GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
בטלמן: עכשיו אין לנו אפשרות לבוא ולהגיד, אוקיי, אתה היית זכאי, אז מה שנקרא, פעם זכאי תמיד זכאי.
בטלמן: זה לא עובד ככה וזה גם לא נכון.
בטלמן: כי התנאי לזכאות הוא שהמצב התפקודי הירוד ממשיך להתקיים.
בטלמן: אם הוא לא מתקיים, אין הצדקה להמשיך לתת גמלת סיעוד.
בטלמן: זאת מציאות שקיימת.
בטלמן: אבל האחוזים, המספרים של מקרים כאלה הם מאוד נמוכים.
בטלמן: באופן יחסי מדובר על אחוזים בודדים מכל אלה שנבדקים.
שרה זילברשטיין: אני שרה זילבשרטיין, ראש תחום פניות הציבור במשרד לאזרחים ותיקים.
שרה זילברשטיין: מתוך 150 אלף פניות שאנחנו קיבלנו יש לנו הרבה מאוד פניות בנושא הסיעודי, גם הרבה תלונות, והרבה מאוד תלונות מאזרחים ותיקים על אי קבלת השירות או מצורת הבדיקה.
שרה זילברשטיין: העניין הוא שכמו שאת הצגת את זה יש פה בעיה בסיסית.
שרה זילברשטיין: ראשית, האישה המבוגרת בת ה-85 התייחסה להערכת עובדת סוציאלית.
שרה זילברשטיין: וגם פה יש בלבול מי מגיע לבית הקשיש, אבל רוב האנשים שמתלוננים, הבעיה המרכזית היא שהם אומרים, קשה לי.
שרה זילברשטיין: עכשיו קשה לי זה לא אומר שהוא מקרה סיעודי, וזו הבעיה.
שרה זילברשטיין: כי קשה לי זה קשה לי בהרבה דברים.
שרה זילברשטיין: עכשיו חלק גדול מהאנשים, ואני רוצה להגיד לכם שאני הייתי יושבת ראש איגוד העובדים הסוציאליים וסיימתי בשנת 89, התחזית היתה אז עשרת אלפים אנשים שזקוקים לסיעוד.
שרה זילברשטיין: היום אנחנו מדברים 140 אלף מקרי סעד וצריך הרבה יותר.
שרה זילברשטיין: בזה לא השתנה דבר.
שרה זילברשטיין: אנשים רואים בסיוע של מטפלת כסיוע של עוזרת בית וזה חלק מהבעיה.
שרה זילברשטיין: עכשיו יש גם את העניין של ההשפלה, שאנשים ברגע שמתייחסים אליהם בכל הקטע הגופני, אנשים מאוד מאוד נפגעים.
שרה זילברשטיין: אני ישבתי ליד אימא שלי כשבדקו לה את הנושא הסיעודי ואושר לה.
שרה זילברשטיין: הם לא ידעו שאני מפניות ציבור של אזרחים ותיקים, הם לא ידעו כלום.
שרה זילברשטיין: אבל היה אדם נוסף נוכח עם הזקן וזה דבר מאוד חשוב.
שרה זילברשטיין: יש הרבה מאוד זקנים שלא יודעים שזה רצוי שיהיה איתם בן אדם נוסף.
שרה זילברשטיין: יש הרבה מאוד זקנים עריריים, גברים בעיקר, משחקים אותה גיבורים.
שרה זילברשטיין: שואלים אותם, קשה לך?
שרה זילברשטיין: אז הוא גיבור, הוא הכול יודע, והוא מסתדר, והוא יודע להתקלח והכול הוא עושה לבד כי הוא גיבור.
שרה זילברשטיין: ואז כאשר המעריך הולך משם והוא לא מקבל את הסיוע אז כמובן שהוא נזכר שקשה לו וכולי.
שרה זילברשטיין: עכשיו אנחנו מכירים את התופעה הזאת.
שרה זילברשטיין: המשרד לאזרחים ותיקים, יש בנות שירות לאומי שמגיעות לאזרחים ותיקים והן עוזרות באותם דברים שגברתי יושבת הראש ציינת אותם.
שרה זילברשטיין: זה לקנות במכולת, זה לדבר ולשוחח עם הקשיש , זה ללוות לגן הציבורי, זה כל הדברים האלה שהחוק הסיעודי לא מטפל בהם ואין לו גם יעוד לזה.
שרה זילברשטיין: לכן הדברים האלה הם מאוד מאוד מטעים.
שרה זילברשטיין: אני חושבת שאם הביטוח הציבורי היה יותר רציני גם ההכנה של הזקן לקראת הביקור וגם ההשפלות היו נמנעות, ועל הקשיש לדעת לא להיות גיבור מצד אחד ולא יהיה מצד שני, פתאום רואים באמת בית מסודר בגלל שהבן אדם מאוד מסודר, והקשיש אומר אני לא יכול לעשות כלום.
שרה זילברשטיין: שואלים אותו, יש לך עזרה?
שרה זילברשטיין: אז הוא אומר, לא, אין לי עזרה.
שרה זילברשטיין: אז איך אתה מסתדר?
שרה זילברשטיין: אז יש פה אי אמון בהחלט בין הזקן לבין המעריך שבא לבדוק.
שרה זילברשטיין: אני פשוט רציתי לתאר את המצב כי בתוך האי הבנות האלה באמת נוצרים קשיים גדולים גם של הביטוח הלאומי וגם של הזקן.
שרה זילברשטיין: אבל אני חוזרת ואומרת, התלונות שמגיעות אלינו, אנחנו גם מעבירים את התלונות למוסד לביטוח לאומי, יש לנו תחושה הרבה מאוד פעמים שהקשישים לא נבדקים ברצינות.
שרה זילברשטיין: כי הזקן שמתלונן בכתב, שזה אומר שזה אדם שכבר מאוד נפגע, כי אם הוא מתלונן בכתב וטרח והוציא מכתב ומוכן לדבר עם הבודק, צריך לבדוק את התלונה שלנו לעומק, בהחלט בתוך אותם מאות ואלפי אנשים שאתם מעסיקים בביטוח הלאומי כאשר יש 140 אלף אנשים שזקוקים, אז אין ספק שיש הרבה מאוד אנשים שלא ראויים שמשמשים כמעריכים ואתם צריכים לבדוק את השירות שלכם באופן יסודי, כי אנחנו פנינו בשם הגמלאים, ואנחנו קיבלנו מכתבים סתמיים כתשובה והם לא מספקים אותנו.
שרה זילברשטיין: אנחנו חושבים שאותם זקנים שהתלוננו, שנפגעו קשה, שאמרו להם מילים גסות, זה דבר שאסור שיקרה, בשום אופן.
שרה זילברשטיין: זה בטוח.
שרה זילברשטיין: זה שזה נובע מתקשורת בעייתית של ציפיות כולם צריכים להיות מודעים לזה.
שרה זילברשטיין: לגבי הנושא של הקרן לרווחת ניצולי שואה.
שרה זילברשטיין: אנחנו בפברואר 2009 בנינו כוכבית 944 מוקד פניות ממשלתי ואנחנו אמורים לסיים את העבודה שלנו.
שרה זילברשטיין: הנה אנחנו בודקים עוד 50 אלף ואנחנו מסיימים.
שרה זילברשטיין: אבל תדעו לכם ש-40 אלף פניות אנחנו הפנינו לקרן הרווחה לניצולי השואה.
שרה זילברשטיין: חלק מהקריסה נובע גם מזה, מהמודעות ומההפניות כי אנחנו הפנינו אליהם 40 אלף פניות.
שרה זילברשטיין: ויש לנו עכשיו פניה לעוד 50 אלף ניצולי שואה פוטנציאלים שגם זה יגביר את המודעות לפנות אליהם.
שרה זילברשטיין: זאת אומרת שזה נושא.
שרה זילברשטיין: דבר נוסף, יש לנו 3000 מתנדבים שנמצאים בשטח שהתפקיד שלהם זה לבקר ניצולי שואה בבית וגם זה מעלה את הציפיות במתן שירותים.
ליה שמטוב: מרים בן גיורא ממשרד הרווחה בבקשה.
ליה שמטוב: את יושבת פה מההתחלה בשקט ואת הבן אדם הכי חשוב.
מרים בן גיורא: תודה קודם כל.
מרים בן גיורא: אני לא הכי חשובה.
מרים בן גיורא: כמי שמעורבת, ואנחנו עובדים בנושא של סיעוד בשיתוף פעולה עם המוסד לביטוח לאומי על אף שהאחריות לביצוע החוק היא של המוסד לביטוח לאומי והתקציבים שם.
מרים בן גיורא: זה נכון שהחוק הוא חוק שמיועד לטיפול אישי בעיקר, לא עזרה במשק בית.
מרים בן גיורא: נכון שאנשים קשישים מרגישים שקשה להם ולכן הם מרגישים מקופחים בכך שהם לא מקבלים סיוע.
מרים בן גיורא: הם מסוגלים לעשות אי אילו דברים במיוחד בטיפול האישי שלהם ולכן הם לא מקבלים עזרה.
מרים בן גיורא: לנו יש במשרד הרווחה, בשירות לזקן, יש סעיף תקציבי קטן שהוא בערך 24 מיליון שקל שהוא מיועד גם לעולים וגם לוותיקים, הוא מיועד בעיקר לעזרה בבית ועוד איזשהם דברים קטנים לאותה אוכלוסייה שנדחתה על ידי חוק ביטוח סיעוד, היא לא מקבלת, ועדיין יש לה קושי מאוד גדול לנהל את משק הבית.
מרים בן גיורא: זה יכול להיות בגלל כל מיני סיבות, גם על מצב תפקודי שהוא לא מספיק חמור והוא לא אושר על ידי המוסד לביטוח לאומי.
מרים בן גיורא: מאחר והתקציב מאוד מצומצם אנחנו דורשים השתתפות עצמית קטנה של 10% של הזקן אבל אנחנו גם בודקים שאין בני משפחה בקרבת מקום שיכולים לסייע, והעזרה שאנחנו נותנים היא בין שעתיים לארבע שעות שבועיות בממוצע לאדם.
מרים בן גיורא: בדרך כלל, בכל נקודת זמן כ-6000 איש מקבלים את הסיוע הזה ובדרך כלל זה לגבי אנשים שהם בתחילת התדרדרות, אנשים כפי שאמרתי שנדחו על ידי המוסד לביטוח לאומי, ואם ההתדרדרות גדלה העובדים הסוציאליים מפנים מיד לחוק ביטוח סיעוד או לקבלת סיוע ראשוני או לערעור.
ליה שמטוב: מה שציינת עכשיו, רצית לשאול אותך, איך אנשים יודעים, לאן הם פונים?
ליה שמטוב: לעירייה?
ליה שמטוב: לעובדת סוציאלית?
מרים בר גיורא: הם פונים לעירייה לשירותים חברתיים.
מרים בר גיורא: ועוד פעם אנחנו יודעים שלא כל אחד מוכן גם לפנות אם כי היום עקב כניסת חוק ביטוח סיעוד שמבוצע גם באמצעות המחלקות לשירותים חברתיים, היום אנשים מגיעים לשם ומכירים את המחלקות, ולא רק אנשים עניים או חסרי הכנסות, אבל עדיין לא כל אחד מגיע לקבלת עזרה כי זאת באמת עזרה שהיא לא במסגרת החוק.
מרים בר גיורא: לכן גם התקציב מצומצם.
מרים בר גיורא: יש לנו אילוצי תקציב ויש לנו סדר עדיפויות.
מרים בר גיורא: לעומת חוק ביטוח סיעוד שאנשים מקבלים על פי החוק ואנשים מרגישים יותר ביטחון לבוא ולהגיד, מגיע לי כי זה חוק במדינת ישראל.
ליה שמטוב: וגם יש אנשים שעדיין כנראה לא שמעו על זה ולא מגיעים אליכם.
ליה שמטוב: יכול להיות שהם זקוקים וקיבלו תשובה שלילית מביטוח לאומי והם לא יודעים שיש אפשרות לפנות למשרד הרווחה ולקבל כמה שעות עזרה.
בטלמן: רציתי להשלים לגבי הדיווח הלא אמיתי שאדם מראה את עצמו כאילו הוא עושה יותר ממה שהוא עושה בפועל, שני דברים.
בטלמן: אגב זה קיים בשני הכיוונים, גם כאלה שלא יכולים והם אומרים שהם יכולים, וגם כאלה שיכולים והם אומרים שהם לא יכולים.
בטלמן: זאת בעיה שצריכים להתמודד איתה כי אנחנו צריכים להיות אמונים על חקר האמת ולא לתת זכאות לפי אמירה כזאת או אחרת, והייתי אומר ככה, יש תהליך בתוך ביצוע ההערכה התפקודית של יצירת אווירה ויצירת דו שיח שמייצר תחושות של אמון או אי אמון.
בטלמן: זה תהליך שכל מי שמנהל שיחה עם מישהו אחר חווה אותו, והייתי אומר שברוב מכריע של המקרים נוצרת אווירת אמון בין הצדדים וכאשר נוצרת אווירת אמון בין הצדדים אנחנו מאמינים לאנשים על מה שהם מדווחים, ואז בדרך כלל זה משקף גם את התוצאה של ההערכה התפקודית.
בטלמן: עכשיו כאשר אדם מדווח דיווח לא נכון ואומר, אני יכול, אני יכול, אני יכול כאשר הוא לא יכול אנחנו זקוקים לעזרת המשפחה או לעזרת הסובבים אותו כי אם אנחנו מאמינים לו, הרי אי אפשר להגיד לו, רגע, אולי אתה בכל זאת לא מבצע, אלא אם כן יש לזה סימנים בבית, ואם יש סימנים אז אנחנו מבחינים בזאת.
בטלמן: אבל כאשר אין סימנים והוא מטופל על ידי בני משפחה, אבל הוא אומר לנו שהוא עושה הכול לבד, אנחנו מצפים שבני המשפחה שיודעים על כך ידווחו לנו.
בטלמן: ברגע שהם מדווחים ככה אנחנו יוצרים תמיכה מבני המשפחה או אפילו הביקור בנוכחות בן משפחה, וכאשר יש צורך להשלים את המידע עושים את זה לא על ידו כדי שלא ייעלב אלא אחר כך בהשלמת מידע, ומתייחסים למידע הנכון שבעצם קורה לאיש במשך כל הזמן.
בטלמן: זה נכון לשני הכיוונים ואנחנו משתדלים לעשות את זה.
בטלמן: אני לא אגיד שאנחנו לפעמים לא נופלים בפח הזה של אי ידיעה אבל זה קורה משום שאנחנו בדרך כלל נותנים אמון בדברים שנאמרים לנו, ונורא חשוב להעביר את המסר הזה לכל מי שנמצא בסביבה הזאת של הטיפול בזקנים, שנורא חשוב שאנחנו נקבל דיווח על מה שקורה בדרך כלל.
בטלמן: אגב, יש לנו הנחייה שאומרת שכאשר יש איזושהי ירידה מנטלית כלשהי של הנבדק הכרחי שיהיה נוכח בן אדם שמכיר את האיש בחיי היום יום שלו.
בטלמן: אי אפשר לעשות לו הערכה ללא הנוכחות של אותו אדם שהוא יודע ומוסר מידע על המצב התפקודי שלו.
בטלמן: עוד דבר אחד שאני רוצה להזכיר, יש לנו היום ועדות ערר, דבר שלא היה שנים רבות, במקום בית דין לעבודה, ועדות ערר, והוועדות ערר פועלות מהר, הן יעילות, ובערך תוך חודש עד חודש וחצי יש החלטה, והייתי אומר שיש בערך בסביבות 30% אנשים שמקבלים אישור או מקבלים רמה גבוהה יותר לאחר שהם ניסו מקודם.
בטלמן: ועדת ערר יש לה ראיה קצת יותר רחבה, היא יכולה לקחת דברים אחרים בחשבון שאתם העליתם פה, דבר שאין לנו בחקיקה מסודרת בשלב הראשון של החלטת על גמלת זכאות.
בטלמן: זה חשוב שהציבור ידע שאפשר לפנות לועדת ערר.
ליה שמטוב: מי יושב בועדת ערר?
בטלמן: בועדות ערר יושבים רופאים שעובדים בבתי חולים בדרך כלל, גם מקופות חולים.
בטלמן: אין להם קשר עם הביטוח הלאומי פרט לתשלום עבור הערכה.
בטלמן: וכמובן הם עושים את עבודתם נאמנה כי הם באמת משקיעים את מיטב ידיעתם המקצועית והם גם פטריוטים כולם והם עושים עבודה מצוינת.
ליה שמטוב: נציג משרד הבריאות בבקשה.
דוד איבגי: אני ד"ר איבגי מהמחלקה לפסיכיאטריה משפטית במשרד הבריאות.
דוד איבגי: מהדברים שנאמרו פה בעצם אני לא רואה משהו שמתייחס אלינו באופן ישיר מלבד אולי איזושהי שאלה לגבי הביקורת של אותם תקציבים ששמענו, 82 מיליון שקל שניתנים לקרן הרווחה לניצולי שואה.
דוד איבגי: זו אולי דבר שמתייחס אלינו.
ליה שמטוב: אנחנו צריכים לסיים את הנושא כי אנחנו עוברים לנושא אחר.
ליה שמטוב: במשפט אחד לנושא הזה.
מרים גרייבר: כמובן כפי שאני אמרתי, אני פוגשת ניצולי שואה כי אני יושבת ראש העמותה כאן בירושלים.
מרים גרייבר: כפי ששרה זילברשטיין אמרה יש בעיות ויש תלונות.
מרים גרייבר: אני הייתי אומרת דבר מאוד פשוט.
מרים גרייבר: מדוע אתם לא מעבירים סדנא לאנשים האלה שמעריכים את האנשים בבתים?
מרים גרייבר: תספרו להם מה זה רגישות לזקן, ובמיוחד לניצול שואה.
מרים גרייבר: כל מה שאמרת כאן, אמרת דברים מאוד יפים, אם הם יהיו מיושמים בשטח אנחנו כבר לא נשמע את התלונות האלה.
מרים גרייבר: תספר לאותם אנשים מה שאתה סיפרת לנו.
בטלמן: אנחנו עושים את זה באופן שוטף.
בטלמן: אנחנו עושים כנסים של מעריכים לפי אזורים, צפון, דרום, מרכז, גם בסניפים עצמם מתקיימים מפגשים.
בטלמן: יש לנו יועצים שמפקחים על התהליך הזה.
בטלמן: זה דבר שאנחנו לא נותנים לו לישון על שום זרי דפנה.
בטלמן: אנחנו כל הזמן נמצאים עם היד על הדופק.
בטלמן: אנחנו יודעים שזה דבר שצריך לתחזק אותו.
בטלמן: זה לא דבר שאפשר להגיד פעם היה לנו קורס והיתה לנו הדרכה ובזה סיימנו.
בטלמן: זה דבר שנמצא כל הזמן על המדוכה.
בטלמן: ואני אומר שוב מתוך היכרות שלי עם המציאות בשטח 99.9% הם בסדר, וסביר, לא רק סביר, עם רגישות גדולה מאוד.
בטלמן: לא הבאתי לפה מכתבי תודה כי זה באמת לא הקטע להציג אותם אבל יש הערכה מאוד גבוהה למקצועיות של המעריכים.
בטלמן: אנחנו עושים כל מה שניתן כולל גם כאשר יש לנו תלונות כאלה, אנחנו מנסים לברר אותן לעומק.
בטלמן: אני חייב לומר שאני לא טוען שאין מקרים כאלה בכלל.
בטלמן: הרי אצל בני אדם הכול אפשרי.
בטלמן: אלא שבדרך כלל מה שמסתבר הוא שיש גם רצון ומגמה אצל אנשים מסוימים, שלא הלך לי בדרך הזאת, אני אראה לך, אני אקבל את זה בדרך אחרת.
בטלמן: ויש לנו את האמירות האלה גם כלפי מעריכים.
בטלמן: למשל השבוע קיבלתי תלונה שהתגובה של המעריכה היתה שהבת של הקשישה אמרה למעריכה, אם את לא תתני לאימא שלי מה שאני רוצה שאת תתני לה מבלי שתבקשי ממנה לעשות ממנה לעשות כך או אחרת, אז אני יש לי קשרים עם ראש העיר הזה ועם חבר הכנסת הזה, ועם השר הזה, ואת תראי מה יקרה לך אחר כך.
בטלמן: גם זה יש לנו וזאת בעיה.
בטלמן: ודרך אגב, אם כבר אני מזכיר את זה, אחת הבעיות שאנחנו מתמודדים איתה זו עליית רמת האלימות כלפי המעריכים.
בטלמן: זה דבר שאני פוחד מיום אחד שעלול לקרות שאיזה מעריך יצא בשן ועין ואני לא רוצה לדבר יותר מזה.
בטלמן: זאת אומרת שהוא יצא בנזק חמור יותר.
בטלמן: יש את התופעה הזאת ובכלל החברה הישראלית נהייתה אלימה יותר במשך השנים, וזאת בעיה אחרת, אולי לוועדת החינוך, אולי לוועדה אחרת, אבל זו גם כן בעיה.
ליה שמטוב: אז מה אנחנו כאן בוועדה, מה אנחנו רוצים להמליץ לביטוח הלאומי?
ליה שמטוב: כאשר קשיש מבקש הערכה לצורך הסיוע תכתבו לו, אנחנו קיבלנו את פנייתך ואנחנו שולחים לך מעריך, וזאת תעשו בשפה שהקשיש מבין, תשלחו לו את הקריטריונים.
ליה שמטוב: שתיידעו אותם מראש שהם יישאלו על נושאים כאלה, הלבשה, רחצה, שירותים, בישול, כל הסעיפים.
ליה שמטוב: אז אותו קשיש וכן גם המשפחה שלו כבר יבינו שבאמת ישאלו אותם את השאלות האלה, והקשיש ידע מראש שזה לא השפלה, זה נחוץ בשביל לקבוע קריטריונים כדי לקבל את שעות הסיעוד.
ליה שמטוב: זה דבר חשוב וזה ימנע אי הבנות מצד המשפחה ומצד הקשיש וזה יפחית מהעוצמה של ההשפלה.
ליה שמטוב: הקשיש יהיה מודע שהוא אכן צריך לעבור את הבדיקה הזאת, אם אתם אומרים לו להתלבש הוא ידע שהוא צריך להתלבש, הוא צריך כן לחמם את האוכל, הוא צריך כן לסגור את הדלת, הוא כן צריך לכבות את האור.
ליה שמטוב: דברים מסוג זה.
ליה שמטוב: הוא ידע זאת מראש.
בטלמן: דיברתי קודם על הדף הזה שאנחנו נותנים למשפחה.
בטלמן: המעריכה באה ומשאירה דף וגם מקריאה אותו.
ליה שמטוב: זה קורה כבר אחר כך.
ליה שמטוב: אתם עושים את זה אחרי זה.
בטלמן: שקלנו מתי להביא את הדף הזה לאיש.
בטלמן: האם לשלוח לו בדואר או שמעריכה מגיעה?
בטלמן: מה שנוכחנו לדעת שיש מקרים שהמעריכה מגיעה יותר מהר מהדואר ואז מה שיוצא שהבן אדם עוד אין לו את המכתב והמעריך כבר נמצא אצלו בבית.
ליה שמטוב: זה לא תופס.
ליה שמטוב: כי כאשר המעריכה מגיעה זה אחרי שלושה שבועות או חודש ימים.
ליה שמטוב: פה, מי שיושב בחדר הזה, אני חושבת לכל אחד יש משפחה ולכל אחד יש הורים וכל אחד באיזושהי צורה נתקל בדברים האלה.
בטלמן: בסדר, נבדוק את העניין.
ליה שמטוב: הנושא השלישי שלפנינו זה כפתור המצוקה.
ליה שמטוב: כפתור המצוקה שמקבלים מהמוסד לביטוח לאומי וכפתור המצוקה שמקבלים ממשרד הרווחה.
ליה שמטוב: אני מבינה שיש פה נציגי חברות, כן, שחל.
ליה שמטוב: יש לכם התקשרות עם ביטוח לאומי.
ליה שמטוב: נציגי הביטוח הלאומי אתם יכולים לענות על כפתור המצוקה?
יהודית שליטא: אני יהודית שליטא מהמוסד לביטוח לאומי מאגף סיעוד.
יהודית שליטא: אני הבנתי שהתלונה היתה בקשר לגופים שלא מגיעים בזמן.
יהודית שליטא: אולי תגידי קודם מה התלונה כדי שאני אוכל להתייחס.
ליה שמטוב: קודם כל למי שמגיע שעות סיעוד, עובדות סוציאליות ממליצות על כפתור מצוקה כי זה דבר טוב.
ליה שמטוב: קשיש מרגיש יותר בטוח בבית כאשר יש כפתור מצוקה, ואם הוא צריך אמבולנס או רופא אז הוא מצלצל ויש לו דו שיח עם מי שנמצא מעבר לקו.
ליה שמטוב: אין לו השתתפות עצמית אם מגיע לו 16 שעות סיעוד, אז אומרים לו חודש אחד תקבל 15 שעות סיוע והשעה הנוספת היא כנגד תשלום עבור כפתור המצוקה.
ליה שמטוב: אנשים שזקוקים לעזרה לוחצים על הכפתור, אומרים, אנחנו מרגישים לא טוב, אנחנו צריכים דחוף אמבולנס.
ליה שמטוב: דחוף.
ליה שמטוב: מה אומרים בצד השני של הקו?
ליה שמטוב: אמבולנס אנחנו לא שולחים.
ליה שמטוב: אתם יכולים לצלצל לבד.
ליה שמטוב: רופא אתם יכולים לקבל, הוא יבוא בעוד שעה וחצי או שעתיים.
ליה שמטוב: השאלה איך אתם עובדים.
ליה שמטוב: קראתי דווקא את חוזה ההתקשרות בין החברה לבין ביטוח לאומי.
ליה שמטוב: לא כתוב שם בדיוק כמה הנזקק צריך לחכות.
ליה שמטוב: במצבים קריטיים הייתי רוצה לדעת איך אתם פועלים?
יהודית שליטא: קודם אני אגיד מה בכלל בסל השירותים שלנו.
יהודית שליטא: מה שנכלל באמת זה כפתור מצוקה שמורכב בבית של הזקן.
יהודית שליטא: יש שני חלקים, אחד מורכב על הקיר, אחד מורכב על שעון על היד של הזקן.
יהודית שליטא: כאשר הזקן נמצא במצב של מצוקה הוא לוחץ עליו אז מתקבלת קריאה במוקד.
יהודית שליטא: עכשיו אנחנו עובדים היום עם שלושה מוקדים, אחד זה אלינוי, השני סקויוליי, השלישי שחל.
יהודית שליטא: המוקדן מקבל את הקריאה של הזקן, הוא מקשיב לו, הוא ממיין אותה לפי האופי.
יהודית שליטא: לפעמים רוצים רופא, לפעמים אמבולנס, לפעמים אינסטלטור, לפעמים סתם צריך לקרוא לבן משפחה.
יהודית שליטא: יש כל מיני אפשרויות ולפי זה הוא מזעיק את העזרה שהזקן צריך.
יהודית שליטא: בעצם בזה מסתיים השירות של הביטוח הלאומי.
יהודית שליטא: התשלום עבור העזרה היא על חשבון הזקן.
יהודית שליטא: אינסטלטור, אמבולנס, רופא.
יהודית שליטא: אנחנו גם לא אחראים למה שעושה הרופא.
יהודית שליטא: זה לא בשליטתנו, לא בסל השירותים שלנו, אנחנו לא אחראים לזה.
יהודית שליטא: עכשיו המוקדן על פי הצורך יישאר על הקו כדי לראות שהעזרה אכן הגיעה ואין לנו הגדרה כמה זמן הוא יכול להישאר.
יהודית שליטא: לפי הצורך הוא נשאר.
יהודית שליטא: זה כל השירות שלנו.
יהודית שליטא: יש לנו עוד שירות, של תומך קבוע.
יהודית שליטא: בדרך כלל מדובר אב בית שאחת לחודש בא לבית של הזקן, מבקר אותו, שואל מה שלומו, נותן לו עזרות קטנות בבית, מחליף נורה, דבר כזה.
יהודית שליטא: זה כל השירות שיש לנו מבחינת כפתור מצוקה.
יהודית שליטא: העלות היא, כמו שנאמר באמת, רבע שעה שבועית או בסביבות שעה לחודש.
ליה שמטוב: זה עוד פעם, עד שלא מקבלים את הפניות ואת התלונות אז לא יודעים על מה מדובר.
ליה שמטוב: אבל בכל זאת מהצד השני של הקו צריך להיות בן אדם שצריך להבין שהוא מדבר עם אדם קשיש שזקוק לעזרה.
ליה שמטוב: אני לא סתם אומרת את זה כי חוויתי את זה עם ההורים שלי.
ליה שמטוב: בגלל זה חשוב לדעת איך החברה עובדת ועכשיו אנחנו נשמע כמה מילים על החברה.
מירה תמרי: חברת שחל עוסקת בשירותי רפואה.
מירה תמרי: יש לה מינויים ברחבי הארץ ובאירופה.
מירה תמרי: חלק מהשירותים שאנחנו נותנים זה שירותים של מוקדי מצוקה.
מירה תמרי: אנחנו עובדים גם עם הקרן לרווחת ניצולי השואה וגם כספק של המוסד לביטוח לאומי.
מירה תמרי: האנשים שיושבים במוקד הם נציגי מוקד שהוכשרו לכך, הם מקבלים את הקריאה, הם עושים הערכה של המצב.
מירה תמרי: אם יש מצב חירום אז אין דבר כזה של דחייה.
מירה תמרי: אמבולנס נשלח ברמה המיידית.
מירה תמרי: לאחר מכן במידה ולא מדובר במצב חירום יש אפשרות של ביקור בית של רופא ואנחנו גם מעסיקים רופא במוקד שיושב ונותן ייעוץ למנויים שלנו והוא מסייע לקבל החלטה מה הכי נכון עבור אותם קשישים הקוראים לעזרה באותו רגע.
מירה תמרי: זה יכול להיות ברמה של ייעוץ טלפוני, או שהוא יגיד להם, לא, המצב שלכם אכן דורש אמבולנס ברמה המיידית, ויכול להיות שהוא יגיד לקשישים שזה דורש ביקור בית של רופא.
מירה תמרי: עכשיו מבחינת זמני ההגעה של רופא, כאשר זה לא שירות חירום, זה נקרא רופא בבית, הזמנים הם בין שעה ל-3 שעות, זמני ההגעה של הרופא על פי השירות שלנו.
מירה תמרי: לרוב אנחנו אכן עומדים בזמנים האלה.
מירה תמרי: כמובן צריך להוציא תרופות של מגפות שפעת וכיוצא בזה שאז יש המון פניות ברמות מאוד גבוהות.
מירה תמרי: אנשים דווקא מעדיפים שלא להתפנות באמבולנס לבית החולים בגלל שבתי החולים מוצפים, ועל מנת גם לא להיחשף למחלות נוספות, ואז זמני ההגעה של הרופא ארוכים הרבה יותר.
מירה תמרי: ככלל הם מגיעים.
ליה שמטוב: מה התשלום עבור הרופא?
מירה תמרי: אני לא מכירה את הנושא הזה.
ליה שמטוב: אז איך הקשיש יודע כמה הוא צריך לשלם?
מירה תמרי: מיידעים אותו במוקד.
מירה תמרי: מכיוון שיש לנו הסכמים שונים אז המחיר משתנה.
ליה שמטוב: מרים תדברי בבקשה על כפתור המצוקה.
מרים בר גיורא: כן.
מרים בר גיורא: אנחנו במסגרת השירות לזקן במשרד הרווחה מסבסדים תוכנית שנקראת "קהילה תומכת" שהיא כוללת גם לחצן מצוקה אבל גם שירותים נוספים.
מרים בר גיורא: זה כולל אב או אם קהילה שיכולים להגיע לבתים על פי קריאה לטיפולים קטנים, להבאת תרופות, לליווי לבית חולים ועוד מספר דברים.
מרים בר גיורא: זה כולל אזעקת רופא בתשלום של 20 שקל, אזעקת אמבולנס בהשתתפות של 20 שקל, ופעילות חברתית במקום במועדון כלשהו, וכמובן לחצן מצוקה שהוא לחצן פעיל 365 יום בשנה, כל ימות השנה, 24 שעות ביממה.
מרים בר גיורא: אנחנו מעבירים תקצוב לתוכנית הזאת דרך הרשויות המקומיות.
מרים בר גיורא: ישנן חברות שונות שמפעילות את לחצן המצוקה ויש דגמים שונים, חלק זה דרך עמותות מקומיות או אחרות, חלק נעשה באמצעות גופים פרטיים, אני לא רוצה להיכנס לפרטי פרטים.
מרים בר גיורא: אנחנו מעבירים תקציבים באמצעות הרשויות המקומיות לתוכנית כאשר אנחנו תמחרנו את התוכנית הזאת.
מרים בר גיורא: התוכנית עולה, ואנחנו עומדים כנראה לשנות את התעריף, אבל כל המרכיבים שהזכרתי עולים 106 שקלים לחודש לאדם כאשר אדם שאינו יכול להשתתף על פי הנחיות שלנו משלם 45 שקלים, זה המינימום.
מרים בר גיורא: ההפרש בין 45 שקלים לבין 106 שקלים מסובסדים על ידי הרשות המקומית 25%, ואנחנו משרד הרווחה 75%.
מרים בר גיורא: לגבי ניצולי שואה הגענו להסדר, וזה קשור למה שנאמר בחלק הראשון של הישיבה, יש הסדר עם ועידת התביעות על פי רשימות מסודרות שהגופים המפעילים מעבירים אליהם ובפיקוח, לא מאוד הדוק אבל פיקוח של המפקחים שלנו.
מרים בר גיורא: יש השתתפות עצמית לגבי ניצולי שואה של 25 שקלים מתוך 45 שקלים לחודש שהם משלמים.
מרים בר גיורא: זאת אומרת שנשאר להם לשלם רק 20 שקלים ואני מדברת על אנשים שמקבלים השלמת הכנסה ואנשים שהם במעמד של נזקקים.
מרים בר גיורא: ישנה עוד דרגת ביניים של 65 שקלים לתשלום, אנשים שיש להם הכנסות קצת יותר גבוהות.
מרים בר גיורא: בגדול הפיקוח על הפעולה נעשה באמצעות מפקחים שלנו ואם ישנם תלונות או בעיות, ישנן, היו בעיות עם חברות.
מרים בר גיורא: יש חברות, אני לא רוצה להזכיר, יש חברות שלא עומדות בכל התנאים, יש איתן הסכמים והן צריכות לעמוד בהסכמים האלה.
מרים בר גיורא: אם לא אנחנו צריכים להחליט מה לעשות.
מרים בר גיורא: יש לנו היום חברה שיש איתה בעיות במספר קהילות.
מרים בר גיורא: אנחנו מבררים , אנחנו יודעים מה לעשות, אם להפסיק הסכם, אם להמשיך הסכם, אם רק להתריע וכדומה.
מרים בר גיורא: היום אנחנו מסבסדים, קיימות עכשיו 250 קהילות תומכות שבהן חברים 35 אלף בתי אב, 51% מסובסדים על ידינו.
מרים בר גיורא: הפיתוח נעשה בסיוע מאוד רציני של הג'וינט ואשל, וכפי שאמרתי בשיתוף איתנו.
מרים בר גיורא: התוכנית היתה לפיתוח של בין 10 ל-12 קהילות בשנה.
מרים בר גיורא: ממש אתמול קיבלתי אישור לפיתוח יותר רחב.
מרים בר גיורא: אנחנו מציעים את זה.
מרים בר גיורא: אנחנו עכשיו בודקים גם את הנושא של כפל שירותים עם לחצני מצוקה שניתנים על ידי הקרן לרווחת ניצולי שואה, ואנחנו חושבים שלתת שירות שכולל לא רק לחצן מצוקה, שבעצם הוא עקר, הוא לא עקר כי הוא מצלצל ומקבלים תשובה, אבל בעצם אין שום פיקוח על השירות שהם מקבלים לא מבחינת משך הזמן שהם מקבלים אותו.
מרים בר גיורא: אנחנו חושבים שהרבה יותר טוב להיכנס לשירות שהוא יותר יקר אבל נותן הרבה יותר תמורה בעד המחיר שמשולם.
ליה שמטוב: דיברנו היום על נושאים מאוד אקטואליים ומאוד חשובים וזה בנסיבות יום השואה הבינלאומי.
ליה שמטוב: בעקבות הדיון הוועדה למדה על אחת הבעיות הקשות זה העדר שקיפות של פעילות הקרן לרווחת ניצולי השואה.
ליה שמטוב: הדבר הזה בא לידי ביטוי גם לגבי חוסר הוודאות לגבי ניצול כספים המגיעים לקרן וכן לגבי אופן הקצאת הכספים למטרות השונות.
ליה שמטוב: בנוסף ישנה חוסר בהירות אצל ניצולי השואה לגבי זכאותם להחזר הוצאות עבור רכישת ציוד, תרופות וכולי .
ליה שמטוב: הוועדה קוראת לקרן לרווחת ניצולי השואה לפרסם באתר של הקרן בדיווח רבעוני, חצי שנתי של תקציבי הקרן, מטרותיו ונתוני הניצול.
ליה שמטוב: בנוסף הוועדה מבקשת מהקרן לפרסם באתר הבהרה לגבי הזכויות לזכאויות של ניצולי שואה לכספים באופן ברור.
ליה שמטוב: הוועדה גם מבקשת, אם בשנת 2011 יחולקו כל הסכומים, לפרסם הודעות למי שזכאי לסיוע ברכישת הציוד והתרופות וכולי, קודם כל שיישלחו הבקשות, תיבדקנה הבקשות ותחזירו את הכספים לזכאים.
ליה שמטוב: הוועדה מבקשת מהקרן לרווחת ניצולי השואה לעבור לשיטת ההחזרים לפיה קודם תוגש בקשה לאישור רכישת הציוד והתרופות ורק לאחר מכן תבוצע הרכישה בפועל על ידי הניצולים.
ליה שמטוב: הוועדה מבקשת ממשרדי הממשלה הרלוונטיים לבחון את התנהלותה של הקרן לרווחת ניצולי שואה, לנהל מעקב אחר פעילותה ולבחון את המשך נחיצותה כגורם מתווך להעברת הכספים לניצולי השואה.
ליה שמטוב: לגבי המוסד לביטוח לאומי.
ליה שמטוב: הוועדה מבקשת לבחון מחדש את הקריטריונים ואם צריך לחוקק חוק אז אנחנו נגיש הצעת חוק , אני כחברת כנסת אגיש הצעת חוק אבל בינתיים עד שהחוק יעבור בכנסת הוועדה מבקשת מהמוסד לביטוח לאומי שתיידע את הקשישים על ידי טופס לפני בואם של המעריכים לבדיקה.
דני דנון: וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
דני דנון: על סדר יומנו נושא חשוב של ההסברה הישראלית, כאשר אנחנו נתמקד בהסברה באינטרנט.
דני דנון: אנחנו מתכבדים בנוכחותו של השר לענייני תפוצות, השר יולי יואל אדלשטיין ומנכ"ל המשרד.
דני דנון: אנחנו כמובן יודעים שהשר שאמון על ההסברה והתפוצות ביום האחרון, יום שהיה קשה היום לכולנו, אתמול השתתפנו בהלוויה הקשה של משפחת פוגל, ויש פה אנשים שהיו גם בהלוויה, ואנחנו יודעים שנושא ההסברה הוא נושא מהותי.
דני דנון: אנחנו ננסה גם לדעת בנושא שהתפרסם היום לגבי שימוש בתמונות קשות למטרות הסברה.
דני דנון: האם אנחנו צריכים לעשות את זה, האם אנחנו לא צריכים לעשות את זה.
דני דנון: כבר התקבלה החלטה של המשרד, והתמונות האלה הופצו בכלי התקשורת הזרים, ואנחנו חושבים באופן אישי, הוועדה עוד לא קבעה את עמדתה, באופן אישי שהנושא הזה הוא מהותי וחשוב ביותר.
דני דנון: כי אנחנו מתמודדים מול חיות אדם, שמשתמשים בכל דרך על מנת להכפיש, לשקר.
דני דנון: ואם אנחנו צריכים לבוא ולומר את עמדתנו, אנחנו לא יכולים במזרח התיכון לחיות פה ולהתנהג כאילו אנחנו חיים בשוויצריה.
דני דנון: ואחת הבעיות היום של ההסברה הישראלית, שאנחנו אולי לעתים עדינים מדי, מגיבים ולא יוזמים.
דני דנון: אנחנו צריכים פה, בסביבה שאנחנו חיים בה, להיות הרבה יותר אגרסיביים מבחינת פעילות ההסברה שלנו.
דני דנון: גם מצטרף אלינו מר אורן הלמן, שהיום הייתה התבטאות קשה בנושא של ה-CNN.
דני דנון: שמענו אותך, אנחנו מברכים אותך על כך.
דני דנון: אנחנו נרצה היום בדיון, אנחנו הזמנו את השר לקבל דיווח על פעילות המשרד להסברה ותפוצות.
דני דנון: אבל אני רוצה לבקש בפתח דבריי מהשר, להתמקד בנושא של ההסברה, תוך מתן דגש לניו מדיה, לנושא של האינטרנט, לנושא של השימוש בכלים חדישים.