GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מרים פיירברג: דרך אגב, אולפן עקיבא הפסיק לפעול אז לקחנו על עצמנו הפעלה של אולפן ואנחנו מפעילים את זה ברמה גבוהה וכאן המקום לומר תודה לג'ורג' שנלחם, גם בנו, כדי לא לוותר על הנושא של האולפן.
מרים פיירברג: עוד 13 מיליון שקלים זה הרווחה, סך הכל זה 23 מיליון שקלים לא כולל החינוך.
מרים פיירברג: זו העלות של עיריית נתניה.
מרים פיירברג: 20 מיליון שקלים עולה לי חוף הים, אין לי הכנסה ממנו, אפילו אגורה, חוף הים פתוח לרחצה לכל תושבי אבן יהודה, כפר יונה, כל היישובים, רעננה, כפר סבא, שאין להם את ההוצאה הזאת.
מרים פיירברג: יש לך 20 מיליון שקל ים, שמדינת ישראל לא משפה אותך.
מרים פיירברג: יש לך 23 מיליון שקלים, ואם אני אקח גם את החינוך אנחנו מגיעים כמעט ל-30 מיליון שקלים עלות בגין קליטת עלייה, שמדינת ישראל לא משפה אותך.
מרים פיירברג: ואז לפעמים זורקים לך עצם של כמה אלפי שקלים של משרד הקליטה, ואז אומרים לנו 'עזרנו לכם', זה הרי לעג לרש, זו בדיחה.
מרים פיירברג: שוב, אני באה ממקום שאני אומרת שלנו יש את הרצון, יש את האהבה לבני אדם, יש לנו את החום להעניק להם, יש לנו את החיבוק, תושבי נתניה ידועים כאנשים חמים, אנשים שבעצמם נקלטו, הם יודעים מה זה עולה חדש, הם מוכנים לתת, אבל תנו לנו את הסיוע לקלוט אותם בצורה יותר טובה, תנו לנו את המשאבים כדי לאפשר מתן כל אותם צרכים שהם נזקקים להם.
מרים פיירברג: הלוואי שיכולתי לעשות עוד פרויקטים.
מרים פיירברג: יש לנו פרויקט, למשל, של צעירים אתיופיים שנעשה יחד עם סלקום.
מרים פיירברג: יש לנו שתי להקות, להקת 'קפה שחור' ויש לנו 'שחור ישראלי'.
מרים פיירברג: שתי להקות שמופיעות בעולם וזה פשוט מרגש בצורה בלתי רגילה.
מרים פיירברג: זה דבר מרגש, זו תופעה נפלאה.
מרים פיירברג: החבר'ה האלה, יש להם מקום ללכת, במקום לבלות ברחובות הם מגיעים לשם ומבלים שם ושרים ונהנים ומרגישים שהם גם באים לידי ביטוי.
מרים פיירברג: אני אומרת, העולים החדשים לא יכולים להתחרות עם הישראלים בכל מה שקשור בתנ"ך או בהיסטוריה או בדברים אחרים, במה הם כן יכולים להתחרות?
מרים פיירברג: במה שאני קוראת השפה הבינלאומית, ספורט ומוזיקה.
מרים פיירברג: אלה שני הדברים שיכולים לחזק את האגו שלהם, להצליח.
מרים פיירברג: יש לנו קבוצת כדורגל של ילדים מאתיופיה, הם משחקים נפלא, אנחנו יכולים לגדל שם דור של שחקנים, אנחנו יכולים לאפשר להם עוד חוגים, שחמט, טניס, כל הדברים האלה לתת להם, דברים שהם יכולים להצליח בהם יותר מהישראלים.
מרים פיירברג: אותו דבר גם הנושא של המוזיקה.
מרים פיירברג: אבל כל הדברים האלה מצריכים משאבים ואנחנו מממנים...
מרים פיירברג: עכשיו לקחנו ילדה אתיופית, היא הגיעה ללמוד בתלמה ילין, מבחינתנו זה שיא ההצלחה, אבל כל דבר צריך, צריך לתת מלגה, צריך לשלם לימודים, מאיפה?
מרים פיירברג: זו משפחת מצוקה נוראית, ילדה מדהימה.
מרים פיירברג: אנחנו לוקחים ילדים, אנחנו קונים להם כלי נגינה.
מרים פיירברג: יש לנו קבוצה של ילדים אתיופיים ששרים באידיש, שזו פשוט חוויה, זה מצחיק לאללה.
דני דנון: את זה אני רוצה לבוא לראות.
מרים פיירברג: יש לנו תזמורת אנדלוסית ששרה יידישע מאמא.
מרים פיירברג: מה שיפה בקליטה זה שהמורים הם מרוסיה.
מרים פיירברג: אז גם למורים יש פרנסה.
מרים פיירברג: הילדים מאתיופיה, מלמדים אותם נגינה, מלמדים אותם כל מיני שירים ברוסית, מלמדים אותם שירים באידיש.
מרים פיירברג: יש לנו מרכז מדהים שהלוואי והיה לי כסף לעשות עוד כמה מרכזים כאלה.
מרים פיירברג: יש לנו מרכז לאמנויות שאנחנו מלמדים את הילדים מוזיקה ואמנות.
מרים פיירברג: הילדים יודעים את התווים לפני שהם יודעים לקרוא ולכתוב.
מרים פיירברג: הם יודעים את הדו-רה-מי לפני שהם יודעים לקרוא ולכתוב, ממש בגיל שלוש-ארבע.
מרים פיירברג: זה גן כזה שכל הזמן הגנים מסתובבים ומגיעים אליו, זה גן קבוע שהילדים מגיעים לגן.
מרים פיירברג: אני הייתי בתערוכה.
מרים פיירברג: קודם כל אנחנו מקפידים, לא אומרים 'התרבות של זה טובה יותר משל זה', התרבות היא שונה.
מרים פיירברג: כל התרבויות הן טובות, אנחנו לא נותנים ציונים, אז אנחנו גם נותנים לפסלים מאתיופיה, יש לנו כמה נשים שהן פסליות שמפסלות, ואנחנו נותנים ביטוי גם לתרבות האתיופית והילדים הישראליים לומדים קצת על התרבות של אתיופיה, והילדים מאתיופיה לומדים על מורו צרפת.
מרים פיירברג: מצחיק שאני הגעתי והם אמרו לי 'זה תמונות של מורו בצרפת', אני אמרתי מורו, אז ילד אתיופי אומר לי, 'לא ככה אומרים', הוא אומר לי 'מורררו', עושה לי כזה עם הריש הצרפתית, לא ככה אומרים, הוא אומר.
מרים פיירברג: זו היתה ממש חוויה.
מרים פיירברג: אתה רואה שהם נחשפים, הם נחשפים למוזיקה קלה ומוזיקה קלאסית וזו פשוט חוויה בלתי רגילה.
מרים פיירברג: יש לי מרכז כזה שמשרד החינוך התנער ממנו ולקחתי אותו על עצמי.
מרים פיירברג: כמה כאלה?
מרים פיירברג: הייתי צריכה שיהיו לי עשרה כאלה, תאמין לי, זו הגשמת ציונות.
מרים פיירברג: הייתי צריכה כזה מרכז, הכל תרומות שם וכסף של העירייה.
מרים פיירברג: הייתי צריכה לפחות עשרה מרכזים כאלה, כדי לתת איזה שהוא מענה.
מרים פיירברג: אבל אני לא מסוגלת להרים את זה, אני לא מסוגלת להרים את זה לבד.
מרים פיירברג: זאת הבעיה.
מרים פיירברג: הבעיה היא שאנחנו מרגישים מופקרים ולכן יש גם מקומות שמרגישים פראיירים, כי הם מרגישים שהנטל שמוטל עלינו ועל האזרחים שלנו, צריך לזכור שהאזרחים שלנו גם ככה זה לא האלפיון העליון של המדינה, גם ככה קשה להם, אז הנטל שמוטל עלינו כדי לקלוט עלייה הוא נטל כבד והחלוקה, המעמסה או המשימה הזאת של קליטת עלייה מוטלת בצורה לא שוויונית על אזרחי המדינה.
מרים פיירברג: יש אזרחי המדינה שפטורים ודווקא הם יכולים להרשות לעצמם.
מרים פיירברג: בשבי ציון, האלפיון העליון של המדינה, בכל המועצה האזורית של חוף השרון גרים.
מרים פיירברג: כפר נטר, חבר'ה מרמת פולג בנתניה עברו למערכת החינוך שם, כי הם לא רוצים ללמוד עם ילדים עולים חדשים.
מרים פיירברג: אז יש להם גם מערכת חינוך נפרדת.
מרים פיירברג: גם תנאים, גם זה וגם הם פטורים.
מרים פיירברג: הכסף שהם גובים, זה רק בשביל הרווחה של עצמם, הם לא צריכים מתשלומי המסים לדאוג גם לאחים שלנו שהגיעו לכאן, שצריכים לסייע ולטפח אותם.
מרים פיירברג: חוסר השוויון בחלוקה הוא בעיה אחת והבעיה השנייה זה שגם המדינה בעצם, אפשר לומר במלים אולי פחות עדינות, מפקירה את הרשויות שקולטות עלייה.
מרים פיירברג: אז קיים כעס ואז קיים תסכול, גם בקרב הרשויות וגם בקרב התושבים ויכול להיות שלפעמים הכעס והתסכול גם מופנה כלפי העולים, כמו שראינו כל מיני תופעות לא רצויות, בלשון המעטה, שקרו בערים אחרות.
מרים פיירברג: אנחנו לא נותנים לעולים את התחושה הזאת, חס וחלילה, בנתניה.
מרים פיירברג: במה שיש לנו אנחנו מתחלקים יחד איתם, אבל מה שיש לנו זה מעט מדי וזאת הבעיה.
דני דנון: מרים הקיפה כמעט את כל הנושאים שיש לנו לדבר עליהם.
דני דנון: אביטל, את רוצה להוסיף?
אביטל לאופר: כן, יש כמה דברים שהייתי שמחה להוסיף.
אביטל לאופר: אמנם מרים התייחסה בסך הכל לכל הדברים, אבל אני כן רוצה להיות קצת פרקטית ולתת כמה הצעות שאולי אתם תוכלו ליישם.
אביטל לאופר: מרים דיברה על בתי הספר מרובי עולים שיש לנו.
אביטל לאופר: אז באמת יש לנו כמה בתי ספר יסודיים.
אביטל לאופר: יש לנו שמונה כולל ממלכתי, אבל מתוכם חמישה שהם הממלכתיים דתיים, ששם אנחנו מדברים---
מרים פיירברג: אני חייבת לצאת, אז אני רק רוצה להודות לכם.
מרים פיירברג: אני שמחה שלקחת על עצמך את המשימה הזאת, אני מקווה שתצליחו, בשבילכם ובשבילנו, או בשבילנו ובשבילכם, מאחלת לך שתהיה חבר כנסת, אני מאוד אשמח ולכולנו שיהיה בהצלחה ושנעסוק רק בדברים טובים.
דני דנון: תודה, מרים.
מרים פיירברג: טוב שיש עוד אנשים שאכפת להם.
אביטל לאופר: באותם בתי ספר שהם מרובי עולים, זה לא קרה מעצמו.
אביטל לאופר: נכון שאלה שכונות שהן מראש שכונות שיש בהן הרבה עולים, אבל ליד כל בית ספר כזה נפתח בית ספר של המוכר שאינו רשמי, של איזה שהוא רב, או רב ברשות עצמו, לא בהכרח יש להם הסמכה רבנית, לחלק מהם, שפתח בית ספר.
אביטל לאופר: לא היה צריך הרבה כדי לקבל והיום על פי חוק נהרי אנחנו מחויבים לתת לו 75% מהתקציב לפחות, הוא חי מהתקציבים הללו והוא לא מחויב לקלוט בכלל עולים, ויש שם סלקציה מוחלטת.
אביטל לאופר: מה שקרה זה שבאותן שכונות, אותם הורים מסורתיים, אפילו לא דתיים, מסורתיים, לפעמים חילוניים, שלא התאים להם שהילדים שלהם יילכו ללמוד עם עולי אתיופיה פשוט התחילו לאט לאט לעבור לאותם בתי ספר של המוכר שאינו רשמי, שהם אינם שייכים בכלל לממלכתי דתי.
אביטל לאופר: זה לא מה שאתם מכירים מהמריבות של פתח תקווה, זה בכלל לא דומה לפתח תקווה, בנתניה אין לנו בתי ספר שהם בצביון הציונות הדתית שהם של המוכר שאינו רשמי, כל המוכר שאינו רשמי בנתניה זה של הזרם החרדי, ללא לימודי ליבה, ללא פיקוח משמעותי והם לחלוטין עצמאים במי לקלוט, את מה ללמד, והם אינם קולטים לחלוטין תלמידים אתיופיים וזה מה שגרם לאותם בתי ספר שנמצאים שם בשכונות להפוך לבתי ספר שבחלק מהם זה 100% ילדים אתיופיים.
אביטל לאופר: 100%.
דני דנון: יש 100%?
אביטל לאופר: יש לי בית ספר אחד שהוא 100%, יש לי בית ספר אחד שהוא 98%.
דני דנון: רמב"ם?
אביטל לאופר: רמב"ם ורש"י הם בתי הספר שהם כמעט בצבע אחד, שח"ל הוא בתהליך, כי ליד שח"ל יש את שובו.
אביטל לאופר: אז זה ייקח עוד חמש שנים, אבל זה התהליך.
אביטל לאופר: התהליך לא נוצר יש מאין, הוא נוצר מהעובדה שהמוכר שאינו רשמי לא מחויב לכלום וההורים שולחים לשם.
אביטל לאופר: זו בעיה אחת ופה כן צריכה להיות אמירה של משרד הקליטה שמחייבת מוכר שאינו רשמי שנמצא באותן שכונות לא לעשות סלקציה, כן לקלוט, כי ההורים הם דתיים, ההורים של אותם תלמידים אתיופיים שהולכים לבתי ספר ממלכתיים דתיים הם דתיים, זו לא הסיבה שהם לא מתקבלים, כי אני אומרת לך שלמוכר שאינו רשמי הזה מתקבלים הורים שהם חילוניים לגמרי.
אביטל לאופר: הבעיה היא לא בעיה דתית, היא בעיה של צבע.
אביטל לאופר: הבעיה השנייה: אז אמרתי שיש לנו בתי ספר שאפילו 100% אתיופיים, יש לנו בתי ספר תיכוניים, שני בתי הספר התיכוניים, הממלכתיים דתיים שלנו, הם עם 40% אתיופים, כי הם כבר מקיפים והם מכל האזור.
אביטל לאופר: יש שם 40% יוצאי אתיופיה, עם 82% בגרות.
אביטל לאופר: צריך, ואני רוצה להגיד את זה פה, לזכותה של מערכת החינוך, ויפת יתקן אותי אם אני מביאה נתונים לא מדויקים, ההישגים של התלמידים יוצאי אתיופיה, לא רק שאינם נופלים, אנחנו רואים שהם אפילו עולים על שאר התלמידים, כי מושקעים בהם המון משאבים והם באמת מגיעים להישגים גבוהים ואנחנו רואים את זה גם באחוז הזכאים לתעודות הבגרות וגם באיכות, שזה גם משהו שאנחנו בודקים, האיכות של תעודת הבגרות.
אביטל לאופר: אבל כן יש בעיה עם העובדה הזו, קצת פחות בממלכתי דתי, אני חייבת להגיד שדווקא בממלכתי, באזורים מסוימים, שיש שם 30% או 20% תלמידים יוצאי אתיופיה, יש הורים שאומרים 'אני רואה בחצר', ואני אומרת משהו שנאמר לי, 'אני יוצא לחצר ואני רואה פה הארלם, אז אני שולח את הילד שלי להרצליה'.
אביטל לאופר: היכולת, כמו במוכר שאינו רשמי, של בתי ספר בסביבה לקרוא לעצמם אזוריים ולהחליט את מי הם מקבלים ולעשות כאילו לא סלקציה אבל בפועל זה סלקציה מכרסמת לא רק בנתניה, היא מכרסמת במדינה שלנו כמדינה שדואגת לכל אזרחיה, שהיא חלק מאיזה שהיא מחויבות אזרחית, שכל אחד נשאר בתוך המיליה החברתי שלו ודואג להישאר רק עם המיליה החברתי שלו.
אביטל לאופר: דבר נוסף שאני חייבת להעלות פה זה שבבתי ספר רק לאחרונה שונו ההגדרות לגבי מה זה עולה חדש.
אביטל לאופר: זה מאוד משמעותי, כי ברגע שמשנים שנה, מחליטים שמשנת 92' זה כבר לא עולה חדש, אלא 93'...
אביטל לאופר: אני לא זוכרת בדיוק את השנים, אבל ברגע שמשנים שנה, באותם בתי ספר, במיוחד התיכוניים שהם מרובי עולים אתיופיים, זה ישירות משפיע על המשאבים וזה מה שקרה לנו באותם שני בתי ספר שיש לנו שם 40% עולים אתיופים.
אביטל לאופר: שינו את השנה שנחשבת כשנת עלייה, הילדים נשארו אותם ילדים והמשאבים הצטמצמו בצורה משמעותית.
אביטל לאופר: צריכה להיות פה איזה שהיא התייחסות של ועדת הקליטה---
דני דנון: אולי הילדים גדלו, כי ההתייחסות היא עשר שנים ממועד העלייה.
אביטל לאופר: אבל צריכה להיות התייחסות לזה שצריך להמשיך את זה, שצריך להרחיב את ההגדרה.
אביטל לאופר: כי הבעיות ממשיכות וחייבים לתת להן מענה.
אביטל לאופר: הילדים נשארים אותם ילדים.
יגאל אמיתי: יש דבר שנקרא עולה אתיופיה ונקרא יוצא אתיופיה.
יגאל אמיתי: אותם המשפחות שאחד מההורים הוא עולה מאתיופיה, הוא נחשב יוצא אתיופיה במשרד הקליטה, אז הם עדיין נחשבים עולים חדשים?
קריאה: יוצאי אתיופיה אלה תלמידים שעלו מאתיופיה, לא ההורים.
קריאה: אם הילד לא עלה מאתיופיה, אין לו שום זכויות של תלמיד עולה.
אביטל לאופר: כן, וגם לזה שווה להתייחס, כי אנחנו יודעים ש---
יגאל אמיתי: כמה ילדים אתיופים ברי גיל חינוך לא משולבים במערכת החינוך?
אביטל לאופר: בנתניה אחוזי הנשירה הם נמוכים באופן כללי, הם עומדים סביב 1% וזה בהחלט נמוך, יש לנו כל מיני מסגרות, גם מסגרות שהן לא בבית ספר, אלא מסגרות תומכות ומלוות.
אביטל לאופר: יחסית האחוזים הם נמוכים.
אביטל לאופר: אנחנו יודעים שיש רגישות לעולים בכלל, לאו דווקא עולי אתיופיה, גם יוצאי ברית המועצות ודברים כאלה, אבל זה לא ייחודי להם.
אביטל לאופר: הבעיה המרכזית שלנו זה לא זה.
אביטל לאופר: מבחינתי הבעיה המרכזית היא העובדה שאין מספיק מענה במשרד החינוך להגדרה של יוצאי אתיופיה, זו בכלל לא קטגוריה שניתן לה מענה, רק אם הילד בעצמו עלה מאתיופיה, כפי שנאמר פה, וזה קריטריון שכן צריך להיות, הוא בהחלט משמעותי לבתי הספר הללו.
אביטל לאופר: אני יכולה להגיד שהבעיה המרכזית שאני שומעת מאוכלוסיות חזקות, הן אומרות 'אנחנו מוכנים לתמוך, אנחנו בעד לתמוך ולקלוט עלייה, אבל עד גבול מסוים ועד לשלב שזה בא על חשבוננו'.
אביטל לאופר: זאת אומרת כשהאוכלוסייה החזקה מתחילה להרגיש שכל המשאבים של בית ספר, וחלק מהאוכלוסייה מרגישים את זה, הולכים כדי לתמוך באוכלוסייה חלשה, אז הם אומרים: 'סליחה, אני יכול לקבל כל מיני תכניות מצוינות ותכניות העשרה, כמו שאני רואה ברעננה, כמו שאני רואה בהרצליה, אז למה אני צריך להישאר פה?' צריך להיות איזה שהוא איזון ומלת המפתח היא איזון.
אביטל לאופר: אותו דבר קיים בבתי הספר, כשיש מעל אחוז מסוים, שזה סדר גודל של 20%-30% של עולים, בכלל עולים, לא רק עולי אתיופיה, אנחנו מתחילים לשמוע חוסר שביעות רצון בבית הספר וחיפוש חלופות והיום יש להורים חזקים חלופות, הם מצביעים ברגליים, הם מוצאים את החלופות וזו בעיה.
אביטל לאופר: אני רוצה להתייחס לגבי ההסעות.
אביטל לאופר: חלק מההורים בעצמם, כשמציעים להם---
דני דנון: אבל ניסיתם את זה ?
אביטל לאופר: היתה לנו פגישה עם רני דן בעמק חפר והוא אמר 'תביאו ילדים'.
אביטל לאופר: מעבר לעובדה שהוא מטיל את ההסעות עליי, שזה כבר כבד מאוד, כשאנחנו מציעים את זה לילדים הם לא רוצים, הם רוצים להישאר בסביבה שלהם.
דני דנון: באיזה גילאים הצעתם?
אביטל לאופר: בתיכון.
דני דנון: בעיריות אחרות, כשהם התחילו בגילאים נמוכים יותר היתה הצלחה.
דני דנון: כלומר כבר בחטיבה צעירה, כיתה א', אז התחיל המהלך.
אביטל לאופר: קודם כל אנחנו לא רואים כזה רצון לצאת.
אביטל לאופר: היום אנחנו רואים דווקא מצבים שבהם הורים אומרים 'אני לא רוצה להיות בממלכתי דתי, אני מעדיף להיות בממלכתי כי שם זה לא בית ספר שהוא כולו של תלמידים יוצאי אתיופיה', ואנחנו מאפשרים את הדבר הזה, כשהורים מבקשים, בוודאי.
אביטל לאופר: עד כאן.
דני דנון: אני רוצה לסכם את הדיון ולומר מספר עקרונות שאנחנו רואים אותם חוזרים בערים שונות, לצערנו זה לא מיוחד רק לנתניה, אבל אנחנו כן רואים את האספקט של העיר נתניה מבחינת הכמויות.
דני דנון: קודם כל הוועדה מברכת את העיר נתניה, את ראש העיר, את כל צוות העיר, על הפעילות הנמרצת לקליטת עלייה.
דני דנון: הוועדה תיזום חקיקה על מנת לתקן את העוול של הגדרת ערים קולטות עלייה.
דני דנון: הוועדה קוראת לסוכנות היהודים לתגבר את פרויקט עידוד עלייה מצרפת.
דני דנון: לא התייחסנו לזה בדיון היום אבל אנחנו כן רוצים לראות עוד עולים צרפתים שמגיעים לעיר נתניה.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד הקליטה להתייחס במסגרת התכנית הלאומית לקליטת עלייה לנושא שיפוי רשויות קולטות עלייה.
דני דנון: במאמר מוסגר, יש החלטת ועדה קודמת שעובדים היום על תכנית לאומית לקליטת עלייה, של הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה.
דני דנון: אנחנו פה בעצם מקצים להם הנחיה להתייחס לנושא של שיפוי הערים.
דני דנון: הוועדה תבקש ממרכז המחקר והמידע של הכנסת לערוך נייר בדיקה לגבי האפליה בבתי ספר מוכרים שאינם רשמיים.
דני דנון: אני לא מכיר את זה, אנחנו נבקש נייר כדי שנוכל לראות את הנתונים.
דני דנון: אני מניח שאם יש את זה פה, יש את זה גם במקומות אחרים בארץ.
דני דנון: אני רוצה להודות לכל הגורמים שסיירו איתנו ושאירחו אותנו, אנחנו מודעים לאתגר הגדול וגם לקשיים של קליטת עלייה ואנחנו מקווים שבסיור הבא שלנו נוכל לראות באמת את השיפור בחיים של העולים בנתניה.
ליה שמטוב: אני מודה לכל המשתתפים שהגיעו לפה במזג אוויר כזה, אני רוצה גם בהזדמנות זו, להודות, למנהלת הוועדה, כי אני היום כבר לא יושבת ראש הוועדה אלא יושבת ראש ועדת המשנה, לצוות הוועדה, ולעוזר הפרלמנטרי שלי אריק שניאור.
ליה שמטוב: את הישיבה היום, אני אחלק לכמה נושאים.
ליה שמטוב: הנושא הראשון הוא טיפול בניצולי שואה של הקרן לרווחה של ניצולי השואה.
ליה שמטוב: הנושא השני קשור לביטוח לאומי, קריטריונים וקביעת זכאות וכן כפתורי המצוקה.
ליה שמטוב: בשבוע שעבר כאשר צויין יום השואה הבינלאומי, הקרן לרווחת ניצולי השואה הציגו נתונים סטטיסטיים על כך שבמשך 5 השנים האחרונות מספר ניצולי השואה הנזקקים גדל כמעט פי 3.
ליה שמטוב: בוודאי שזה צריך להדאיג אותנו.
ליה שמטוב: מצד אחד נוספו למעגלי ניצולי השואה אנשים חדשים, אנשים שנולדו בשנים 1940, 1941, 1942, ומצד שני, יותר ויותר אנשים הפכו לנזקקים וזו תופעה עצובה בהחלט.
ליה שמטוב: נשאלת השאלה, מי הם ניצולי השואה?
ליה שמטוב: ניצולי שואה זו קבוצה שהיא מוכרת על ידי מדינת ישראל.
ליה שמטוב: זו קבוצה אחת.
ליה שמטוב: מדובר באלה שהיו במחנות ריכוז, בגטאות.
ליה שמטוב: ויש עוד קבוצת אנשים שעדיין לא מוכרת על ידי מדינת ישראל אבל כן מוכרת על ידי גרמניה.
ליה שמטוב: זו קבוצה שהנמנים עליה קיבלו פיצויים חד פעמיים כאשר סכום הפיצוי היה בסביבות 2550 יורו.
ליה שמטוב: הקרן לרווחת ניצולי שואה היא קרן שעוזרת גם לקבוצה הראשונה שהזכרתי וגם לקבוצה השנייה.
ליה שמטוב: אז מה קרה בעצם?
ליה שמטוב: הקרן לרווחת ניצולי שואה פרסמה בינואר השנה שהם מפסיקים לקבל מניצולי השואה בקשות עבור שירותים כמו קניית תרופות, טיפולי שיניים, משקפיים וכו'.
ליה שמטוב: עכשיו מדובר כאן על 4000 שקל שאנשים נזקקים יכלו לקבל בעד הדברים שלהם הם נזקקו.
ליה שמטוב: אלה דברים שמאוד חשובים לקשישים במיוחד לקשישים נזקקים.
ליה שמטוב: אני רוצה לחזור כמה שנים אחורה.
ליה שמטוב: הקרן לרווחת ניצולי שואה פרסמה הודעה ובה נאמר שהם יכולים לעזור לקבוצת אנשים מגיל 70, הם אפשרו להם להגיש את הבקשות ולקבל את ההחזר עבור קניית שירותים שונים.
ליה שמטוב: באוגוסט 2008 פורסמה הודעה נוספת ומשמחת ובה נאמר שגיל הזכאות ירד לגיל 65.
ליה שמטוב: זאת אומרת נוספו למעגל ניצולי השואה אנשים שנולדו בשנות הארבעים.
ליה שמטוב: גם הם הפכו זכאים להטבות שונות.
ליה שמטוב: ההטבות האלה הסתכמו בסכום כולל של 4000 שקל כמענק.
ליה שמטוב: כל שנתיים האנשים הנזקקים יכלו להגיש את הבקשות ולקבל את תמורת הכסף.
ליה שמטוב: מה קרה בשנה וחצי השנתיים האחרונות?
ליה שמטוב: מתברר שבמשך שנת 2009 וגם בשנת 2010 כשקשישים נזקקים הגישו בקשות, אני במשרדי קיבלתי המון פניות, קיבלו אכן מכתבים הביתה שהם זכאים בצירוף מספר התיק שלהם, אבל הם עדיין לא קיבלו את העזרה.
ליה שמטוב: היום בכלל, לפי הפרסום החדש אנשים חדשים בכלל לא יכולים להצטרף למעגל ניצולי השואה שמגישים בקשות להטבות.
ליה שמטוב: משום כך הזמנו לפה את הסמנכ"ל של משרד הקרן לרווחת ניצולי שואה שיסביר לנו על מה מדובר.
ליה שמטוב: גם יש כאן נציגים מועידת התביעות, נציגי משרד האוצר, נציגי משרד הבריאות.
ליה שמטוב: הבה נראה מה קרה ואיך אנחנו יכולים כולנו ביחד, לפתור את הבעיה.
יהודה דים: אני המשנה למנכ"ל בקרן לרווחת נפגעי השואה בישראל.
יהודה דים: אני אתן רקע קצר שכולנו נהיה באותה רמה.
יהודה דים: הקרן זאת עמותה שהוקמה על ידי ניצולי שואה למען ניצולי שואה.
יהודה דים: היא הוקמה בעזרת הרשות לזכויות ניצולי השואה במדינת ישראל שהם גם אחראים על הניהול.
יהודה דים: לאורך השנים הובן שניצולי השואה צריכים עמותה.
יהודה דים: גם התקציבים ניתנים על ידי מדינת ישראל.
יהודה דים: שנת 2010 היתה שנת שיא של כל הזמנים, בעשייה למען 60 אלף ניצולי שואה.
יהודה דים: בנוסף ועל זה אנחנו כמובן מברכים את מדינת ישראל ואת ועידת התביעות שהם נתנו לנו את המימון לבצע את הפעילות החשובה הזאת.
יהודה דים: בשנת 2010 בין השאר גם בזכות פרויקט שתוכנן על ידי מדינת ישראל הלכו וגדלו התביעות ולמרות הגידול בתקציבים עדיין יש פניות שלא ניתן היה להיענות להן.
יהודה דים: כל שקל שאנחנו מקבלים אנחנו מעבירים לניצולי השואה.
יהודה דים: כאשר ראינו שכמות הממתינים כבר גדולה מאוד, הודענו לניצולים, בתיאום עם הגורמים המממנים, להפסיק להגיש בקשות בשביל למנוע מהם את המצב שבו הם מגישים בקשות ולמעשה לא ניתן לדעת מתי יהיה מספיק תקציב בשביל לסייע להם.
ליה שמטוב: אתה דיברת על ועידת התביעות ועל משרד האוצר ועל העזרה שלהם ובאמת יש צורך לשמוע אותם על איזה תקציב מדובר ועל מה הכסף הזה הולך.
ליה שמטוב: אבל הקרן לרווחת ניצולי השואה היא לא רק חיה מזה ששני הגופים האלה מעבירים לכם את כסף.
ליה שמטוב: הקרן לרווחת ניצולי השואה צריכה גם לגייס תרומות.
ליה שמטוב: גם את התרומות האלה יש צורך לחלק לצרכים של הנזקקים.
ליה שמטוב: אז מה קורה עם התרומות שאתם מקבלים?
יהודה דים: הנושא של תרומות הוא חשוב.
יהודה דים: מראש היה ברור שבסדרי גודל כאלה של 400 מיליון שקל לשנה, התרומות לא יוכלו להתחרות בסכומים האלה והתרומות מיועדות לפרויקטים ספציפיים ודברים נקודתיים אבל הן לא נותנות מענה לנושא של החזר הוצאות.
ליה שמטוב: על סמך מה אתם פרסמתם בשנת 2008 הודעה חדשה שאתם מקטינים את הגיל של הזכאים?
יהודה דים: אני רוצה רק להבהיר מה שאנחנו פרסמנו זה לגבי מי זכאי להגיש בקשה.
יהודה דים: אנחנו לא יכולים להבטיח לניצולים עזרה לפני שאנחנו מקבלים הקצבות.
יהודה דים: אנחנו רק פרסמנו מי יכול להגיש בקשות ובאמת אם לא היינו מפרסמים את זה אז בשנת 2009 היה נשאר תקציב שהוא לא היה בשימוש.
יהודה דים: לכן זה היה מאוד מאוד חשוב, זה היה הישג מאוד מאוד גדול שבשנת 2009 התקציבים עלו כל כך הרבה שאפשר היה להוריד את גיל הזכאות.
ליה שמטוב: התקציבים היו כל כך משמעותיים שזה כן אפשר להוריד את הגיל של הזכאות אבל אתם הייתם צריכים להסתכל לטווח ארוך, לפחות כמה שנים קדימה, כי בכל זאת קשישים נזקקים שהם נפגעי הנאצים שקיבלו את המענק החד פעמי, הסיוע הזה עזר להם בקניית התרופות ובקניית דברים אחרים הנחוצים להם.
ליה שמטוב: היום ניצולי שואה שהיו בגטאות ובמחנות ריכוז מקבלים סיוע מגרמניה, הם מקבלים סיוע נזקקים גם ממשרד האוצר, הם מקבלים סיוע מהאוצר ומועידת התביעות לקניית תרופות.
ליה שמטוב: אם נניח התרופות עולות 200 שקל אז הם משלמים היום מאה שקל או פחות, פחות 50% או 60%.
ליה שמטוב: מה קורה עם אותה קבוצת אנשים שמונה 70 אלף איש, 80 אלף איש, חלק מהם מחכים, על סמך הפרסום של הוועדה לרווחת ניצולי השואה הם תיקנו את השיניים ושילמו משהו כמו 3500 שקל עבור הטיפול, קנו מכשירי שמיעה, וכל זה על סמך ההודעה שאתם פרסמתם.
ליה שמטוב: איך אפשר היום לסרב לאנשים האלה ולומר להם, זהו, אל תשלחו לנו יותר את הבקשות שלכם?
יהודה דים: ראשית בהודעה אנחנו הבהרנו שלא מובטח שנוכל להחזיר את הכסף.
יהודה דים: אנחנו עמותה ולא גוף ממשלתי.
יהודה דים: אנחנו לא יכולים להבטיח שנוכל להחזיר את הכסף.
יהודה דים: אנחנו רק פרסמנו מי זכאי להגיש.
יהודה דים: המטרה שלנו היתה לכל מי שהגיש שנוכל באמת לתת במהלך שנת 2011 את העזרה שהוא זקוק לה.
ליה שמטוב: יש לי את הפרסום שלכם.
ליה שמטוב: אני לא רואה בדיוק איפה זה כתוב כמו שאתה אמרת.
ליה שמטוב: אבל אני רוצה לחזור בכל זאת לעניין התרומות.
ליה שמטוב: אתה יכול להגיד לנו איזה סכומים אתם מקבלים בשנה?
יהודה דים: אלה סכומים מאוד מאוד קטנים, זה פחות ממיליון שקל.
יהודה דים: הסכום שאנחנו מדברים עליו אין לזה בכלל השפעה.
יהודה דים: זה נועד רק לפרויקטים ספציפיים.
יהודה דים: היום בעולם של התורמים הם מייעדים את זה לנושאים ספציפיים.
יהודה דים: העמותה לא יכולה לקבוע מה לעשות, מה שהיא רוצה לעשות עם זה.
יהודה דים: זה נושא שצריך להפריד אותו לחלוטין כי אין סיכוי שמתורמים יגיעו סכומים בהיקף כזה של מאות מיליוני שקלים.
יהודה דים: לכן לא כדאי לחפש את הפתרון בכיוון של התרומות.
ליה שמטוב: עכשיו אין סיכוי או אתם אולי לא עושים די כדי לגייס את הכספים?
ליה שמטוב: כי אם אני מסתכלת על ועידת התביעות או על משרד האוצר והם באמת מעבירים לכם סכומים די נכבדים, אז הם יכולים בעצמם להעביר את הסכומים בלי התיווך שלכם.
ליה שמטוב: הם יכולים גם לעשות את זה.
ליה שמטוב: פה אם יש את הגופים האלה ותרומות בסדר גודל של מה שהמשרדים האלה מעבירים אז אפשר על משהו לדבר.
ליה שמטוב: ככה אני לא יודעת אם אתם בכלל רלוונטיים.
יהודה דים: אין לי ספק.
יהודה דים: אני אמנם נמצא בעמותה רק 7 שנים, בל אין לי ספק לאורך השנים שהרבה בזכות זה שהסיוע שניצולי השואה מקבלים זה הרבה בזכות העמותה ואין עוד גוף כמונו שהמטרה שלו זה לעזור לכלל ניצולי השואה הנזקקים בישראל ולכן אני חושב שהקיום של הגוף הזה הוא מבורך.
יהודה דים: בכל מקרה הנושא פה זה לא הגוף אלא ניצולי השואה.
יהודה דים: זה הנושא שעל הפרק.
יהודה דים: אנחנו רק עוזרים לניצולי השואה, לא שום דבר מעבר לזה.
ליה שמטוב: זה נכון אבל כזו עזרה...
ליה שמטוב: קודם כל כמה בקשות היום מופנות אליכם למשרד ואינן מטופלות, ומתוך הבקשות האלה כמה אתם מתכוונים כן להחזיר לאנשים?
יהודה דים: מגיעות אלינו מעל 20 אלף בקשות פרטיות ואנחנו יכולים להחזיר בדיוק לפי הסכום שנקבל לסיוע בשנת 2011.
יהודה דים: זה מה שיקבע.
יהודה דים: כל שקל שנקבל שנוכל להשתמש בו להחזר הוצאות נשתמש בזה.
ליה שמטוב: אתה מדבר על שנת 2011.
ליה שמטוב: מה בנוגע לשנת 2010?
ליה שמטוב: אנחנו נפנה את השאלה לעפרה רוז, כי אתם מעבירים את הכסף לאיזושהי מטרה.
ליה שמטוב: הסכום מחולק לסיעוד ולכל מיני מטרות אחרות.
ליה שמטוב: אז קודם כל מה גודל הסכום?
ליה שמטוב: מפני שאני לא מקבלת את זה.
ליה שמטוב: בשנת 2008 אנחנו כולנו נלחמנו עבור החוק של עזרה לניצולי שואה.
ליה שמטוב: היתה תשובה, אינני יודעת אם היתה מושלמת או לא מושלמת, אבל אמרו לנו שמאות מיליוני שקלים מגיעים לארגוני סיוע.
ליה שמטוב: ומה אנחנו מקבלים בשנת 2011?
ליה שמטוב: סירוב מוחלט לעזור לאנשים שכל השנים הקודמות היו נעזרים.
ליה שמטוב: ואני אגיד, אני קודם כל מתנצלת, הייתי בועדת מעמד האישה כי יש עניין של תשלומים למעונות יום, ולא יכולתי להגיע להתחלה, אבל מה שאני אומרת שהמצב מאוד מסוכן וחמור, כמו שזה היה עם ועידת התביעות לפני 10 שנים.
ליה שמטוב: הייתי צריכה ללכת עם פליטי השואה לבית משפט ובית המשפט אכן הכריע ופסק שאף אחד לא אתגר את ועדת התביעות עד אותו יום לשלם לאנשים מה שמגיע להם.
ליה שמטוב: וכאן אנחנו לא מבינים מה קורה.
ליה שמטוב: אני מקבלת מכתבים מניצולי שואה שאנשים לא מבינים כלום, הם מפנים את זה אלי, ליה שם טוב אנחנו לא מבינים כלום, כי אנחנו יודעים מה היה בחוק 2008, והסירובים שלכם, לא ציפינו לזה.
ליה שמטוב: אתם קיבלתם יותר כסף ועכשיו אתם נותנים שירות לפחות אנשים.
ליה שמטוב: איך אתם מסבירים את זה?
ליה שמטוב: מה המצב?
ליה שמטוב: חבל מאוד.
ליה שמטוב: אתמול היה צריך להגיע אלי היושב ראש שלכם לזר שטרן שהוא חבר שלי מזה הרבה שנים, הוא לא הגיע ואני מחכה לו והפגישה יועדה לשבוע הבא.
ליה שמטוב: אבל ברחוב יש מרד של אנשים, יש אי הבנות, ואלה אנשים בגיל מתקדם שכדאי לכם לדאוג עליהם.
ליה שמטוב: אז אנחנו נבקש מעופרה רוז, מנהלת הרשות לזכויות ניצולי שואה להסביר לנו על התקציב שמועבר לקרן לרווחת ניצולי שואה ולמה זה מיועד.
עופרה רוס: שלום לכולם, אנחנו העברנו בשנת 2010 לקרן לרווחת ניצולי השואה 169 מיליון ו-327 אלף שקל.
ליה שמטוב: כמה העברתם בשנת 2007?
עופרה רוס: ב-2007 העברנו 20 או 30 מיליון.
עופרה רוס: אבל אני מוכנה לבדוק.
ליה שמטוב: אני שואלת, כי אני הגשתי שאילתא לשר הרווחה בנובמבר 2010 על איזה סכומים מדובר.
ליה שמטוב: ב-2010 הוא אמר, אנחנו הגדלנו את הסיוע כי הסיוע היה לכל סל השירותים 140 מיליון שקל והיום זה 200 מיליון שקל.