GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהונתן רינהולד: דבר שני – אם פותחים את זה, אפילו אם עושים את הדבר הכי טוב, ואת ההסברה הכי טובה מבחינת שלילת הטענות הפלסטינאיות, כמו שאומרים באנגלית: You can't beat something with nothing.
יהונתן רינהולד: . זאת אומרת, אם אין לישראל תוכנית חלופית כלשהי לשלום, ופחות חשוב בדיוק מה זה, האם תוכנית ביניים או משהו אחר – אבל, זה חייב להיות משהו שיהודי התפוצות יכולים להתאחד מאחוריו.
יהונתן רינהולד: כי אם יש דבר שאני שומע זה שאין להם משהו.
יהונתן רינהולד: זה גורם להם להתחלק לקבוצות: אני בעד מפלגה זו בארץ, ואני בעד המפלגה האחרת.
יהונתן רינהולד: זה גורם לפלסטינים להתחזק, וגורם לישראל להיות במצב של יותר בעיות.
דני דנון: חבר הכנסת מגלי והבה, בבקשה.
מגלי והבה: אדוני היושב-ראש, האמת היא שלא ציפיתי שוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות תדון בנושא שכזה.
מגלי והבה: אבל, כנראה שבכנסת שלנו הכול אפשרי.
מגלי והבה: יש מסגרות אחרות שבהן ניתן לדון בנושא כזה בכובד ראש.
דני דנון: לי היה חשוב שנשמע את הקולות ששמענו פה.
דני דנון: אני חבר ועדת החוץ והביטחון, אבל אנחנו לא נשמע אותם.
מגלי והבה: בחלק מהמקומות הרגשתי שאני באיזשהו כינוס שהוא מחוץ לישראל, ושמעתי דוברים שאנחנו אפילו לא שייכים למדינה הזאת, אלא למדינה אחרת שעליה הם חולמים בדרך זו או אחרת.
מגלי והבה: כותרת הדיון שלך היא התמודדות המדינה עם התמיכה הבין-לאומית הגוברת בעניין המדינה הפלסטינית.
מגלי והבה: הייתי משנה את הכותרת ל: התמודדות המדינה עם מדיניות הממשלה שמייצגת אותך, ומייצגת הרבה חברי כנסת.
מגלי והבה: צריך להגיד את הדברים האלה על השולחן.
מגלי והבה: הייתי סגן שר חוץ, וגם סגן שר החוץ נמצא פה.
מגלי והבה: מי שרוצה לחזור את מדינת ישראל לתקופה של ממשלת שמיר, שימשיך בקו המדיני הזה.
מגלי והבה: לא יכול להיות שראש ממשלה קיבל שלטון, והוא הכריז שהוא רוצה שתי מדינות לשני עמים.
מגלי והבה: אתמול הוא התגאה בוועדת החוץ - - -
יעקב כץ: אבל, על מה הוא קיבל את השלטון?
מגלי והבה: אני לא מתווכח איתך, תקשיב לי.
יעקב כץ: צריך לכבד את העם.
יעקב כץ: האם אפשר לגנוב את דעת העם?
יעקב כץ: האם אין עם, אין דמוקרטיה?
מגלי והבה: הכול תלוי במחיר.
יעקב כץ: האם אדם יכול לבוא עם תורה אחת, וללכת עם תורה אחרת?
יעקב כץ: תאר לך  שציפי לבני היתה באה לבנות את יהודה-ושומרון, ואומרת שאסור לעשות שלום.
יעקב כץ: מה היית אומר אם היא היתה עושה זאת?
דני דנון: בואו ניתן לו לסיים.
מגלי והבה: אני לא צריך להזכיר לאורחים המכובדים שנמצאם פה.
מגלי והבה: אבל, אנחנו שמענו אותך מעל במת הכנסת שאמרת שאתה נגד ראש הממשלה הזה, והצטערת על הרגע שהלכת - - -
יעקב כץ: להחליף אותו מתוך הליכוד, לא להפיל את הליכוד.
דני דנון: סליחה, חבר הכנסת כץ.
דני דנון: אתה לא בזכות דיבור.
דני דנון: חבר הכנסת מגלי והבה, בואו נשאיר את הוויכוחים הפוליטיים.
דני דנון: אנחנו עולים למליאה עוד חצי שנה.
מגלי והבה: הוא רוצה – אני עונה לו.
מגלי והבה: הבעיה היא שאני יודע גם המחיר שלו.
מגלי והבה: אם אני אגיד אותו אז הרבה מהצופים במדינת ישראל ישאלו את השאלה בשביל מה הוא נלחם?
מגלי והבה: לאלו שמנסים לעשות מדינה בתוך מדינה, מדיניות בתוך מדינות, אני רוצה לומר שראש הממשלה רק אתמול אמר שהוא חשב ב-96 על פתרון למדינה הפלסטינית.
מגלי והבה: אחר כך תיקנו לו את הזיכרון שלו בכך שהוא התנגד בשנת 2000, והגענו הלום.
מגלי והבה: אף אחד לא הכריח אותו, אלא הוא בא למציאות מדינית שבה הוא בא ואמר: אני רוצה להקים שתי מדינות לשני עמים, וזוהי הדרך שבה הוא בחר.
מגלי והבה: אגב, אני יודע שיש גם משרד חוץ, שר חוץ, וסגן שר חוץ, שמנהלים מדיניות שהיא שונה בתכלית השוני ממדיניות הממשלה.
מגלי והבה: שמענו את זה באומות המאוחדות, שמענו את זה כאן בארץ.
דני דנון: חברי חברי הכנסת והבה, אני חייב לשאול אותך שאלה.
דני דנון: מה אתה מציע?
דני דנון: אם תהיינה בחירות ותהיה ממשלה אחרת תהיה לה מדיניות שונה.
דני דנון: היום יש ממשלה שנבחרה כדין וכחוק, ויש לה מדיניות קיימת.
דני דנון: השאלה היא האם אתה חושב שבמסגרת הממשלה הקיימת אין מה לעשות בנושא הסברה?
דני דנון: זוהי גישה שהיא לגיטימית.
דני דנון: אבל, לא נשלול פה בוועדה את הממשלה.
מגלי והבה: אני לא יכול להסביר מדיניות שאתה אומר שאתה חולק עליה, ושאתה לא חלק ממנה.
מגלי והבה: ראש הממשלה אמר את מדיניות ממשלת ישראל לעולם.
מגלי והבה: אנחנו יודעים את האמת על ראש הממשלה.
מגלי והבה: אבל, הוא קבע – ואני לא הכרחתי אותו לקבוע – בהכרזה לכל אומות העולם: אני בעד שתי מדינות לשני עמים.
מגלי והבה: יש עכשיו שתי גישות.
מגלי והבה: אתה רוצה ללכת לשיטתך, בבקשה.
מגלי והבה: בוא תכריז שההכרזה היא לא מוכרת ולא מקובלת.
מגלי והבה: אגב, חלק מאותה רשות פלסטינית מוכנים היום.
מגלי והבה: הם אומרים: אוקיי, לא צריך ללכת לפתרון של שתי מדינות – מדינה אחת.
מגלי והבה: אני רוצה לראות שאלה שגרים בשטחים יגידו אחר כך: אנחנו רוצים להיות מדינה אחת בתוך אותה אוכלוסייה, ואין הבדל, וכולנו נצביע לאותה כנסת ולאותה ממשלה.
מגלי והבה: הרי באו והתוו מדיניות.
מגלי והבה: אם המדיניות הזאת של הממשלה בלבלה חלק מהאנשים, אז זו בעיה של אותם אנשים ואותה ממשלה.
מגלי והבה: אם אנחנו לא נהיה היום כנים עם עצמנו, אז ודאי וודאי לא נוכל להיות כנים עם העולם.
מגלי והבה: עזבנו משרד חוץ כאשר כמעט רוב המדינות - אם זה באירופה, בארצות-הברית, מדינות דרום-אמריקה, ומדינות המזרח הרחוק - תמכו במדיניותה של ממשלת ישראל.
מגלי והבה: יתרה מזו, נפתחו שערים בפני מדינת ישראל שמעולם לא חשבנו עליהם.
מגלי והבה: באיחוד האירופי שסרקוזי ניסה להקים, זו פעם ראשונה שהוחלט למנות סמנכ"ל בתוך הארגון הזה שייצג גם את מדינות אגן הים-התיכון, וגם מדינות אירופה.
מגלי והבה: הממשלה באה עם מדיניות מגומגמת, חסרת יסוד, כל פעם חוזרים על משהו אחר.
מגלי והבה: התוצאה היא שהיום אין לנו קשרים כמעט עם החברים ביותר שלנו.
מגלי והבה: אם הקו המדיני שאתה מייצג בוועדה הזאת הוא הקו של ממשלת ישראל  - שנדע.
מגלי והבה: נדבר אז על מדינה אחת, ואז נראה איך יתמודדו עם הבעיה של הרוב בתוך ישראל.
מגלי והבה: אם רוצים ללכת בפתרון של שתי מדינות אז כל הסגנון הזה וכל הגישות  של חברי כנסת ששמענו אותן – חבל שהוא הלך, אני שמעתי איך הוא תקף את ראש הממשלה - אבל, בשביל חלק מתקציב, אני משנה את עקרונותיי אז כנראה זו המדיניות.
מגלי והבה: זו הבעיה שלנו, וזו הבעיה של המדיניות שלנו.
מגלי והבה: לכן, קשה להסביר, לא את הממשלה הזאת, ולא את המדיניות שלה.
דני דנון: חברי חבר הכנסת מגלי והבה, אני חייב לומר לך שאני בוועדה משתדל לא לערב עניינים פוליטיים.
דני דנון: בדיון הזה ראינו שחלק מחברי הכנסת לא יכולים שלא להכניס את העניין הזה.
דני דנון: לא נשכנע פה האחד את השני מי אמור לנהל את המדינה.
דני דנון: אבל, אנחנו כן צריכים להחליט בנושא ההסברה.
דני דנון: כשאתה היית סגן שר החוץ ושרת החוץ ציפי לבני, גם אני עסקתי בהסברה של מדינת ישראל.
דני דנון: אפשר להסכים בזמן מסוים על חלק מהדברים, ועל חלק מהדברים לא להסכים.
דני דנון: אבל, אי אפשר לבוא ולומר שמכיוון שאנחנו ממפלגות שונות - וראינו פה את הקוטביות - אנחנו לא יכולים לעסוק בהסברה בצורה חיובית בנושאים מסוימים.
דני דנון: השאיפה שלי היא שאנחנו נפנה לארגונים שפועלים פה, ולאנשים שפועלים בנושא ההסברה, לפעול בנושאים שעליהם יש הסכמה.
דני דנון: אנחנו נריב ונמשיך להתקוטט על השאלה מי היה יותר טוב, ומי לא היה יותר טוב.
מגלי והבה: אין ספק.
מגלי והבה: מבחינת ההגינות צריך לומר שמי שעסק בהסברת הממשלה הזאת הם רוב חברי הכנסת של קדימה שמפעילים אותם מאמריקה ועד המזרח-הרחוק.
מגלי והבה: הם יוצאים יותר מכל חברי הכנסת האחרים להסביר, כי בכל זאת יש מדינת ישראל שהיא חשובה לנו, ולא מדיניות כזאת שהיא הגורם לכל מה שאנחנו נתקלים בו.
דני דנון: אנחנו נבקש מהדוברים הבאים לתמצת את דבריהם כי אנחנו צריכים להתכנס לקראת סיכום מפני שהמליאה התחילה.
דני דנון: פרופ' שמואל סנדלר ממרכז בגין-סאדאת, בבקשה.
שמואל סנדלר: תודה.
שמואל סנדלר: כפרופסור ליחסים בין-לאומיים אני רוצה להתרכז בנושא אחד שמאוד מעניין אותי כאיש יחסים בין-לאומיים, ואני חושב שבשביל זה גם באתי לדיון.
שמואל סנדלר: אחרי מלחמת העולם השנייה יהדות העולם בנתה לעצמה מבנה שהוא מאוד ייחודי  שכמעט ולא קיים ביחסים בין-לאומיים.
שמואל סנדלר: בנינו מבנה יהודי עולמי בעל כוח עצום.
שמואל סנדלר: כשחבר הכנסת מגלי אמר: השערים נפתחו לפנינו, זה לא היה בגלל שהיו לנו עיניים כחולות, ולא בגלל שהצהרנו מה שהצהרנו, אלא מתוך זה שבאמת בנינו לעצמנו כוח שהוא ייחודי מהבחינה הזאת שהוא נמצא מעבר לגבולות מדינה.
שמואל סנדלר: אין כמעט מדינות בעולם שיש להן עוצמה שנמצאת מחוץ לגבול.
שמואל סנדלר: רוב העוצמה של מדינות נמצאת תמיד בתוך הגבולות.
שמואל סנדלר: לדעתי, הגוף הזה עומד בפני סכנה של פיצול, ובזה אנחנו צריכים להתרכז.
שמואל סנדלר: הגוף הזה הוא גוף שמשקף אומנם עכשיו את המחלוקת שיש בארץ של שמאל וימין.
שמואל סנדלר: יש לזה היום כתובות.
שמואל סנדלר: זה J Street מול AIPAC.
שמואל סנדלר: אבל, אותו הדבר קורה גם באירופה, כפי שאמר כאן ידידי ד"ר רינהולד.
שמואל סנדלר: מבחינתנו, המחלוקת הזאת היא מאוד דמוקראטית בתוך הארץ.
שמואל סנדלר: אבל, מחוץ למדינה היא לא יכולה להתנהל כך כי אין להם את מה שיש כאן.
שמואל סנדלר: יש כאן ועדות, יש כנסת, יש ממשלה, יש משרד חוץ.
שמואל סנדלר: לעולם היהודי אין את זה.
שמואל סנדלר: לכן, אני חושב שאנחנו עומדים לאבד כאן משאב כוח שהוא מאוד מאוד מרכזי מבחינת היכולות שלנו.
שמואל סנדלר: ולכן, אני פונה כאן גם לשמאל וגם לימין.
שמואל סנדלר: שמענו כאן את ארץ-ישראל, שמענו שהולכים לכפות עלינו, שמענו על זכויות של פלסטינאים, ועל לא זכויות.
שמואל סנדלר: זה טוב בשבילנו.
שמואל סנדלר: הגוף הזה הוא חשוב לנו הרבה פעמים יותר מאשר, סליחה, הכרה של ברזיל בגבולות 67.
שמואל סנדלר: אני לא מתרגש מזה, ואני לא מתרגש גם מהרבה דברים.
שמואל סנדלר: לא צריכים להתרגש מכל דבר.
שמואל סנדלר: ב-60 השנים האחרונות עברנו הרבה מכשולים שיכולנו לעמוד בהם.
שמואל סנדלר: אבל, זו פעם ראשונה שאנחנו עומדים בפני מצב שבו העולם היהודי עומד בפני פיצול.
שמואל סנדלר: אני מרגיש את זה, אנחנו רואים את זה בקמפוסים.
שמואל סנדלר: אנחנו רואים את זה בארצות-הברית, באירופה.
שמואל סנדלר: לדעתי, אם לא היה לנו את המשאב הזה, אנחנו מפסידים.
שמואל סנדלר: לטווח רחוק המשאב הזה הוא הרבה יותר שלנו אם נצליח לשמור עליו, מהתמיכה האוונגליסטית, למשל, שהיא עכשיו מאוד חשובה.
שמואל סנדלר: אבל, יום אחד היא איתנו, ויכול להיות שיום אחד היא תלך נגדנו.
שמואל סנדלר: יש להם את סדר-היום שלהם.
שמואל סנדלר: ולכן, אני חושב שזה חשוב.
שמואל סנדלר: הפיצול היום הוא באמת על נושא של שמאל-ימין, מדינה פלסטינאית וכד'.
שמואל סנדלר: יש נושא אחר שעומד כאן והוא נושא הגיור.
שמואל סנדלר: אבל, אותו אנחנו מצליחים איכשהו ליישר בכל מיני נוסחאות.
שמואל סנדלר: אבל, צריכים גם כן להיזהר שאנחנו לא נפסיד את יהדות העולם בנושא הגיור.
שמואל סנדלר: שוב, צריך שתהיה לנו החוכמה איך להתגבר על זה.
שמואל סנדלר: אבל, שוב, בנושא של המדינה הפלסטינאית שעליו התכנסנו היום – אני שמח שסגן השר חזר לכאן – אני הייתי מציע שמשרד החוץ יראה בזה נושא שיהיה בו מישהו שיטפל בו בצורה הרבה יותר רצינית מהצורה שבה אנחנו מטפלים בזה.
שמואל סנדלר: ראיתי ידיעה שאתם לעשות משהו בנושא הזה.
שמואל סנדלר: אני מבין שאתם הולכים למנות שגריר וכד'.
שמואל סנדלר: שוב, כמו שאנחנו משקיעים בטנקים ובאמצעי אמל"ח, וכמו שהגבולות חשובים לנו, היהדות הזאת חשובה לנו כי זה מרכז כוח.
שמואל סנדלר: אני רוצה לומר מילה אחת כדי להוכיח את מה שאמרתי.
שמואל סנדלר: בשנות ה-90 היתה כאן פריחה מבחינת יחסי החוץ שלנו כשנפתחה מזרח-אירופה, וגם טורקיה.
שמואל סנדלר: אני יודע את זה כי כאשר הייתי בא לטורקיה בימים הטובים ההם, הדבר שעניין אותם הוא איך להגיע דרכנו לוושינגטון כדי לבלום את הנושא הארמני, וכדי לבלום דברים אחרים וכד'.
שמואל סנדלר: לא עניין אותם שום דבר אחר.
שמואל סנדלר: הנושא הזה נותן לנו עוצמה גם ברמה הבין-לאומית.
שמואל סנדלר: כי אוקראינה ופולין והרבה מהמדינות האלה רואות בישראל דרך להגיע לוושינגטון.
שמואל סנדלר: זה משאב כוח, ואני מבקש מכולם להתייחס לזה ברצינות, בין אם זה ימין, ובין אם זה שמאל, כי זה בנפשנו.
דני דנון: הדובר האחרון הוא שמואל ליליאן מהתאחדות עולי אמריקה הלטינית.
דני דנון: שמואל, בבקשה בקצרה.
שמואל ליליאן: אני אולי אביע כמה מילים במבטא קצת דרום-אמריקני כי זה היה המקור של הדיון הזה.
שמואל ליליאן: אבל, הנושא נעלם מהדיון.
שמואל ליליאן: שמענו כל מיני עמדות, וכל מיני הטחת האשמות שעליהן אנחנו קוראים כל יום בעיתונות.
דני דנון: אתה הגעת לכנסת, שמואל.
שמואל ליליאן: כן, כן.
שמואל ליליאן: אני מצביע לכנסת.
שמואל ליליאן: אני משלם מסים עבור הכנסת.
שמואל ליליאן: זה לא העיקר, העיקר זה איך דנים בנושאים.
שמואל ליליאן: הנושא המרכזי - זה לא בכדי קרה באמריקה הלטינית.
שמואל ליליאן: עברו על זה כאילו זה היה יכול לקרות בכל מקום בעולם.
שמואל ליליאן: אבל, זה לא קרה בכל מקום בעולם, אלא קרה דווקא באמריקה הלטינית, ולכן השאלות.
שמואל ליליאן: יש לי רק שאלות.
שמואל ליליאן: השאלה היא מה עושים הלאה.
שמואל ליליאן: כל ההיסטוריה היא מאחורה.
שמואל ליליאן: אנחנו יודעים עליה, אנחנו כותבים עליה, מלמדים אותה, מעבירים אותה ונבחנים.
שמואל ליליאן: השאלה, היא מה עושים קדימה?
שמואל ליליאן: האם אני יכול לבוא לחדרה של נשיאת ארגנטינה ולהגיד לה: בסדר, קבעת את חלוקתה בירושלים.
שמואל ליליאן: תכירי בירושלים המערבית כבירתה של ישראל.
שמואל ליליאן: האם אני יכול לעשות את זה?
שמואל ליליאן: אני יכול להציע  מה שהם מבקשים - reciprocity בכל התהליך הזה.
שמואל ליליאן: עשיתם דבר, פגעתם בנו, מה עושים הלאה?
שמואל ליליאן: מה מבקשים מהם?
שמואל ליליאן: מה דורשים מהם?
שמואל ליליאן: זה ברובד הפוליטי שאני לא נכנס אליו.
שמואל ליליאן: אני סומך ותומך, מעריך ומשבח את פעילות משרד החוץ, את פעילותה של דורית שאנחנו מכירים יום יום.
שמואל ליליאן: אבל, אנחנו גם בקשר עם הקהילות.
שמואל ליליאן: מה אנחנו אומרים לקהילות?
שמואל ליליאן: האם לצאת לרחוב?
שמואל ליליאן: לא לצאת לרחוב?
שמואל ליליאן: אנחנו מייצגים פה 20 ארגונים של דרום-אמריקאים פה בארץ, עם 40 מוקדי פעילות יום-יומיים.
שמואל ליליאן: תגידו – האם יוצאים לרחוב?
שמואל ליליאן: יש אפקט לעמידה מול השגרירויות.
שמואל ליליאן: היה לו אפקט בדרבן 2. האם לא קורה כלום?
שמואל ליליאן: זו השאלה.
שמואל ליליאן: נסתפק בדברים האלה.
דני דנון: אתה לא תקבל פה תשובות, שמואל.
דני דנון: הדברים שלך נשמעו.
דני דנון: ככלל מדינת ישראל לא נותנת הוראות, או הנחיות לקהילות יהודיות מה לעשות.
דני דנון: אני חושב שהקהילות מספיק קשובות לצרכים האמיתיים של העם היהודי, ושל מדינת ישראל.
דני דנון: כשצריך לצאת - הם יוצאים.
דני דנון: כשצריך למחות – הם מוחים.
דני דנון: לא ממשרד החוץ ולא מהכנסת תבוא קריאה של קהילות העולם לצאת לרחובות.
שמואל ליליאן: לא שמעת מה שאמר פרופ' סנדלר.
דני דנון: ברשותכם, אני רוצה לסכם את הדיון.
דני דנון: אני מניח שאנחנו נתייחס לסוגיה זו גם בהמשך.
דני דנון: אנחנו נמצאים במאבק מתמשך בנושא הזה, ואנחנו רואים שאנחנו לא תמיד היוזמים.
דני דנון: ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות רואה בדאגה רבה את המשך פעילות הדה-לגיטימציה וערעור מעמדה של מדינת ישראל.
דני דנון: ההנהגה הפלסטינית כהרגלה נוהגת בניגוד מוחלט לאינטרס של הציבור הפלסטינאי.
דני דנון: פעולות חד-צדדיות ותחבולות לא מקדמות את הסכם השלום.
דני דנון: הוועדה קוראת למשרד החוץ ולכל הגופים העוסקים בהסברה להמשיך בפעילות, ולהיערך לפעילות פרו-אקטיבית בנושא חשוב זו.
קריאה: זה התשובה.
קריאה: זה כותרת, כותרת.
דני דנון: פעילויות אלה יחשפו את הפנים האמיתיות של הצד הפלסטיני, וירתמו את יהדות התפוצות והארגונים הפועלים בארץ ובתפוצות לפעילות הסברה אקטיבית.
דני דנון: שמואל, אני חושב שקיבלת בלשון דיפלומאטית תשובה טובה מאוד לשאלתך.
דני דנון: בבקשה, מר בני פישר.
בני פישר: הבית הזה זה הספרייה ומשרדי הבוגרים.
בני פישר: לבית הזה יש סיפור קצת יותר עתיק.
בני פישר: הוא היה בית הכנסת של הכפר.
בני פישר: תיכנסו פנימה ותראו פה כמה דברים מדהימים, גם תמונת קיר שלא נשרפה ואת החלל של ארון הקודש.
בני פישר: כמובן שבית הכנסת המפואר הפך להיות בית כנסת, אז נשאר פה ארון קודש והוא הפך להיות בית כנסת בימים נוראים, בנוסחים מסוימים, ולספרייה ומשרדי הבוגרים.
בני פישר: שמעתם את הבוגרים קודם.
בני פישר: הם סיפור מכונן של הכפר הזה.
בני פישר: יש לנו פה מערך שלם שמלווה אותם כל השנה, שנמצא איתם בקשר.
בני פישר: למשל אמור היה בשבוע הבא להיות יום הבוגר.
בני פישר: יום הבוגר זה הבוגרים שלנו שאנחנו ממשיכים ללוות אותם באוניברסיטה.
בני פישר: אנחנו מאוד מעודדים אותם להמשיך הלאה.
בני פישר: יש להם המון קשיים גם אחר כך, להיות עולה חדש, זה לא נגמר אחרי ארבע שנים, ההתמודדויות קיימות כל הזמן והופכות להיות יותר קשות.
בני פישר: יש לנו פה צוות שמלווה אותם.
בני פישר: ביום הזה הם היו אמורים לקבל את המלגות.
בני פישר: כל שנה הם מקבלים מלגה ובמפגשים עם הילדים הם מספרים קצת על ההתמודדות שלהם.
בני פישר: אחת התכניות, אני כן אספר, כי בעיניי זה ימין אורד, שאנחנו כרגע פיתחנו, זה איזה שהיא סדנת זוגיות לבוגרים שלנו.
בני פישר: הרבה פעמים אנחנו מרגישים שהחיים הם מורכבים וכל החלומות שמדברים עליהם בגיל ההתבגרות ולהגיע, זה לא תמיד מתממש, אז אנחנו ממשיכים ללוות אותם בקבוצה שמתקיימת בחדרה.
בני פישר: זה בית הבוגרים, ומאחוריו זאת הספרייה.
בני פישר: הספרייה לא ממוקמת בבית הספר כי התפיסה שלנו, כשאנחנו מדברים על מערך---
אברהם מיכאלי: על איזה בסיס הספרייה בנויה, מקצועית, כללית?
בני פישר: הספרייה הזאת היא ספרייה כללית, יש בה ספרים ברוסית, באמהרית, יש בה מרכז כינוסים.
בני פישר: בצד יש בוגרים ויש את התלמידים שמגיעים לכאן וזאת הספרייה.
בני פישר: אנחנו ניכנס פנימה.
בני פישר: אני אגיד כמה דברים על הספרים.
בני פישר: קרה פה גם איזה שהוא נס.
בני פישר: האש תפסה את חלל הקריאה והספרים לא נשרפו.
בני פישר: בגלל כל מיני אקוסטיקות של הבית הספרים נשמרו.
בני פישר: אני חושב שהם קיבלו איזה שהוא נזק, אבל...
דני דנון: יהיה ריח לספר עכשיו במובן שונה.
בני פישר: כן, אבל אנחנו כל הזמן אומרים שאנחנו קהילה שמתעסקת בחיי רוח, לא רק בחומר, אז הנה, הספרים נשמרו ואנחנו רק נרחיב ונגדיל את הספרייה.
דני דנון: נלחמתם מבחינת האש על הספרייה, כמו על הבתים?
בני פישר: האמת היא שבאיזה שהוא שלב הרמנו ידיים כי האש פה היתה על כל ההר, שלא ידעת איפה להיות וגם לא היו פה אנשים.
בני פישר: באיזה שהוא שלב, כשהורידו אותנו, זה היה כבר די אבוד בחוויה.
בני פישר: הרוח בחרה פה, למה?
בני פישר: אנחנו לא יודעים.
בני פישר: הציור הזה הוא ציור משנת 30', מאוד מרגש, של חלוצים.
בני פישר: יש שני ציורים כאלה בעולם, בארצות הברית וכאן, וציור הקיר נשמר.
דני דנון: את התלמידים אתם תביאו לפה לפני שאתם מנקים את המקום?
בני פישר: הילדים יבואו לפה ביום שני, אנחנו מתכוונים לעשות איזה שהוא סיור.
בני פישר: ביום שלישי מתחילים לימודים וביום שני אנחנו נעשה סיורים מודרכים, כי מאוד חשוב לנו שמבוגרים יהיו איתם בסיבובים האלה, בשביל שהם לא יהיו לבד.
בני פישר: כמובן יהיה להם את הזמן שלהם קצת לבכות.
בני פישר: מותר לבכות, זה המסר.
בני פישר: אנחנו בוכים בלילה וגם ביום, בוכים וממשיכים לחיות.
בני פישר: זה שלב שצריך לעבור אותו, הוא קשה אבל עוברים אותו.
דני דנון: חשבתם אם אתם רוצים להראות להם את זה כמו שזה, או לנקות קודם?
אברהם מיכאלי: חבר הכנסת דנון שואל אם הפסיכולוגים אומרים להעלים את זה מהם.
בני פישר: לא. אבל אנחנו כן חושבים, בגלל שאנחנו חושבים שהשרפה הזאת היא משהו מכונן בהיסטוריה של בית, אנחנו כן רוצים לתעד לנו איזה שהוא מקום שתמיד נעמוד מולו ונזכור איך אפשר לצאת ורק להתרומם מהדבר הזה.
בני פישר: הוצאנו את כל הספרי התורה, הם לא היו פה, הם היו כבר בארון הקודש הגדול בבית הכנסת.
בני פישר: היה פה סיפור שאני חושב שהוא הסיפור המכונן.
בני פישר: יש לנו בכפר ילדים ממדינות חבר העמים, בין 30% ל-40% ילדים שהם יהודים מתוקף חוק השבות.
בני פישר: תמיד יש ויכוח, ויש עכשיו ויכוח ציבורי על הגיור.
בני פישר: מה שקרה לילדים האלה, אנחנו קודם כל עוברים פה תהליך של גיור מאוד משמעותי בכפר, אבל הילדים האלה, "הלא יהודים", נכנסו יחד איתי בדקה ה-90, ב-22:00 בלילה, כשהלהבות פה על הרכס, כשאתה רואה את האש, הוצאנו את ספרי התורה, עם דמעות בעיניים של כולנו, כי זה היה רגע קשה מאוד, ועלינו לאוטובוס.
בני פישר: אז מה לא יהודי?
בני פישר: בזה הם עברו את טקס הגיור, מבחינתי.
בני פישר: אני לא רב ולא כלום, אבל אני אומר שהסיפור פה זה של אנשים שבאים לארץ, נאבקים לחיות פה ולהיות שייכים ומתגייסים לצבא, זה הסיפור האמיתי.
בני פישר: אני אומר את זה כי אנחנו מתמודדים הרבה פעמים עם התהליכים הפורמליים הלא פשוטים.
בני פישר: אנחנו אגב עושים פה תהליך של גיור מאוד ייחודי, שיהיה זמן אחר לדבר עליו, שאני חושב שהוא חשוב, שהוא יותר ידידותי, עם המון חיבוק ואהבה ומדברים הרבה על שייכות ועל זהות ישראלית, יהודית, על הדברים האלה, הם הולכים לצבא והם אחר כך ביחידות הקרביות והם האזרחים מספר אחת שלנו.
ליה שמטוב: ואחר כך באים ומבטלים את הגיור.
דני דנון: עוד לא.
סוזן ויל: על השאלה הראשונה של הילדים בבית הכנסת.
בני פישר: כן, סיפרתי על בית הכנסת.
בני פישר: אנחנו, כמחנכים, מתמודדים עם ילדים כל הזמן ברצון להכניס אותם לבית הכנסת.
בני פישר: אתה יודע, גיל ההתבגרות וזה, ואני אומר את זה גם כאבא לילדים מתבגרים, זה שהם עכשיו מורדים, זה לא הופך אותם לשייגצ'ים, לגויים, כל אחד ייקח את ה' שהוא רוצה.
בני פישר: שאלה ראשונה שהם שאלו אותי, 'בני, בית הכנסת נשרף?'
בני פישר: , זו השאלה הראשונה של כולם.
בני פישר: חשוב לי להגיד, כי בליל שבת, ב-3:00 לפנות בוקר, כשפינו אותנו מההר, דבר ראשון שאמרו לי, 'בית הכנסת נשרף'.
בני פישר: היתה דממה כזאת בחוץ והרגשנו שמשהו נגמר פה.
בני פישר: למחרת בבוקר, כשהתמונה כבר התבהרה ודווח שבית הכנסת לא נשרף, אז בשבילי זה היה סימבולי.
בני פישר: אם בית הכנסת לא נשרף, סימן שהקהילה הזאת תגדל ותתפתח.
בני פישר: בית, אמרתי לילדים, זה אבן, אבן אפשר לבנות, ואגב, נבנה אותה יותר טוב.
בני פישר: יש לנו ידידים בארצות הברית ובארץ, כמה שאוהבים אותנו, ועם ישראל, וימין אורד הפכה להיות מוכרת, אנחנו לא דואגים.
בני פישר: אנחנו נעבור את התקופה הקשה עם הילדים, המון חיבוק, כי זה הולך להיות קשה.
בני פישר: אני אמרתי לעובדים, עבדנו קשה לפני, כפר נוער זה נשמע פסטורלי ונוף, אבל זו עבודה חינוכית סיזיפית והתמודדויות, אלה ילדים עם משברים, הרבה פעמים עם משבר הגירה קשה ומחשבות לא טובות, אז יהיה עוד יותר קשה, אבל...
אברהם מיכאלי: יש פה גם ילדי נעל"ה?
בני פישר: יש פה ילדי נעל"ה, יש פה תכנית רצינית.
בני פישר: יש לנו בכפר 90% עולים חדשים.
בני פישר: מתוכם יש לנו, זה משתנה כל פעם, בין 60% ל-70% בני העדה האתיופית, יש לנו 30% מחבר העמים, קצת מפולין, יש לנו ילדים מברזיל, ובחבר'ה של חבר העמים יש גרעין מאוד גדול של נעל"ה.
בני פישר: יש גם ילדים ישראליים ותיקים, ילידי הארץ, ילדים מהציונות הדתית.
בני פישר: יש פה 15 ילדים כאלה עכשיו.
בני פישר: זו תכנית מאוד מיוחדת, לכאורה אוכלוסייה שאתה אומר, מה להם ולעולים חדשים?
בני פישר: הם יושבים ביחד ועושים פה תהליך מדהים.
בני פישר: הוא קשה, הוא מורכב, ובכלל לייצר קהילה הוליסטית שאין מתחים בין קהילות, זה לחם חוקנו, זו עבודה.
בני פישר: יש כ-500 תלמידים בכפר.
בני פישר: אני אגיד משהו על ההורים.
בני פישר: ההורים היו בקו חם כל הזמן, במהלך שבת ואחר כך מרוסיה הורים מתקשרים.
בני פישר: הורים רוצים לתרום.
בני פישר: הורים מרוסיה, או מברזיל.
בני פישר: יש פה עכשיו לכידות גדולה.
בני פישר: אנחנו גם העברנו מסר להורים---
אברהם מיכאלי: על תרומות נדבר אחר כך, בסדר?
בני פישר: אנחנו לא צריכים תרומות, אצלנו זה הרוח.
בני פישר: צ'קים, אני אומר, זה כשבאים לחתונה, אנחנו בונים פה כפר שהוא כפר שצריך להשקיע בו המון, הוא צריך להיראות הרבה יותר טוב ממה שהוא נראה היום וזו המשימה של כולנו פה.
דני דנון: זה סיפור של מדינת ישראל, קיבוץ גלויות, יוצאי אתיופיה, עולים מרוסיה, ברזילאים, סיפור אמיתי, ואנחנו, כוועדת עלייה וקליטה, קודם כל אנחנו ממשיכים מפה, מהמראות הקשים האלה, וזה מראה קשה, לפגוש את הילדים, לשמוע גם אותם.
דני דנון: אנחנו מתרשמים ובטוחים שהמעבר שלהם חזרה לכפר בשבוע הבא יהיה מעבר קשה, אי אפשר יהיה למנוע את זה, אבל הוא יהיה מעבר הדרגתי, ותנצלו גם את המצוקה לקדם את הפעילות עם הילדים.
דני דנון: מבחינת השיקום הפיזי של הכפר ושל הכרמל, אנחנו כמובן נעקוב אחרי משרדי הממשלה, שפועלים בתחום, גם משרד החינוך וגם משרד העלייה והקליטה, ואנחנו רוצים מפה להעביר מסר למי שמקשיב לנו ושומע אותנו, לבוא ולסייע.
דני דנון: ראיתי פה בוגרים ואנשים שמתנדבים, בעלי מקצוע, שיש להם את הכלים ואת היכולת, לבוא, להגיע לפה ולהתנדב לסייע בשיקום הכפר.
דני דנון: וגם למי שרוצה לתרום, הבנו שבגדים לא צריכים יותר, אבל---
בני פישר: אנחנו לא ילדים יתומים, יש לנו משפחה ויש לנו בית, ואנחנו כפר שאנחנו מגדירים אותו כבית.
בני פישר: אז איכשהו, איזה מייל כזה שמביאים בתקשורת יצא לא טוב, גרוע, אנשים טובים עם כוונות טובות קלקלו לנו---
אברהם מיכאלי: אתה מתכוון לאותו מייל על בחורה שכתבה לנו---
בני פישר: נכון.
בני פישר: אני מדבר על המייל הזה, זו הזדמנות להגיד לתקשורת.
בני פישר: הנזק הוא גדול מאוד, אנחנו בית, הילדים האלה חיים פה.
בני פישר: נשרף הבית, אבל הבית הזה נבנה תוך כדי ולכן אף אחד פה לא יתום ולא צריך בגדים, אבל צריך פה עזרה לשקם כפר שצריך לבנות אותו, ויש דברים, גם ברכוש וגם במבנים.
בני פישר: משרדי הממשלה, משרד החינוך, החינוך ההתיישבותי, האוצר, כולם עוזרים, ותמיד עוד רק יהפוך את הכפר הזה לגן עדן על הכרמל.
דני דנון: מי שרוצה לסייע ולתרום, אני פונה לסייע בתרומה של מחשבים חדשים, לא משומשים, לכל בעלי רשתות המחשבים למיניהם, באג, אופיס דיפו וכל אלה, עכשיו זה הזמן שלכם לסייע, שהילדים יגיעו ביום שלישי, לפני שישקמו את הבית, עם מחשבים חדשים לכולם.
אברהם מיכאלי: בנושא של הצטיידות מחדש, צריך לשבת עם מר בני פישר בנפרד, יש לי כמה רעיונות שאני לא רוצה להגיד בקול רם פה, שתהיה לך פה תרומה מאוד נכבדה.
אברהם מיכאלי: לא ממשרדי ממשלה, שיעבירו את התקציב, אלא משהו מיידי, מהיום להיום.
בני פישר: מאוד חשוב להגיד שהכפר הזה הוא מודל לכפרים האחרים.
בני פישר: עם כל השרפה הזאת, אנחנו נמשיך להיות מודל לכולם.
ליה שמטוב: מר פישר, אני גם רוצה להודות לך על כל מה שאתם עושים פה.
ליה שמטוב: אנחנו נפגשנו באוקראינה ואני שמחה לשמוע שמאז באו לפה יותר ממאה ילדים.
ליה שמטוב: ראיתי את הילדים, ראיתי את ההורים שלהם וראיתי איך הם דואגים, בטח כשהם שמעו על השרפה, הם דאגו עוד יותר.
בני פישר: ישבנו, מר ישעיהו יחיאלי, בצ'רנובצי, עם חברת הכנסת ליה שמטוב, עם ההורים של ילדי נעל"ה.
בני פישר: ימין אורד זה ספינת הדגל של הממלכתי דתי ונעל"ה, נכון?
בני פישר: צריך לשמוע מה מר ישעיהו יחיאלי אומר.
ישעיהו יחיאלי: בלי צלמים.
דני דנון: מר בני פישר, המון תודות.
דני דנון: אם תצטרך, תפנה אליי, גם בטוב וגם ברע.
סוזן ויל: שמי סוזן, ולפי המבטא אתם שומעים שלמרות 25 שנה שאני בארץ הייתי פעם עולה חדשה מארצות הברית ואני חלק מההנהלה.
סוזן ויל: יש לי את הזכות, אני חושבת שראיתם את זה, שיש לנו מנהיג.
סוזן ויל: היה לנו מנהיג מייסד, דר' חיים פרי, ויש לנו מנהיג, מר בני פישר, שאתם רואים שהוא לא ישן ימים, הוא נותן לצוות שלנו ולילדים ולבוגרים את הרוח והגישה שאנחנו ממשיכים בדרך שלנו.
סוזן ויל: אני אמשיך להראות לכם ולהסביר.
סוזן ויל: מה שמאוד חשוב לראות פה, יש לנו תמונה של משפחה ששני ההורים מהשואה.
סוזן ויל: אלה היו אנשים שאיבדו את הילדים שלהם, משפחת גרטמן מחיפה, והם אימצו לפני שנים את הילדים של הכפר.
סוזן ויל: בירושה שלהם הקמנו את המכינה הקדם צבאית של ימין אורד, שזה גם לעולים חדשים.
סוזן ויל: זה בחצור.
סוזן ויל: התמונה שלהם לא נשרפה.
סוזן ויל: כשהכל קרה, כל הזמן חשבנו על כמה דברים שלא הצלחנו להוציא מהכפר וזו אחת התמונות שדאגנו להן.
סוזן ויל: זה היה נס.
סוזן ויל: המשרד שלי נשרף, אבל לא אכפת לנו, זה משרד, אבל התמונות---
אברהם מיכאלי: צריך להודות לה' על הנסים שקרו פה.
סוזן ויל: בהחלט.
סוזן ויל: אבל עם זה, הדבר הכי קשה...
סוזן ויל: הלכתם לבית ביאנקה, של הילדים הקטנים?
סוזן ויל: אז בואו נלך לשם.