GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דני דנון: כשאמרו 'יש שרפה, צריך ללכת', מה לקחת?
תלמיד: תיק ושני בגדים.
תלמיד: בתיק שתי חולצות וזהו.
דני דנון: זה לא זה, זה חדש, מה שאתה לובש.
תלמיד: כן.
תלמיד: ימין אורד מאוד עוזרת לנו.
תלמיד: ברוך ה' לא קרה כלום איתנו ובגלל זה אני צריך להודות לה'.
אברהם מיכאלי: איפה היו הספרים, הדברים האישיים שלכם, בחדר?
תלמיד: הכל בחדר.
דני דנון: מה אתה מצטער שלא לקחת?
דני דנון: אם עכשיו היו נותנים לך חמש דקות ללכת ולקחת מהחדר.
תלמיד: את ספר התורה שלי, שקיבלתי בבר מצווה.
תלמידה: (ספרדית).
מתרגמת: למרות השרפה, האסון חיזק אותי לחזור לכאן, בגלל שראיתי שעוזרים לי מאוד.
מתרגמת: אני לא ציפיתי שייתנו לי כל כך הרבה דברים עכשיו.
דני דנון: מיכאל, אתה בעברית.
מיכאל: אני לא הייתי פה כל השבוע.
מיכאל: לפני שבוע הייתי בירושלים, כשהגעתי לפה ביום חמישי, לא נתנו לי לחזור לפה ולא לקחתי שום דבר.
מיכאל: כל הדברים שלי נשרפו, אבל ברוך ה' ימין אורד עזרו לי.
מיכאל: אנחנו בנווה עמיאל, קיבלתי הכל חדש.
דני דנון: כל הבגדים שאני רואה פה, הכל חדש?
קריאות: הכל חדש.
דני דנון: ואתם מרוצים מהדגמים ומהאופנה, או שככה ככה?
מתרגמת: כולם אלגנטיים היום, אתה לא רואה?
דני דנון: סליחה, עם כל הכבוד להנהלה, אני מבקש שתתרגמי ותשאלי אותם אם הם מרוצים מהדגמים של הבגדים.
מתרגמת: דיברנו על זה שכולם אלגנטיים עכשיו.
אברהם מיכאלי: אני פעם הייתי בעליית הנוער גם, וכשלמדתי בפנימייה הם לא נתנו כאלה בגדים.
מתרגמת: היא אומרת שהיא פה שמונה חודשים והיא איבדה את הכל בשרפה, אבל היא מרגישה טוב כי היא מרגישה שכולם ביחד ושמחזירים לה, ואנחנו נטפל.
מתרגמת: למשל היא לא היתה אמורה לחזור לברזיל, אבל ברוך ה' השגנו והיא חוזרת לברזיל לראות את ההורים שלה, לחודש, ואז היא חוזרת, וכשהיא תחזור, בעזרת ה' יהיה לנו כבר בית כדי לקבל אותה.
דני דנון: אני רוצה לשאול לגבי ההורים.
דני דנון: כשדיברתם עם ההורים שלכם בטלפון, איך הסברתם להם?
דני דנון: מה אמרתם להם, מה הם אמרו לכם?
דני דנון: איך היה הדיאלוג?
רפאל: (ספרדית).
מתרגמת: אבא שלי אמר, 'וואו, הבגדים שלך', והכל.
מתרגמת: אמא שלו אמרה, 'לא אכפת הבגדים, העיקר שאתה בסדר.
מתרגמת: עם הזמן תשיג את הכל ואפילו יותר טוב'.
דני דנון: למי היו בעיות עם ההורים?
אקווה: אמא שלי אמרה שרצתה שאני אחזור לבית, ולא אהבתי (ספרדית).
מתרגמת: אמא שלו כעסה קצת שפה היתה שרפה.
מתרגמת: היא אמרה שתשלח מטוס להחזיר אותו הביתה, בגלל שכבר כמה שנים היא רוצה שהוא יחזור הביתה, אבל הוא מתעקש להישאר.
מתרגמת: עכשיו היא אמרה 'זהו, די, עכשיו אתה חוזר', אז הוא אמר 'לא, אני לא חוזר'.
מתרגמת: זה היה הוויכוח שלהם.
דני דנון: כולם מתכוונים לעלות לארץ?
מתרגמת: יש ויש.
דני דנון: אפשר לשאול מי מתכוון לעלות?
בצלאל כרמי: קשה להחליט עכשיו.
מתרגמת: יש כאלה שכבר החליטו.
מתרגמת: למשל יש את עמנואלי, שכבר נשארת בארץ.
מתרגמת: שי כבר עלה ארצה ושרה גם נמצאת פה בארץ, ובעזרת ה' עוד כמה.
מתרגמת: והוא כבר במכינה קדם צבאית, בעזרת ה', זה החלום שלו.
מתרגמת: מה החלום שלך?
מתרגמת: תגיד, יש לך חלום.
תלמיד: להתגייס לצנחנים.
דני דנון: אתה כבר עם חולצה אדומה, חצי עשית.
דני דנון: יש עוד משהו שאתם רוצים לבקש?
דני דנון: שחסר לכם עכשיו?
מתרגמת: שימין אורד תיבנה מחדש מהר.
בצלאל כרמי: זה ימין אורד, הם דואגים לכלל ולא לפרט.
מתרגמת: אלה צדיקים.
דני דנון: הקולות שאתם שומעים זה של הבנייה.
דני דנון: והבנתי שהיתה בעיה עם דיסק און קי וגם בזה ביקשנו לטפל.
דני דנון: מתי הם טסים לחופשת קיץ?
מתרגמת: ביום רביעי הבא, בעזרת ה'.
מתרגמת: זה אמור להיות לחודש, אבל תלוי מתי יהיה להם מקום לחזור.
אברהם מיכאלי: אני רוצה להגיד לכם כמה מלים כעולה חדש ישן, אבל עולה חדש.
אברהם מיכאלי: המדינה שלנו רובה הם עולים חדשים, כל אחד הגיע בזמן אחר.
אברהם מיכאלי: דני, אתה נולדת בארץ?
אברהם מיכאלי: דני נולד בארץ, אבל אני וליה הגענו מרוסיה.
אברהם מיכאלי: אני באתי ממש ילד, אפילו יותר קטן מכם, אני הייתי בר מצווה כשהגעתי לישראל, וכל המסלול שלי עשיתי בישראל.
אברהם מיכאלי: הייתי בצבא, הייתי קצין בצבא, ואחרי זה הייתי באוניברסיטה, אני עורך דין במקצוע שלי, לפני שבאתי לכנסת.
אברהם מיכאלי: לכן תחשבו שפה בארץ אפילו עולים חדשים יכולים להגיע לשיא, הנה הגענו לכנסת.
אברהם מיכאלי: גם ליה הגיעה, בגיל טיפה יותר מבוגר---
ליה שמטוב: בגיל 22.
אברהם מיכאלי: אבל כל אחד יכול לחשוב על עצמו ועל עצמה שפה זה הבית שלנו.
אברהם מיכאלי: סאן פאולו טוב, בניו יורק טוב ובמוסקבה היום גם טוב, אבל בסוף שאתם תחשבו, כמה שקשה היום פה, בסוף כולם בעזרת ה' את הקריירה שלהם צריכים לבנות פה בישראל.
אברהם מיכאלי: לכן אני שמח לראות אתכם, כי אתם בגיל המעבר, בין הילדות לבגרות, לכן תחזקו את ההורים שלכם.
אברהם מיכאלי: כמה שקשה להם שאתם נפרדים מהם, להורים קשה לשמוע שהבית שלכם נשרף, 'תחזרו מהר הביתה', אני מכיר את זה, אבל תשכנעו אותם שיש לכם פה, ברוך ה', משפחה תומכת.
אברהם מיכאלי: כולנו לא באנו בשביל להצטלם וללכת, אנחנו בעזרת ה' נבוא לפה עוד פעם, לראות איך אתם מסתדרים.
אברהם מיכאלי: חבר הכנסת דנון אמר, אם אתם צריכים דברים מסוימים ספציפיים, לדאוג מיד, דרך המנהלים שלכם תעבירו לנו, ובעזרת ה' יהיה לכם את זה מיידית.
ליה שמטוב: כמה מכם הרימו יד שכבר עלו לארץ.
ליה שמטוב: אז אני מקווה מאוד שכולם יהיו עולים חדשים, ועכשיו, כשאתם חוזרים הביתה לחופש, תביאו את ההורים שלכם ובאמת אין כמו ישראל, ישראל היא הבית.
ליה שמטוב: ישראל ביתנו, כמו שאומרים.
דני דנון: על זה לא נגיב.
דני דנון: אנחנו רוצים לשחרר אתכם.
דני דנון: אנחנו יודעים שיש לכם יום כיף ואנחנו רוצים שתחזרו לכיף.
דני דנון: מאיפה שאתם באים, זה מקום יפה, אני הייתי בברזיל הרבה פעמים, אבל אין מקום יותר יפה מישראל ואין מקום יותר יפה מהכרמל, והמקום שאתם נמצאים בו הוא מקום מהמם, וגם הערבות ההדדית, שאתם רואים אותנו ואת עם ישראל, שחשבו כולם על מה שקורה פה ועוזר ומסייע, רק במדינת ישראל תמצאו את הנושא של כל ישראל ערבים זה לזה.
דני דנון: אני רוצה באמת להודות לכם ולומר לכם, אנחנו משפחה אחת, אנחנו מאוד שמחים שאתם מברזיל וממקומות שליד האמזונס שמגיעים לפה, לישראל, זו ציונות אמיתית.
דני דנון: ואתם יכולים להרגיש גאווה במה שאתם עושים.
דני דנון: (כפר הנוער נווה עמיאל).
דני דנון: צהריים טובים.
דני דנון: לי קוראים דני דנון, אני חבר כנסת, יושב ראש ועדת עלייה וקליטה.
דני דנון: נמצא איתי חבר הכנסת מיכאלי, ואנחנו סיירנו היום בימין אורד והיה חשוב לנו, אחרי שראינו את כל התמונות הלא קלות ואת הבתים שנשרפו, לשמוע קצת מכם על החוויה שלכם, של השרפה, על החוויה שלכם היום.
דני דנון: אני מבין שהבגדים שלכם חדשים.
דני דנון: אבל רציתי לשמוע מכם קצת על הרגשות שלכם, על מה שקרה, מה שקורה היום איתכם.
דני דנון: שיחה לא רשמית.
דני דנון: מישהו רוצה להתחיל, או שאני אתחיל?
דני דנון: אני אתחיל.
דני דנון: איתך.
דני דנון: אם היו לך חמש דקות לארוז עכשיו ולקחת משהו מהכפר, מה היית לוקח?
דני דנון: הבגדים שלך נשרפו?
דני דנון: למישהו פה נשרפו בגדים או נשרפו דברים?
סרגיי: כן.
דני דנון: מה נשרף לך, סרגיי?
סרגיי: הכל, בגדים וכל הדברים.
דני דנון: הכל חדש עליך, מה שאני רואה.
סרגיי: לא, אלה הבגדים שהיו עליי.
דני דנון: גם הנעליים?
דני דנון: הכל היה עליך?
דני דנון: לא קיבלת בגדים חדשים?
סרגיי: עדיין לא קיבלתי.
דני דנון: בוא תספר לי, מה היית לוקח אם היית עכשיו חוזר לימין אורד.
דני דנון: אם היתה לך שעה לארוז, מה היית לוקח?
סרגיי: הכל.
דני דנון: מה חסר לך היום?
סרגיי: אין לי כלום.
דני דנון: מה היה לך בחדר?
סרגיי: דברים חשובים.
דני דנון: מה עוד?
דני דנון: דיסקים, מוסיקה?
דני דנון: היום מה חסר לך?
סרגיי: גם בגדים, גם דברים חסרים שהיו לי כמו---
דני דנון: כמה שנים את בארץ?
סרגיי: חמש.
דני דנון: אם אני אומר שכל מה שאתה צריך תקבל, מה היית מבקש?
סרגיי: לא יודע.
דני דנון: עוד מישהו שנשרפו לו הדברים?
דני דנון: סוניה, מה את היית לוקחת?
סוניה: אבל לא נשרף לי הכל.
סוניה: נשרף לי חלק.
דני דנון: את חזרת לכפר לראות?
סוניה: כן, שלשום.
דני דנון: חלק מהדברים שלך נשרפו וחלק לא?
סוניה: כן, כי גרתי בבית בוגרים וחלק מהדברים...
סוניה: אבל לא היו לי שם הרבה דברים.
דני דנון: מה היה לך, איזה דברים?
סוניה: תיק, בגדים, ספרים.
דני דנון: והסבירו לכם כשחזרתם מה קורה, לאן אתם הולכים?
סוניה: כן.
דני דנון: עכשיו אתם יודעים מה קורה איתכם?
דני דנון: מתי אתם חוזרים לימין אורד?
סוניה: אמרו שעוד שבועיים.
סוניה: מי יודע מה יהיה.
דני דנון: עוד שבועיים תחזרו לימין אורד.
דני דנון: אני רוצה לבקש מהחבר'ה הצעירים שהגיעו, שחקני הפינג פונג, איך קוראים לך?
בוריס: בוריס.
דני דנון: בן כמה אתה?
בוריס: בן 12.
דני דנון: בוריס, לגבי השרפה, מה ההתרשמות לך ממה שקרה, מה שקורה?
בוריס: הבית היה כבר ישן, אז---
אברהם מיכאלי: אז טוב שנשרף, אתה אומר.
דני דנון: היינו שם לפני כמה שעות.
דני דנון: היית שם בבית שנשרף?
בוריס: כן.
דני דנון: וכשנכנסת פנימה, מה הרגשת?
דני דנון: חוץ מהריח, שלא היה כל כך טוב, מה הרגשת?
בוריס: כלום.
דני דנון: מבחינת החדר שלך שנשרף, יש דברים שהיית רוצה לקחת משם לו היית יכול?
בוריס: את התמונות שלי.
דני דנון: תמונות שלך.
דני דנון: היה לך אלבום?
דני דנון: התמונות היו מסודרות באלבום?
דני דנון: איזה תמונות?
דני דנון: מה היה בתמונות?
בוריס: כל מיני.
דני דנון: ספר, אנחנו רוצים לדעת.
דני דנון: זה בטיולים, בחגים, בפורים?
בוריס: כן, כל מה שאמרת.
דני דנון: ועכשיו, בוריס, חסר לך משהו?
בוריס: לא.
דני דנון: שום דבר.
דני דנון: קיבלתם בגדים חדשים?
אברהם מיכאלי: מה עם ספרים, מה עם מחברות?
אברהם מיכאלי: מה עם כל הדברים שלך?
בוריס: זה יחזור.
בצלאל כרמי: זה הוא שמח שנשרף.
אברהם מיכאלי: יש לך משהו שניצל מזה?
בוריס: לא, הכל נשרף.
דני דנון: שיעורים הכנתם?
דני דנון: או שאתם יכולים להגיד למורה שלא הכנתם שיעורים כי---
בצלאל כרמי: חופש.
דני דנון: אבל אם היתה עבודה לחנוכה, אפשר להגיד למורה ש'נשרפו לי המחברות'.
דני דנון: פעם היו אומרים את זה בתור תירוץ, הפעם אתם יכולים להגיד את זה באמת.
בוריס: לא נתנו לנו שיעורי בית.
דני דנון: איך קוראים לך?
מקס: מקס.
דני דנון: אתה גם גר עם בוריס?
מקס: כן, בחדר.
דני דנון: מה אתה היית לוקח אם היית מספיק?
מקס: את כל הארון.
דני דנון: מה היה שם?
מקס: בגדים.
דני דנון: מה הרגשת כשנכנסת לבית שנשרף?
דני דנון: דיברו איתכם לפני שחזרתם לימין אורד, הסבירו לכם מה אתם הולכים לראות?
מקס: כן, שהבית שרוף.
דני דנון: ספר לי קצת על הערב שזה קרה, כשהגעתם לפה, מה היה כשזה קרה?
דני דנון: כשהתחילה השרפה, מה אתה זוכר מאותו ערב?
מקס: שהגענו לכאן ושמנו...
מקס: ואחרי זה בחדר אוכל...
דני דנון: ומחדר האוכל עליתם על האוטובוס שהגיע לפה?
מקס: כן.
דני דנון: ועוד לא הספקתם לעבור בחדרים.
מקס: הספקנו.
דני דנון: ומה לקחת?
דני דנון: הספקת לקחת כמה דברים מהחדר?
דני דנון: כמה זמן היה לך לארוז?
מקס: עשרים דקות.
דני דנון: עוד חוויות?
אברהם מיכאלי: איזה דברים חסרים לכם כאן עכשיו, כשאתם לא נמצאים בבית הספר הרגיל שלכם?
אברהם מיכאלי: שאתם זקוקים להם בימים האלה?
אברהם מיכאלי: אם חסר לכם משהו בימים האלה, כשעוד לא חזרתם לשם.
אברהם מיכאלי: מה חסר לכם?
אברהם מיכאלי: אם חסר לכם בכלל.
תלמיד: חסר את הבית שאתה רגיל אליו.
אברהם מיכאלי: חלק מכם גרו בבית נועם?
אברהם מיכאלי: היינו שם, בית נועם במצב טוב.
תלמידה: אני איתה בחדר.
דני דנון: כמה אתם בכל חדר?
קריאות: שתיים.
דני דנון: ופה, מי נפגע החדר שלו?
דני דנון: שירים את היד.
דני דנון: אתם באותו חדר, ואתה, עם מי בחדר?
תלמיד: איתו, עם וובה.
דני דנון: אז גם החדר שלך נפגע.
דני דנון: אתה בשקט, שלא נדע.
דני דנון: בוא תספר לנו קצת מה אתה היית לוקח.
וובה: בגדים הייתי לוקח.
דני דנון: הספקת לעבור בחדר, לקחת כמה דברים או לא?
וובה: לא.
דני דנון: תמונות גם היית לוקח?
וובה: לא לקחתי כלום.
דני דנון: היית רוצה לקחת?
וובה: בטח.
דני דנון: ומה חסר לך פה?
דני דנון: בנווה עמיאל?
וובה: לא חסר לי.
דני דנון: אתם חוזרים בשבוע הבא לימין אורד.
דני דנון: ללימודים.
וובה: הוא לא רוצה לדבר, הוא מתבייש.
דני דנון: גם אתה לא כל כך מדבר הרבה, אז אתה לא יכול להגיד עליו.
תלמיד: יש לי שאלה, לאן אנחנו עוברים במוצאי שבת?
דני דנון: במוצאי שבת?
דני דנון: אני לא יכול לענות לכם, לצערי, לאן אתם עוברים, אבל הכוונה היא כמה שיותר מהר להחזיר אתכם ואת כל הילדים של ימין אורד לימין אורד.
דני דנון: חלק לא יחזרו לבית עצמו, עד שהוא ישופץ וישוקם, אבל הלימודים יהיו שם ולאחר הלימודים, עדיין לא יודעים לאן אתם הולכים.
דני דנון: אני יודע שזו הרגשה לא קלה שאתם לא יודעים איפה תהיו בעוד מספר ימים, אבל הצוות נמצא איתכם והחברים נמצאים איתכם ו---
בצלאל כרמי: אנחנו נהיה רוב היום בימין אורד---
חוה זריבי: הילדים האלה לא לומדים בימין אורד.
בצלאל כרמי: אני יודע, לכן אני לא יכול להתייחס לגביהם, אבל אתם תהיו קרובים לבית הספר שלכם.
בצלאל כרמי: אתם לומדים בניר עציון.
בצלאל כרמי: מי לומד בניר עציון?
בצלאל כרמי: יופי.
דני דנון: איפה השאר לומדים?
קריאות: גבעת חיים.
קריאות: בחיפה, בנווה שאנן.
דני דנון: את אמרת שחסר לך הבית שלך.
דני דנון: מה חסר לך?
דני דנון: תסבירי לי יותר.
תלמידה: הבית, פשוט להיות במקום שהייתי שם הרבה זמן.
תלמידה: אני שלוש שנים פה ורק הייתי ב---
אברהם מיכאלי: ביקרת אתמול או שלשום בבית נועם?
אברהם מיכאלי: המצב טוב שם, לא רע, נכון?
תלמידה: אבל עדיין יש...
תלמידה: נשרף, גם נשרפו הרבה עצים.
אברהם מיכאלי: כן, זה מאוד כואב.
אברהם מיכאלי: ראינו את זה וזה מאוד כואב, אני מקווה שהכל ישתקם במשך הזמן.
דני דנון: רצית לומר משהו, עם הרולר בליידס?
תלמידה: 9.
דני דנון: וכמה שנים את בימין אורד?
תלמידה: שלוש שנים.
דני דנון: ומה את רוצה לספר לנו?
דני דנון: את הסקטים הבאת איתך?
בצלאל כרמי: היא קיבלה אותם.
דני דנון: פה?
בצלאל כרמי: כן.
דני דנון: מהתרומות.
דני דנון: היום במדינת ישראל הרבה מאוד אנשים שמעו על ימין אורד ויש רצון לבוא והיינו בכפר עכשיו וראינו אנשים שבאו להתנדב, לצבוע ולתקן, גם בוגרים של הכפר וגם אזרחים אחרים, ואני מאמין שזה עניין של תקופה קצרה מאוד עד שהכפר יהיה במצב יותר טוב מאשר הוא היה לפני זה.
דני דנון: בגלל ההתגייסות וההירתמות של הציבור בישראל, גם המשרדים השונים וגם הציבור, אתם תראו, היה לכם טוב גם לפני זה, שיהיה יותר טוב מבחינת הציוד והתשתיות.
דני דנון: מה עוד אתם רוצים לספר לנו?
דני דנון: אני לא רוצה להרגיש כמו מורה.
אברהם מיכאלי: חברים שלכם מבתי הספר היו איתכם בקשר?
אברהם מיכאלי: פגשת אותם?
תלמידה: הם רצו שאני אבוא אליהם, אחרי שזה קרה.
תלמידה: עדיין אני לא רוצה לנסוע, לא רוצה לעזוב את החברים שלי.
דני דנון: ביום ראשון את חוזרת לבית ספר, מה תעשי עם המחברות והספרים?
תלמידה: אצלי יש הכל.
דני דנון: את בבית נועם, הכל נמצא, נכון.
אברהם מיכאלי: למי חסר ספרים ללימודים?
אברהם מיכאלי: מישהו דאג לכם כבר להשלמה?
חוה זריבי: בבתי הספר הבטיחו שידאגו להם.
בצלאל כרמי: יש להם כלל בכלל שבספרים הם לא דואגים.
דני דנון: אם הייתם צריכים לבקש משהו עכשיו, מה הייתם מבקשים?
דני דנון: משהו שחסר לכם, משהו שהייתם רוצים לעשות.
דני דנון: יש בדיחה שמישהו הלך לכותל המערבי, הוא ראה מישהו שבוכה מאוד, הוא אמר לו 'למה אתה בוכה?'
דני דנון: הוא אומר לו 'אני בוכה, כי אני כבר רוצה לזכות במפעל הפיס, המון שנים אני בא כל יום להתפלל אליהם ואני לא זוכה במפעל הפיס', ואז הוא אומר לו 'מתי שלחת?
דני דנון: אני אתפלל גם', הוא אומר לו 'לא שלחתי, אבל אני רוצה לזכות'.
דני דנון: אז צריך לבקש, בשביל משהו.
דני דנון: ראיתי שאמרת משהו בשקט.
דני דנון: את רוצה להגיד לנו בקול?
דני דנון: לא.
אברהם מיכאלי: מה אתם עושים בערב כשאתם באים לימין אורד?
אברהם מיכאלי: לפני השריפה.
אברהם מיכאלי: איך אתם מעבירים את הערב?
תלמידה: מטיילים בחוץ.
אברהם מיכאלי: יש לכם מן מועדון כזה שאתם נפגשים שם ומעבירים שם ערב?
אברהם מיכאלי: אולי זה גם חסר שם, חלק נשרף.
תלמידה: כל השיחות היו אצלנו בסלון.
בצלאל כרמי: זה סגנון אחר.
דני דנון: אני רוצה לשאול את אסמעיל, איך החוויה שלך מהשרפה היתה?
אסמעיל: החדר שלי לא נשרף.
אסמעיל: אני לקחתי את הבגדים שלי ומה שצריך.
דני דנון: אתה הגעת מדרפור?
אסמעיל: כן.
דני דנון: מתי?
אסמעיל: ב-2009.
דני דנון: תספר לי בקצרה איך הגעת לארץ.
אסמעיל: הגעתי ל...
דני דנון: והיית ב'סהרונים' או בגבעון?
אסמעיל: כן, כן.
דני דנון: ומ'סהרונים' הגעת לימין אורד?
אסמעיל: כן, לתל אביב ומתל אביב ל...
דני דנון: וכמה זמן אתה בימין אורד?
אסמעיל: שמונה חודשים
דני דנון: אז אתה בין החדשים.
דני דנון: ואיך אתה מרגיש שם?
אסמעיל: טוב.
דני דנון: באיזה כיתה אתה?
אסמעיל: ט'.
דני דנון: ומבחינת השרפה, אתה התרגשת שזה קרה?
אסמעיל: ביום חמישי הייתי בתל אביב, חזרתי בערב בשבע וחצי.
אסמעיל: חזרתי לתל אביב ואתמול חזרתי לפה.
דני דנון: חזרת לימין אורד או שהתקשרת ואמרו לך לבוא לפה?
אסמעיל: לא התקשרתי, אני...
דני דנון: כבר חזרת לראות את הכפר?
אסמעיל: ראיתי בטלוויזיה, לא ראיתי ב...
דני דנון: עוד לא היית.
דני דנון: ואתה מחכה לחזור ולראות מה קורה שם?
אסמעיל: גם לא לקחתי את הבגדים שלי.
דני דנון: ואתה בקשר עם המשפחה שלך בדרפור?
אסמעיל: חלק כן, עכשיו נמצא במדינת צ'אי.
דני דנון: ואתה מדבר איתם?
אסמעיל: כן, בפעם בחודש.
דני דנון: מאז השרפה הצלחת לדבר איתם?
אסמעיל: לא דיברתי איתם.
דני דנון: הם לא יודעים?
אסמעיל: הם לא יודעים, אולי רואים, שמעו בטח איכשהו.
דני דנון: ואתה רוצה לדבר איתם, לספר להם על מה שקרה?
דני דנון: איך אתה יוצר את הקשר איתם?
דני דנון: יש לך טלפון?
אסמעיל: ...
דני דנון: שלהם שם.
דני דנון: ולמה אתה לא מתקשר?
דני דנון: למה לא התקשרת אליהם לדבר איתם?
אסמעיל: לא מצאתי כרטיס להתקשר אליהם.
דני דנון: אנחנו נדאג שתתקשר אליהם היום, בסדר?
דני דנון: תוכל לדבר איתם ולספר להם קצת מה קורה וכל מה שקרה.
בצלאל כרמי: מתי חזרת מתל אביב?
חוה זריבי: אתמול בלילה.
בצלאל כרמי: ייתנו לך לדבר היום.
בצלאל כרמי: מאה אחוז, מגיע לך לדבר.
דני דנון: זו יכולה להיות שיחה על חשבון הכנסת גם.
חוה זריבי: אנחנו גם התקשרנו לסבתות של הילדים פה, שראו את זה, והודענו להם שהילדים בסדר.
דני דנון: והילדים דיברו עם המשפחה שלהם?
חוה זריבי: עוד לא.
חוה זריבי: כשנגיע למקום קבוע יותר, נוכל להתקשר.
דני דנון: אני מבקש להעמיד מכשיר פלאפון, שיעשו טלפונים לסבתות, לקרובי המשפחה, לדבר.
חוה זריבי: אבל אנחנו הודענו לסבתות שהכל בסדר.
דני דנון: אני רוצה לשאול לגבי הקשר של הילדים עם הסבתות והמשפחה.
דני דנון: כל כמה זמן אתם מדברים איתם?
תלמידים: כל שבוע.
תלמידה: אני נסעתי אליה.
תלמידה: לקרית אתא.
חוה זריבי: סבתא רבא.
דני דנון: בת כמה סבתא רבא שלך?
תלמידה: 70.
דני דנון: עוד משהו שאתם רוצים לשאול?
אברהם מיכאלי: אתם מדברים עברית מאוד יפה.
אברהם מיכאלי: כמה שנים אתם בארץ?
אברהם מיכאלי: אתם כבר עולים ותיקים.
דני דנון: אני רק רוצה לבקש, חוה, ברגע שיהיה מידע, לשתף את הילדים באופן מיידי, לאן הם מיושמים ואני מבין שהכוונה היא שיהיו באזור, כמה שיותר מהר.
חוה זריבי: אני מחכה למידע הזה.
חוה זריבי: אני צריכה ליצור קשר עם כל ההסעות וכל מסגרות החינוך, כדי לשמוע מאיפה לקחת אותם ביום ראשון.
דני דנון: אז שתי בקשות.
דני דנון: קודם כל, אנחנו עוד פה, אם מישהו רוצה לבקש משהו לא לפני כולם או לא ליד כולם, הוא יכול לפנות אליי או לשאר האנשים שפה, ולבקש.
דני דנון: ויש פה מישהו שאנחנו רוצים לשחק משחק פינג פונג קצר.
תלמיד: יבגני.
בצלאל כרמי: גיזה, הוא ינצח אותך, הוא חבר כנסת.
דני דנון: אתה לא אמרת, יבגני, מה חסר לך.
יבגני: לא חסר לי כלום.
דני דנון: יש גם פינג פונג בימין אורד?
יבגני: כן.
דני דנון: אני רוצה באמת לומר לכם שאתם בצורה שלכם גם גיבורים.
דני דנון: בלי שהתכוונתם לכך, אבל כל מה שקרה, שהתניידתם, וכל מדינת ישראל עקבה אחרי כל תושבי הכרמל ואתם תושבי הכרמל היום ואנחנו שמחים מאוד שאתם משתלבים ונהנים ולומדים עברית.
דני דנון: ושוב, אם מישהו רוצה לבקש משהו, אז אנחנו עוד פה.
דני דנון: חוה, את רוצה לומר משהו אלינו?
בצלאל כרמי: חוה המסורה.
חוה זריבי: אנחנו מקווים לחזור לשגרה מהר ככל האפשר.
אברהם מיכאלי: כל הקבוצה של הפרויקט נמצאים פה עכשיו?
חוה זריבי: לא, חסרה ילדה אחת שהיה לה קשה להתמודד עם השרפה, כי היא עברה טראומה לפני כן  והיא אצל משפחה מארחת, אבל היא תגיע לכאן במוצאי שבת.
חוה זריבי: בשבת אנחנו עדיין פה.
אברהם מיכאלי: מבחינת חזרה, כל הקבוצה אמורה לחזור לימין אורד?
בצלאל כרמי: זה מורכב פה.
בצלאל כרמי: לא נפרט את זה עכשיו.
בצלאל כרמי: זה מורכב מאוד.
חוה זריבי: כן, אנחנו עוד לא יודעים.
דני דנון: בוקר טוב לכולם, אנחנו פותחים את ישיבת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
דני דנון: הנושא – הצעת חוק להרחבת ייצוג הולם לבני העדה האתיופית בשירות הציבורי של חברי הכנסת פיניאן, אדרי ואקוניס.
דני דנון: בפתח דבריי אני אומר שני דברים.
דני דנון: ראשית, הנושא הזה הוא חשוב.
דני דנון: היו ניסיונות של הממשלה בעבר לחוקק חוקים נרחבים, בפועל היישום בשטח הוא מחפיר והישיבה הזאת היא ישיבה קצרה, היא ישיבה טכנית, אני שמח שהגיעו נציגים של יוצאי העדה.
דני דנון: אנחנו לא נדבר על המהות, על החשיבות, ישיבה טכנית קצרה שנועדה לסיים את האישור של החוק לקריאה ראשונה ולאחר מכן, כשהוא יחזור לוועדה, נוכל להתעכב על הדקויות, על המשמעויות, על הסעיפים, כי אנחנו רוצים לקדם את החוק כמה שיותר מהר ואנחנו ביקשנו מהיועצת המשפטית להצטרף אלינו, לשמוע הערות קצרות, מהותיות, אם יש לגופים או משרדי ממשלה שונים, ואם לא, אנחנו פשוט נאשר זאת היום לקריאה ראשונה ולאחר מכן אנחנו נמשיך את הליך החקיקה באם יהיה צורך בשינויים.
דני דנון: אבקש מחברי, חבר הכנסת פיניאן, להציג בקצרה רבה את החוק ולאחר מכן משרדי הממשלה, אם יש הערות – נשמח לשמוע אותן.
ציון פיניאן: ראשית, תודה רבה, אדוני היושב-ראש.
ציון פיניאן: אתה צודק בתחילת דבריך שמנסים לקבור קבורת חמור את החוק הזה.
ציון פיניאן: מספיק במה שאמרו לי עם מי להתייעץ ואת כל הגופים, היה חסר רק משרד אחד, השר בלי תיק.
ציון פיניאן: זה מה שהיה חסר להוסיף פה, כדי לתאם את החוק.
ציון פיניאן: ולכן, הנושא הזה, כולנו יודעים, הביאו 120,000, הבאנו 120,000, אני שמח גם שחבר הכנסת מולה נמצא פה, הבאנו 120,000 אתיופים באהבה רבה, אבל זה מזכיר לי את העלייה שלי, ב- 1956, ממרוקו.
ציון פיניאן: אותם קשיים, אותו דבר, ופשוט שמו אותנו באיזה שהוא מקום, ושמו אותם באיזה שהוא מקום, אבל בלי לדאוג להם.
ציון פיניאן: זה, במיוחד שעכשיו אנחנו היום הולכים ורוצים להביא עוד כ- 10,000 איש מהפלשמורה, שגם הם יסבלו את אותו סבל.
ציון פיניאן: יש לנו כ- 120,000 עולים ו- 4% מהם אקדמאים, וההשתלבות שלהם באוכלוסייה היא מאוד קשה, אל"ף, בגלל דעות קדומות, ואנחנו יודעים מה זה, מי מאתנו, מי כמונו יודע מה זה דעות קדומות, מי יותר טוב מאתנו, ופשוט באותן דעות קדומות, גם הקושי שלהם להשתלב בתוך האוכלוסייה הוא ממש שבעה מדורי גיהינום.
ציון פיניאן: ויותר מזה, כל האקדמאים שלומדים והשיגו עבודה ועובדים במסגרת עבודה, השכר שלהם הוא הכי נמוך במשק.
ציון פיניאן: השכר שלהם הוא הכי נמוך במשק.
ציון פיניאן: וגם אם הם לומדים, אז כל אלה שלמדו עבודה סוציאלית, הם גם בתוך מסגרת שהם עובדים שם, ממש בשכר נמוך.
ציון פיניאן: אני לא רוצה להגיד אפסי, אבל נמוך מאוד.
ציון פיניאן: אז אם אנחנו מביאים עולים ורוצים שישתלבו בחברה, צריך לתת להם גם את הכלים.
ציון פיניאן: אם נותנים את הכלים, צריך גם להגיד להם איך עובדים עם כל הנושא הזה.
ציון פיניאן: לכן, הייצוג שלהם בהשוואה לשאר האוכלוסיות לייצוג הולם הוא הכי נמוך, פשוט הכי נמוך.
ציון פיניאן: אני לא רוצה להלאות בעוד כמה דברים כאן, שבקרב בוגרי 13 שנות לימוד, יוצאי אתיופיה, שיעור המועסקים במקצועות השכלתם, נמוך ב- 17%.
ציון פיניאן: לאוכלוסייה הכללית זה 61% לאוכלוסייה של עולי אתיופיה זה 44%.
ציון פיניאן: לכן, מה שאני רוצה לומר שדיברנו על הנושא של השכר הנמוך במשק.
ציון פיניאן: אז 74% מכלל האוכלוסייה שעובדים ושסיימו את השכלתם, הם מקבלים 75% מהם מתחת לשכר הממוצע במשק.
ציון פיניאן: לכן, חייבים לתת להם ייצוג הולם ולתקן את המעוות.
ציון פיניאן: לכן, טוב שדניאל בן סימון נמצא פה, שהוא גם, כשהיה עוד בעיתון הארץ כתב את הכתבות החברתיות על עולי מרוקו ואתיופיה וכל הזמן הוא היה בקי בנושא לא פחות, ואפילו אף יותר מאיתנו.
ציון פיניאן: אז לכן, הגיע הזמן לתקן את העוול שמדינת ישראל ואת החובה שחייבת לעולי אתיופיה.
דני דנון: נעשה זאת.
דני דנון: בקצרה, אנחנו כולנו משוכנעים בצורך של החוק, חבר הכנסת פיניאן, המספרים שאתה אמרת ידועים, 782 עובדים היום בשירות הציבורי, מתוכם 500 בסיעוד, במערכת הבריאות, שירות המדינה, ואנחנו מזועזעים, החוק הזה דחוף ואנחנו נדחוף אותו.
דני דנון: חבר הכנסת מולה, בבקשה, בקצרה.
שלמה מולה: תודה רבה, אדוני היושב ראש.
שלמה מולה: האמת היא, למען הצדק הנכון, היה כדאי שהליכוד יביא את אללי להיות חבר כנסת.
דני דנון: זה מגיע, אנחנו עובדים על זה.
ציון פיניאן: הוא הבא בתור.
ציון פיניאן: הוא מאוד משכנע אותנו לשלוח את גלעד ארדן לחוץ לארץ.
שלמה מולה: אבל אני קודם כל רוצה להודות לציון וגם ליעקב אדרי שאיננו, הוא ביקש ממני לייצג אותו כרגע.
שלמה מולה: מה שאבסורד הוא, אדוני היושב ראש, היו החלטות ממשלה עוד משנת 92, שדיברו על כך שיוצאי אתיופיה ישתלבו בתפקידים בכירים, היו החלטות ממשלה.
שלמה מולה: מה שאני זוכר, וידוע לי, לא יודע אם נציגי שירות נציבות המדינה נמצאים כאן, היתה החלטת ממשלה שכל שנה ייכנסו לפחות 15 יוצאי אתיופיה אקדמאים לתפקידים בכירים.
שלמה מולה: בשנת 96, היתה החלטת ממשלה.
שלמה מולה: את כל ההחלטות עוד מתקופת ועדת נבון, היתה החלטת ממשלה, כל שנה ייכנסו 15 יוצאי אתיופיה למוסדות, לתפקידים בכירים.
שלמה מולה: לא יישמתם את זה, זה לא קרה ולכן אין צורך להכביר במילים למה אתם לא מיישמים.
שלמה מולה: אני זוכר גם את 15 התפקידים שהייתם צריכים לעשות, כמה אקרובאטיקה אתם עשיתם, בסופו של דבר אינני משוכנע שאותם 15 שנכנסו לאיזה שהם תפקידים, הם גם בתפקידים המתבקשים תפקידים בכירים.
שלמה מולה: תפקיד בכיר מבחינתי זה ממנהל אגף ומעלה וזה לא מנהל אגף ומטה.
שלמה מולה: אז אני לא יודע כמה מנהלי אגפים יש לכם במוסדות ציבור, אבל זה לא העניין.
שלמה מולה: הלוואי שלא היינו צריכים את החוק, תאמינו לי.
שלמה מולה: במצב האידיאלי, זה היה כל יוצא אתיופיה ניגש למכרזים, זוכה במכרזים, בלי שישאלו אותו.
שלמה מולה: מה לעשות, כל עולה מאתיופיה הוא צריך להוכיח את עצמו פי עשר, גם המוכשר שביניהם, בגלל מחסומי הצבע.
שלמה מולה: זאת עובדה, זאת תעודת עניות לחברה הישראלית, זה המצב, אין מה לעשות.
שלמה מולה: ולכן צריך לחוקק חוקים שהם יביאו באמת, יעשו איזה שהוא תיקון עוול.
שלמה מולה: לכן, אני מציע, אדוני היושב-ראש, מאחר וצריך להכות בברזל בעודו חם ואני מציע לקדם את החוק הזה כמה שיותר מהר.
שלמה מולה: כל השתהות ויש פה, כולל יש לנו פה חוק קבוע בוועדה הזאת, מורשת יהדות עולי אתיופיה, שהיתה הזדמנות.
דני דנון: מי המציעים שלו?
שלמה מולה: המציעים שלו – מיקי איתן, אני ויולי אדלשטיין.
דני דנון: תפנו אלי ואנחנו נקדם אותו.
שלמה מולה: בשמחה רבה, הלוואי.
דנה גורדון: כבר קבענו.
שלמה מולה: לא ידעתי.
שלמה מולה: החוק הזה הוא חשוב, אם יש עליו תיקונים, אני מציע נצביע עליו היום, אם אפשר להצביע, ונעלה אותו לקריאה ראשונה.
שלמה מולה: את התיקונים אפשר לעשות בקריאה שנייה ושלישית.
שלמה מולה: כל תיקון, כולל תיקון מה שנקרא סופר, אם צריך או ניסוחים אפשר לעשות בקריאה שנייה ושלישית.
דני דנון: משרד המשפטים, דן אורן, בבקשה, ייעוץ וחקיקה.
דן אורן: בוקר טוב.
דן אורן: מבחינת עמדת הממשלה, אני חושב שזה ידוע, מדובר פה באמת בקונצנזוס מאוד רחב והממשלה היא חלק מהקונצנזוס הזה.
דן אורן: הממשלה תומכת בהצעת החוק, על-סמך חוות-הדעת של משרד המשפטים.
דן אורן: אנחנו בהחלט חושבים שיש פה מקום להרחיב את חובת הייצוג ההולם שקיימת כבר לגבי עובדי מדינה.
דן אורן: היא קיימת מ- 2005, לגבי עובדי מדינה, לכן אגב מה שנאמר פה, בקשר לשירות המדינה, צריך לעשות, צריך לעשות פה איזה שהיא הבחנה – יש לגבי שירות המדינה כבר היום בחקיקה, שעברה בכנסת, מ- 2005, חובת ייצוג הולם.
דן אורן: ייתכן והכנסת בתפקידה כמפקחת על הממשלה, רוצה לקיים דיון או דיונים בקשר ליישום של חקיקה שכבר קיימת.
דני דנון: בשבוע הבא יש דיון בוועדה, לקבל את הנתונים בפועל מה קורה היום.
דן אורן: זה אפשרי, אני חושב, ואפשר כבר להזכיר שרק לאחרונה באמת עברה החלטת ממשלה נוספת, בקשר לייעוד משרות לאוכלוסייה האתיופית.