מה שצריך להיות, אבל לצערנו, וגם מניסיון, אני אחראית על תחום חינוך, חברה ותרבות בפרויקט אתיופיה, ואני רואה בכל מרכזי הקליטה, יש בתי ספר טובים שמי שעומד בראש בית הספר יש לו באמת תפיסה שראינו כאן, והתפיסה הזאת נותנת לילד חוויה של דימוי עצמי וחיזוק ושילוב נכון.
חנה דובקין: גם זה שילד יכול לעמוד כאן ולהגיד בביטחון, 'הייתי בוחר באינטגרציה', זה בא ממקום שהוא עבר תהליך עם ההורים, עם המורים, עם הפיתוח.
חנה דובקין: אם לא נעשה שום דבר בנושא של החברה הישראלית, בתוך בתי הספר, נכניס לתוך אינטגרציה מנהל שלא רוצה ילדים אתיופים או לא מאמין ביכולות שלהם, לא עשינו כלום, כי החוויה תהיה כישלון, ואז כשהוא יתקדם הוא ייכשל.
דני דנון: כם אני אקריא את הודעת הסיכום של הוועדה.
דני דנון: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות של הכנסת קיימה ישיבה בבית ספר ממלכתי דתי 'נר עציון' בפתח תקווה.
דני דנון: הוועדה התרשמה מעבודת הצוות, מסירות הצוות החינוכי וכל המערך התומך הפועלים למען הצלחת התלמידים.
דני דנון: למרות ההשקעות הרבות והתוצאות החיוביות, יש לקיים הכרעה ערכית לגבי עצם קיומם של בתי ספר המורכבים אך ורק מיוצאי אתיופיה.
דני דנון: הוועדה קוראת לעיריית פתח תקוה להעמיק את פעילות ההסברה ומתן תמריצים לעידוד הורים לשלוח את ילדי הגנים לאזורים אחרים.
דני דנון: הוועדה תקיים דיון משותף עם ועדת החינוך של הכנסת, זה יהיה בכנסת, זה לא יהיה פה, שייוחד להיערכות עתידית של משרד החינוך לטיפול בסוגיה חשובה זו.
דני דנון: אנחנו עכשיו עושים סיור קצר ואני מודה לכל הגורמים שהגיעו היום.
דני דנון: בוקר טוב לכולם, אנחנו פותחים ישיבה של ועדת העלייה, קליטה ותפוצות ברמת גן, בבית הספר בליך ברמת גן.
דני דנון: אני מודה לעיר העיר, למנהל.
דני דנון: כבר הייתי פה.
דני דנון: דרך אגב, אני בוגר בית הספר ולא תכננתי את הישיבה פה.
דני דנון: אני ראיתי את זה בסדר יום.
דני דנון: שאלתי את דנה, מה קרה בבליך?
דני דנון: היא אומרת לא, ככה העירייה, אדוני ראש העיר, ביקשה, ואני שמח לראות את האולם המשופץ.
דני דנון: אני זוכר שעוד היו פה בלטות שזזו, ואני מאוד שמח לראות תוצאות של בית הספר ושל העיר.
דני דנון: אנחנו דנים בנושא עלייה וקליטה, ואני שמח לראות פה כתלמיד, כבוגר, לראות תלמידים בחוץ.
דני דנון: יש לי בהחלט זיכרונות מאוד טובים מהאולם הזה ומהמקום הזה נקרא רמת גן ובית הספר בליך.
דני דנון: אני אשמח לפתוח, אבל אני הבנתי שיש הופעה מוזיקלית לפני שאנחנו מתחילים.
דני דנון: הופעה מוזיקלית.
דני דנון: כל הכבוד.
גיל פרג: לפני שנפתח, הבנתי שגיל, מנהל בית הספר, רוצה לפתוח.
גיל פרג: אחרי זה אנחנו נפתח את הדיון בנושא העירוני.
גיל פרג: אז ראשית, ברוכים הבאים.
גיל פרג: ממש שתי דקות על בית הספר למי שלא מכיר את בית הספר שלנו.
גיל פרג: אז בבית הספר בליך שנוסד בשנת 1959, חגגנו בשנה שעברה יובל להיווסדו, לומדים היום 1,871 תלמידים, ואפרופו ועדת קליטת עלייה, מתוכם 25 עולים שעלו בשנתיים-שלוש האחרונות למדינת ישראל.
גיל פרג: מחצית מן העולים מגיעים ממדינות המערב, אירופה המערבית וארצות הברית, ומחציתם ממדינות חבר העמים, אוקראינה, לטביה, אזרבייג'אן וממקומות נוספים.
גיל פרג: הם כמובן משולבים באופן מלא בתוך בית הספר וזוכים לכל התמיכה שהם צריכים, והם מצליחים יחד עם שאר חבריהם.
גיל פרג: בבית הספר מלמדים 200 מורים.
גיל פרג: בסך הכול ההישגים של בית הספר בכל השנים, לשמחתי הרבה גם בשנים האחרונות, הולכים ועולים בכל הפרמטרים.
גיל פרג: אני אציג אולי שניים-שלושה דברים.
גיל פרג: ראשית, הנושא של זכאות לבגרות.
גיל פרג: בשנים האחרונות בית הספר עולה מדי שנה באחוז אחד.
גיל פרג: אנחנו נמצאים כרגע למעלה מ-90% זכאות לבגרות, וחשוב להדגיש, וזאת גם נקודה חשובה, אני חושב דווקא לוועדה הזאת לשמוע.
גיל פרג: תוך אכיפה מוחלטת של ההנחיה של ראש העיר לאי-הנשרה.
גיל פרג: אנחנו בשנים האחרונות לא מנשירים תלמידים מבית הספר.
גיל פרג: למעשה אפס אחוזי הנשרה מבית הספר.
גיל פרג: כל תלמיד שנכנס, נשאר בבית הספר בכיתה ט' גם אם הוא מתקשה בלימודים.
גיל פרג: יסיים אצלנו את הלימודים, ועם התלמידים הללו אנחנו מצליחים להגיע ל-90% זכאות לבגרות ואף למעלה מכך.
גיל פרג: פתחנו את הנושא של חינוך מיוחד בשנים האחרונות בבית הספר.
גיל פרג: לצד העניין הזה, לצד ההישגים הלימודיים, חשוב לציין אני חושב גם את הנושא של ההישגים הערכיים וכל מה שקשור לאחוזי הגיוס הגבוהים מאוד של תלמידים מבית הספר גם לצה"ל בכלל, 100% גיוס למעשה, ואחוזים גבוהים מאוד לשירות איכותי ושירות קרבי, ומה שהתפרסם מאוד בשנתיים-שלוש האחרונות, על כך אנחנו גאים מאוד, שבית הספר הוא בין בתי הספר הבולטים ביותר בארץ מבחינת אחוז הבוגרים שיוצא לקצונה.
גיל פרג: אנחנו מדברים על ממוצע של 18% מהבוגרים שלנו שמגיעים לקצונה.
גיל פרג: זה נתון כמעט חסר תקדים, בוודאי בסדר גודל של בית ספר כמו שלנו.
גיל פרג: עוד נקודה אחרונה שקשורה לחינוך ובוגרים, זה הנושא של היציאה לשנת שירות.
גיל פרג: אחד מהדברים שבית הספר עוסק בו מאוד מאוד וחזק, זה הקשר עם תנועות הנוער.
גיל פרג: בזכות זה אנחנו רואים מגמה חדשה בבליך בשנים האחרונות.
גיל פרג: כיום 40-50 תלמידים מדי שנה יוצאים לשנת שירות, וזה דבר שהוא לא מובן מאליו, בעיקר כשחושבים על האוכלוסיה שממנה הם באים.
דני דנון: דרך תנועות הנוער הם יוצאים?
גיל פרג: דרך תנועות הנוער, בעיקר דרך תנועת הצופים.
גיל פרג: זה דבר שאנחנו מאוד מעודדים אותו.
גיל פרג: כמובן שצריך לציין במילה אחת את הנושא של התרומה העירונית לכל מה שקורה בבית הספר.
גיל פרג: חבר הכנסת דנון הזכיר את ההשקעה בתשתיות, וכל מי שמכיר איך האולם הזה היה נראה לפני חצי שנה, מבין היטב על איזה סדר גודל של השקעה, והדבר הזה נעשה כמובן בכל בתי הספר בעיר, אבל בבית הספר שלנו מרגישים תמיכה בסכומים אדירים, בתשתיות, אבל לא רק בתשתיות, אלא גם בשעות תגבור.
גיל פרג: לשמחתי הרבה אנחנו לא נדרשים לגבות שעות תל"ן, כפי שזה מכונה בהרבה מקומות אחרים, מההורים.
גיל פרג: ההורים לא משלמים כאן על תוספת שעות, ויחד עם זאת אנחנו יכולים לקיים כאן מסגרת לימודים עם כיתות מצומצמות ומתוגברות, בזכות מאות שעות שהעיר מקצה לבית הספר שלנו.
גיל פרג: זהו, אנחנו מאוד שמחים שאתם איתנו, ושמחים במיוחד לאחר את הבוגר שלנו.
דני דנון: אדוני ראש העיר, בבקשה.
צבי בר: אני אעשה את זה קצר, ואני אומר גם לך, ברוך הבא.
צבי בר: אני רוצה להציג את החבורה שכאן, מימין לשמאל.
צבי בר: ליאורה, שהיא מתעסקת בלהקות.
צבי בר: יש פה להקה שצריכים לטפח אותה.
צבי בר: צריכים לשלוח אותם למוסקווה ולכנסת.
צבי בר: הם שרים גם אידיש, גם רוסית וגם עברית, וראיתם את האינטגרציה על הבמה.
צבי בר: --- סגן ראש העיר, רונית, יו"ר ועד ההורים.
צבי בר: ליאורה הייתה ועד הורים.
צבי בר: נודלמן, הוא אבי רעיונות פוריים בעיר.
צבי בר: למשל, יש לנו בית ספר לאדריכלות מכיתה א'.
צבי בר: זה רעיון שהעתקנו אותו מפל זה ברוסיה, וזה רץ, שלא לדבר, תשמע מאלכס סקירה, שזה נבע מההתעקשות של נודלמן.
צבי בר: לא הכול אנחנו יודעים.
צבי בר: יש הרבה דברים שבאים מלמטה.
צבי בר: כמובן ראש האגף ומירה וגיל שעושה כאן דברים מדהימים בבית הספר.
צבי בר: זה רק פן קטן, מה שאתה רואה כאן, במקום המדהים הזה.
צבי בר: אני רוצה לומר לגבי העלייה.
צבי בר: יש לנו כ-13,000 איש.
צבי בר: הם שינו את פני העיר.
צבי בר: להם, אם מבינים שהם עזבו מולדת, של נהרות ויערות ומקומות, והשאלה מה הם קיבלו כאן במדינת ישראל, את השלב הזה אנחנו עוברים, וכרגע עובדים על אינטגרציה, ואתה תראה בסקירה שאני לא רוצה לגזול מזמנם של אחרים, יכול להיות שאפשר חלק גדול כמובן להעתיק.
דני דנון: אנחנו נראה את הסקירה.
דני דנון: אלכס, בקשה.
אלכס שמידט: בוקר טוב לכולם.
אלכס שמידט: שמי אלכס שמידט, אני מנהל היחידה לטיפול בתלמידים עולים ובני עולים.
אלכס שמידט: תיכף אני אציג לכם את היחידה, אבל כמה מילים אולי גם על עצמי.
אלכס שמידט: כמה מילים על עצמי.
אלכס שמידט: אני עליתי לארץ בשנת 97' במסגרת פרוייקט נעל"ה, נוער עולה לפני הורים, לקיבוץ יקום, איפה שגדלתי.
אלכס שמידט: סיימתי בית ספר, התגייסתי לצבא, שירתתי כלוחם בחיל הים, לימודים.
אלכס שמידט: אני התחלתי לעבוד בשנת 2005 במועדון נוער, מועדון מוגדר לגילאים 14-18, לנוער בסיכון.
אלכס שמידט: רובם עלו לארץ כבר לפני 20 שנה.
אלכס שמידט: היו גם חבר'ה שהם ממש היו עולים חדשים וטריים.
אלכס שמידט: מה שהיה משותף לכולם,אי השתלבותם מבחינה חברתית ולימודית בקבוצת השנים שלהם.
אלכס שמידט: עבדנו איתם קשה, אבל מה שראינו ולמדנו, שבמסגרת מוקנית, טובה, שמטפלת ולומדת על אותם עולים ויכולה לקדם אותם, היא בעצם זאת שיכולה לעשות עבורם דברים טובים, ואנחנו ראינו שרובם התגייסו לצבא וממשיכים היום כאן בעיר, אחרי שהם השתחררו.
אלכס שמידט: אנחנו עכשיו נעבור בעצם למצגת.
אלכס שמידט: אנחנו נתחיל עם סרטון, ממש 40 שניות, להראות לכם את הפעילות, ואז את המצגת.
אלכס שמידט: מוקרן סרטון.
אלכס שמידט: אנחנו בעצם נתחיל במצגת.
אלכס שמידט: היחידה נקראת היחידה לטיפול בתלמידים עולים ובני עולים, וגם חשוב גם המושגים שיש בתוך ההגדרה.
אלכס שמידט: תלמידים עולים ותלמידים שלא נולדו בארץ, ובני עולים, תלמידים שנולדו להורים עולים, אבל ממשיכים---- להשתלב מבחינה חברתית ולימודית.
אלכס שמידט: אנחנו נתחיל באמת עם השקף הבא, עם הסקירה שקיימת----, חלקם עולים לפי ארצות המוצא.
אלכס שמידט: כמו שגם ראש העיר הזכיר, יש לנו---- עולים, זה כמעט 11% מאוכלוסיית העיר, והחלוקה שלהם היא מברית המועצות לשעבר, כמעט 14 אלף, כשמתוכם יש חלוקה, 634 יוצאי קווקז ו-1,293 יוצאי בוכרה.
אלכס שמידט: כל היתר, אתם גם רואים, יש לנו צרפתים, ארצות הברית, ארגנטינה ואחרים.
אלכס שמידט: זה החלוקה שלנו.
אלכס שמידט: שקף הבא, בעצם התפלגות התושבים עולים לפי הגילאים.
אלכס שמידט: כאן אנחנו נתעכב טיפה.
אלכס שמידט: כמו שאתם רואים, יש לנו ילדים ונוער, שזה ביחד קרוב ל-1,000 צעירים.
אלכס שמידט: בעיר רמת גן יש קרוב ל-4,000.
אלכס שמידט: בוגרים וקשישים, זה כמו שאתם רואים, ביחד 12,000 תושבים.
אלכס שמידט: יש לנו ממש הרבה צעירים.
אלכס שמידט: שקף הבא.
אלכס שמידט: בעצם היחידה הוקמה כדי לטפל בתלמידים עולים ובני עולים, והדבר היפה שקרה בעצם בעיר רמת גן, וגם גיל באמת הזכיר, שכל מסגרת שבהם יש תלמידים עולים, גני ילדים, בתי ספר יסודי ותיכונים, יש נציג בתוך בית הספר שיודע מה מצבם של העולים.
אלכס שמידט: הוא יודע מבחינת הלימודים, מבחינה חברתית.
אלכס שמידט: גם מטפל במשפחות.
אלכס שמידט: יש גם תמיכה מטעם בית ספר.
אלכס שמידט: יש עובד שהוא עובד טיפולי חינוכי, שתומך באותם הורים, ילדים וצוות חינוכי בתוך בית הספר, להתקדם ולהגיע להישגים גבוהים.
אלכס שמידט: החלוקה, אתם רואים, גני ילדים.
אלכס שמידט: היחידה מטפלת ברצף.
אלכס שמידט: אנחנו רואים את התלמיד כשהוא נכנס למערכת החינוך בעיר רמת גן בגיל 3 והוא מסיים בגיל 18.
אלכס שמידט: אנחנו רואים אותו בעצם ברצף, שהוא מתחיל מגני ילדים.
אלכס שמידט: יש לנו ב-26 גנים עירוניים-----, בתי ספר יסודיים, 650 תלמידים.
אלכס שמידט: בבתי ספר על יסודיים, 340.
אלכס שמידט: בעצם אנחנו רואים את הרצף של התלמידים וגם רואים את המשפחות.
אלכס שמידט: הכי חשוב המשפחות, שלא תמיד, למרות שאני כבר 20 שנה בארץ, לא תמיד יודעים מה המצב שלהם, איך הם צריכים להתנהל מול המסגרות, ואנחנו בעצם אלה שעוזרים ותומכים בהם.
אלכס שמידט: זה המטרה של יצירת התנאים להתאקלמות מיטבית מגן הילדים ועד התיכון.
אלכס שמידט: אני אעבור קצת במהירות על היעדים, ואנחנו נתעכב בתוכניות.
אלכס שמידט: בעצם אנחנו עומדים בכל היעדים.
אלכס שמידט: אז צמצום פערים בחינוך בגיל הרך.
אלכס שמידט: יש לכם כאן באולם חוברת, שבחוברת אתם רואים את כל הדברים שאני אומר לכם, יותר בהרחבה.
אלכס שמידט: הנשירה היא כבר מתחילה בגיל מאוד מאוד צעיר.
אלכס שמידט: אנחנו רואים את זה כבר בגיל הרך.
אלכס שמידט: יש נשירה.
אלכס שמידט: אחוז הילדים עולים הוא יותר גדול מאחוז החבר'ה שנולדו בארץ---- מבחינת---- בתוך המסגרות.
אלכס שמידט: אז יש גם----- לגישה באינטרנט.
אלכס שמידט: יש אתר שפועל בשלוש שפות והוא תמיד מעדכן את האוכלוסיה.
אלכס שמידט: טיפול וייעוץ למשפחות.
אלכס שמידט: בעצם יש לנו צוות מקצועי, שיש תחום טיפולי, חוג חברתי, שהוא מאוד חשוב למשפחות.
אלכס שמידט: יש להן כתובת, הם יכולים להגיע ולהתייעץ בכל נושא.
אלכס שמידט: סיוע בלימודי שפה העברית בבתי ספר, מעונות הילדים, בשעות הבוקר.
אלכס שמידט: כאן אני ממש אתעכב.
אלכס שמידט: בעצם מדובר על זה שתלמידים עולים, אחרי שהם עולים לארץ, יש להם רק שנה שהם מקבלים תמיכה ממשרד החינוך, ואנחנו יודעים שבשנה הזאת הם מקבלים לא רק בשעות, ובעצם השעות האלה לא ממש מספיקות להם להשתלב.
אלכס שמידט: אנחנו יודעים שלקרוא שפה צריך 5 שנים לפחות.
אלכס שמידט: אז כאן עיריית רמת גן יזמה פרוייקט שהוא נקרא טיפול לימודי מגן הילדים עד בתי ספר תיכוניים.
אלכס שמידט: מטעם היחידה עובדים 20 מורים שעוברים הכשרות----, בשפה שנייה ובעוד תחומים רבים, בהם בעצם עושים תגבורים גם לבני עולים.
אלכס שמידט: אנחנו לא נותנים תגבורים לתלמידים עולים.
אלכס שמידט: תלמידים עולים בשנה הראשונה, הם מקבלים ממשרד החינוך.
אלכס שמידט: אנחנו בעצם עוד נותנים עזרה לאותם תלמידים שהם כבר שנה שנייה, שלישית, רביעית ואפילו נולדו בארץ.
אלכס שמידט: כאן הזכירו בעצם תנועות נוער.
אלכס שמידט: התלמידים ברמה ארצית, התלמידים עולים לא באים לתנועות נוער.
אלכס שמידט: גם ברמת גן אנחנו יודעים על זה אני בהמשך אפרט מה אנחנו עושים כדי להביא את התלמידים עולים ובני עולים לתנועות נוער.
אלכס שמידט: כאן ברמת גן אנחנו יודעים על זה, ואנחנו רוצים להביא אותם.
אלכס שמידט: אני בהמשך אפרט מה אנחנו עושים כדי להביא את התלמידים עולים ובני עולים לתנועות נוער.
אלכס שמידט: כמו שאתם רואים, אנחנו מתחילים עם פעילויות מרכזיות של היחידה.
אלכס שמידט: מתחילת השנה אנחנו פתחנו---.
אלכס שמידט: בעצם אותן משפחות שהן באו אלינו או שאנחנו באים אליהן הביתה אם יש צורך, מנהלים איתם שיחות בכל מה שנדרש.
אלכס שמידט: מדברים על מצב הלימודים, על כל הדברים.
אלכס שמידט: בעצם למשפחות יש כתובת וצוות מקצועי שנותן להן מענה.
אלכס שמידט: הצוות מורכב מאנשי הוראה, טיפול וחינוך, שזה שלושה דברים שמשלבים את כל הפעילות.
אלכס שמידט: יש לנו עשרים מורים שהם באים יום יום ונותנים תמיכה לאותם תלמידים.
אלכס שמידט: חשוב להגיד גם, יש מעקב אחרי הפרויקטים האלה וגם על הפרוייקט הזה במיוחד יושבים עם צוות בית ספר ביחד עם המורה ועם נציגי היחידה, ומסתכלים על כל ילד, איך הוא מתקדם.
אלכס שמידט: נגיד אפילו בבית ספר יש תלמיד אחד, אז הוא מקבל את התמיכה.
אלכס שמידט: אנחנו לא מסתכלים על כמות, מסתכלים ממש על איכות.
אלכס שמידט: הפעלת מרכזי למידה ואולפנים ללימודים.
אלכס שמידט: הפרוייקט הוא בשיתוף עם המשרד לקליטת עלייה, שני מרכזים, ואנחנו לאחרונה פתחנו את המרכז השלישי.
אלכס שמידט: כל מרכז הוא גם מאוד ייחודי, הוא נותן מענה ל-95 תלמידים עולים ובני עולים.
אלכס שמידט: נגיד אנחנו מדברים על ויצמן, על בית ספר ויצמן שנמצא בשכונת קריניצי, והוא נותן מענה לאותם תלמידים ולעולים שגרים במעונות של תל השומר, אז אותם ילדים מקבלים תמיכה לימודית ותמיכה חברתית.
אלכס שמידט: תמיכה חברתית הם מקבלים מתנועת נוער צופים שיושבים בתוך השכונה ומפעילים את הפרויקטים החברתיים.
אלכס שמידט: גם כמובן יש גם מתנדבים מתוך השכונה.