GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סוזן ויל: תמונות של הילדים שבאמת עוד לא נשארו להם הורים בחיים וכל התמונות שלהם---
דני דנון: הילדים היתומים.
סוזן ויל: ללא הורים.
סוזן ויל: שגרירת ארצות הברית, סוזי מייסיס.
סוזן ויל: אני חושבת שאתם יודעים את זה, שאייפק, שמביאים קבוצות ילדים, אנשי קונגרס וסנטורים אמרו לאנשים שלנו בוושינגטון ובקפיטל, שכשהם שמעו על הכרמל והם הגיעו לנשיא אובמה, הם דיברו על ימין אורד, כי בעם ישראל, לצערנו לא מספיק יודעים עלינו, אבל בחוץ לארץ הרבה מאוד אנשים יודעים עלינו, כי באים לפה ורואים את הדברים החשובים.
סוזן ויל: שגרירת ארצות הברית, סוזן מייסיס, הסתובבה בכפר איתנו, והשאלה הראשונה שלה, 'מה אנחנו בארצות הברית יכולים לבנות לכם?'
סוזן ויל: אחד הדברים שהסברנו, שבמדינת ישראל לא רק דואגים לילדים עכשיו, לצרכים שלהם, אלא אנחנו יודעים שילדים עולים חדשים צריכים לדאוג להם גם כשהם  בוגרים.
סוזן ויל: זה בית לבוגרים.
סוזן ויל: ביום הראשון שילד נמצא בימין אורד, אנחנו באים לפה ואומרים, 'ילדים, תראו', חלק מהם איבדו הורים, חלק מהם ההורים בחוץ לארץ, חלק מהם מכל מיני סיבות, 'אבל זה הבית, שתדעו, אנחנו איתכם'.
סוזן ויל: אנחנו מטפטפים לראש שלהם, 'אתם תהיו גדולים ואנחנו איתכם כל הדרך ומצפים מכם'.
סוזן ויל: 'אנחנו מצפים מכם להיות מנהיגים', כמוכם, חברי הכנסת, המנהיגים שלכם בהמשך, 'אנחנו רוצים שתגיעו לפוליטיקה, אנחנו רוצים בצבא', ואנחנו רואים את הבוגרים שלנו כל הזמן בתיקון עולם, כי המדינה שלנו עוד בדרך.
סוזן ויל: הדבר הכי חשוב אולי בחינוך שלנו, שהם מבינים שהם שייכים לקו הזה של ההיסטוריה של העם היהודי, עולים מאתיופיה, עולים מברית המועצות, מכל המדינות, ואז החבר'ה שלנו הולכים לצבא, מתנדבים ביחידות הקרביות ומגיעים לשם.
סוזן ויל: זה בית ילדים שהלך לנו.
סוזן ויל: אלה ילדים מגיל 14 ל-18-19 שגרים פה, וזה נשרף.
סוזן ויל: זה מרכז ההדרכה.
סוזן ויל: פה אנחנו יושבים בלילה ומדברים על איך...
סוזן ויל: מה שחשוב לדעת, שאנחנו בהנהלה והחברה בחינוך, כל הזמן אנחנו אומרים שצריך לנצל את הרגעים.
סוזן ויל: אין לנו הרבה רגעים, רוב הילדים נמצאים איתנו ארבע שנים ואנחנו רוצים לנצל את הרגעים, שירגישו את השייכות לא רק לימין אורד, אלא לעם.
סוזן ויל: זה תפקיד מאתגר ואנחנו מצווים בו.
חיים פרי: ימין אורד זה קהילה, אנחנו כפר נוער כמו כדורי, בן שמן ואחרים, אבל משהו אחר.
חיים פרי: יש פה מכון חינוך.
חיים פרי: הדגל שהכפר הזה הרים הוא קודם כל דגל קליטת עלייה.
חיים פרי: אנחנו קולטים פה ילדים מאתיופיה משנות ה-80 ואילך.
חיים פרי: יש שלושה סגני אלופים בצה"ל מהתפוצה האתיופית, ושלושתם מפה.
חיים פרי: אחד היה פה אתמול.
חיים פרי: אנחנו מראשית נעל"ה ועד היום נמצאים בנעל"ה.
חיים פרי: יש פה דרך חינוך ומחשבת חינוך שהיא מחשבת החינוך של עליית הנוער ההיסטורית, שתרגמנו אותה וכתבנו על זה ואנחנו מפיצים אותה.
חיים פרי: בלהבות פה לחמו הבוגרים שלנו, אחד מהם הגיע מרואנדה, הוא מנהל שם כפר ילדים במודל שלנו, שמעון סלומון, הוא לחם בלהבות והציל פה שני בתים.
חיים פרי: לימין אורד יש תורת חינוך שאומרת שילדים שבאים מנטישות, שילדים שבאים ממעבר בין תרבותי, הדבר הראשון שהם צריכים זה סביבת חינוך שמשדרת להם לכידות.
חיים פרי: הם באים משֶבֶר, אתה צריך לייצר, ויש לנו שיטה לזה, שיטת חינוך שהם מבינים שהכל נדבק ביחד.
חיים פרי: הם באים מכל מה שלא מתחבר להם בחיים ואנחנו טוענים שהדבר הראשון שסביבת חינוך צריכה להעניק לילד זה יכולת לפענח את מה שקורה לו.
חיים פרי: יש פה הכלאה של גישה פסיכולוגית ופילוסופית ש---
אברהם מיכאלי: תזכיר לי מתי הקמתם את ימין אורד.
חיים פרי: בן גוריון הקים את ימין אורד.
אברהם מיכאלי: בן גוריון לא עסק באותו סוג של קליטה כמו שאתה עושה.
חיים פרי: היום יש פה כ-480 ילדים, מחציתם מאתיופיה, היתר ממדינות חבר העמים ומדרום אמריקה.
חיים פרי: לצערנו הרב, נתיב ומשרד הרווחה הפסיקו להביא ילדים יתומים מחבר העמים ואני חושב שהפסיקו להביא אותם בגלל שהם לא יהודים כשרים, אבל הם זכאי חוק השבות ואני חושב שזו אחת העוולות הגדולות ביותר שמדינת ישראל עשתה.
חיים פרי: כל ילד, כל ניצוץ של חיים יהודיים שאפשר להחזיר...
חיים פרי: יש לנו ילדים שהגיעו, שהסבא היה יהודי ומת בוואדי יאר והם היום צנחנים וקצינים בצה"ל.
חיים פרי: יש פה מכון גיור, 'שבות עם', שעבד הרבה שנים.
חיים פרי: זה הבסיס של הרב ולדמן.
חיים פרי: יש לנו מכינה קדם צבאית בחצור הגלילית, אנחנו מאמינים שסביבת חינוך שאיננה מייצרת, שאיננה מובילה חברה, אין לה זכות קיום.
חיים פרי: עכשיו אני נואם, אבל אני חי את זה עשרות שנים, אני מחנך משנות ה-60, הקמתי את בית הספר בשדרות.
חיים פרי: אלי מויאל, למשל, למד אצלי מהמחזורים הראשונים.
חיים פרי: אנחנו מחנכים ותיקים ואנחנו באמת חושבים שחינוך צריך להוביל חברה ולא להיגרר אחריה ומבני עניים תצא תורה.
חיים פרי: יש מחקרים עלינו, ואנחנו לא חושבים שאנחנו צריכים להתאים ל-OECD.
חיים פרי: קודם כל האיכות הערכית של מערכת החינוך, של סביבת החינוך, היא שקובעת, ואמרנו את הדברים מעל כל גבעה ותחת כל עץ רענן ולא שמעו לנו.
חיים פרי: אולי הלפיד הזה, שעכשיו עלה על הכרמל, יגרום לאנשים להקשיב לנו גם מחרתיים, לא רק מחר והיום, כי יש פה בשורה של חינוך שהיא מעבר לזה.
חיים פרי: עשר שנים אנחנו מקיימים בשיניים מכינה קדם צבאית לנוער שנשר מכל המסגרות, רק עולים חדשים, בחצור הגלילית.
חיים פרי: לוקחים ילדים מכל הארץ, שהמערכת נכשלה איתם, ותוך שנה הופכים אותם למנהיגים, זה מהישרדות למנהיגות.
חיים פרי: והכל תחת הסיסמא שאסור להפסיד אף ילד בישראל.
חיים פרי: אני מציע לכם, אם אתם רציניים, להתעמק בבשורה של הכפר הזה ובתורת החינוך שלו ומה שהוא עושה בעולם.
חיים פרי: רק לפני שבוע היו פה 160 התומכים הכי גדולים של אייפק.
חיים פרי: אין משלחת אייפק, של הממשל האמריקאי, שלא מגיעה לכאן, כי מראים פה מיקרוקוסמוס של האוטופיה של מה שמדינת ישראל יכולה להיות, בקדושה ובטהרה, בחינוך אמוני לילדים שהקדוש ברוך הוא הוא שום דבר בשבילם.
חיים פרי: יש פה מסביב לבית הכנסת שובכים של יונים.
חיים פרי: על כל אחד יש כתובת קטנה, מתפילת הציפורים מהקבלה.
חיים פרי: ציף ציף המצפצפים וכן הלאה.
חיים פרי: אנחנו אומרים לילד, לא רוצה להתפלל, הקדוש ברוך הוא לא בשבילך?
חיים פרי: תאכיל את הציפורים, משם תבוא לקדושה.
חיים פרי: כי אסור לגדל ילד בלי קדושה, ויש פה בנים ובנות, איפה שבני עקיבא היה פעם, ואנחנו מאמינים בדרך הזאת, והדרך הזאת אומרת שלא בודקים ילדים לפי התוצרים המדידים של OECD, אלא קודם כל לפי האיכות האנושית.
חיים פרי: בשבילנו תוצר אנושי, וזה אין מי שיקשיב, זה ראש משפחה מתפקד בגיל 25 והלאה, שתורם לקהילתו, שבנה בית.
חיים פרי: איש או אישה.
חיים פרי: כך אנחנו מגדירים תוצרים, כך היתה פעם מערכת החינוך במדינת ישראל.
חיים פרי: רוב הילדים שלנו הם הכשלים של כל מערכת החינוך.
חיים פרי: ימין אורד היום היא רשת של שבעה כפרי נוער, שכולם מאמינים באותה דרך, וזה חוצה את כל השסעים, דתיים וחילוניים, ימין ושמאל, כי צריך אחדות בארץ הזאת ואנחנו מאמינים בחינוך בדרך שלנו.
חיים פרי: זה הנאום הקטן שלי עבורכם היום.
חיים פרי: אני מזמין אתכם להמשיך להיות חברים.
חיים פרי: הילד הזה, דוד ויצמן, גדל פה בתור ילד.
חיים פרי: אני זוכר אותו.
דני דנון: קודם כל, אנחנו מזמינים אותך ביום שני לכנסת, יש דיון בוועדת חינוך, על הנושא של ימין אורד, על כל ההיבטים.
חיים פרי: אני לא המנהל היום, אני הסבא רבא.
דני דנון: אני אשמח שתבוא ותרחיב על הדברים שאמרת פה.
דני דנון: אנחנו באנו לראות את התמונות ולגעת ולדבר עם הילדים, ואנחנו עכשיו הולכים לבית ביאנקה, ואחרי זה פוגשים את הקבוצה מברזיל שמגיעה.
אברהם מיכאלי: אל"ף, יישר כח.
אברהם מיכאלי: בי"ת, אני לא צריך להגיד שלא להתייאש.
סוזן ויל: גם הבנות גרות פה.
סוזן ויל: תראה איזה בית, זה לזכר נועם לייבוביץ, שנהרגה בכביש 6 בפיגוע.
סוזן ויל: נועם לייבוביץ ז"ל, בת של שלמה וגלית,  היא ילדה שלנו.
סוזן ויל: היא היתה מסתובבת בכפר בת 7 ונהרגה בפיגוע לפני שנים.
סוזן ויל: הבית הזה נבנה לזכרה לילדות פה, מחברים מכל העולם.
סוזן ויל: אם דיברנו על הדברים הרגשיים, כל הזמן חשבנו על בית נועם והסמל של בית נועם בשבילנו וגם למשפחת לייבוביץ, המשפחה הכי מדהימה שיש בעולם הזה, הבית שנשרף, אם יכולנו לבחור, זה בית על יד.
סוזן ויל: אז הבנים שלנו, עם הכאב, ועם הדברים שהם עברו, דבר ראשון אחרי שהם באו לפה, הם באו לביקור---
דני דנון: בני כמה הם?
סוזן ויל: יש לנו ילדים בני 6 עד 16.
דני דנון: כמה ילדים גרו בבית שנשרף?
סוזן ויל: אני חושבת ש-11, בנים.
אברהם מיכאלי: ילדים בגיל 6?
אברהם מיכאלי: באיזה מסגרת הם נמצאים פה?
דני דנון: זה פרויקט המאה.
דני דנון: הביאו 100 ילדים ללא הורים.
אברהם מיכאלי: זו קבוצה ייחודית.
דני דנון: הילדים בני ה-6 הגיעו וראו את הבית הזה?
סוזן ויל: הם ראו, שלשום.
סוזן ויל: הם באו לפה עם כל הצוות, צוות ליווי, עם פסיכולוגים.
דני דנון: אלה הילדים שנפגוש בנווה עמיאל?
סוזן ויל: אני לא יודעת, בודקים את זה, אני חושבת שהם בביקורים עכשיו, בטיולים בארץ.
אברהם מיכאלי: לפגוש ילד בן 6, זה לא הכי סימפטי.
סוזן ויל: זה לא לצילום, אנחנו לא נצלם את הילדים הקטנים.
סוזן ויל: בכל מקרה, הם יצאו מפה ואחד הילדים, אני לא אגיד את השם שלו, בא אליי, כי אנחנו מכירים אותו מאז שהגיע לפה, בן 11, הוא הגיע לפה כשהוא היה בן 5.5, הוא הסתכל עליי ואמר 'סוזן, עכשיו אנחנו רוצים בית כמו הבנות'.
סוזן ויל: כי הבית שלהם היה פחות יפה.
דני דנון: אפשר להיכנס לבית לראות?
סוזן ויל: כן, בטח.
דני דנון: תמונות קשות.
דני דנון: אני חושב על הילדים שבאו לפה וראו את המקום.
אברהם מיכאלי: ואלה ילדים עם רקע, לא ילדים רגילים.
סוזן ויל: כמה שזה קשה וזה קשה, אנחנו באנו לפה ראשונים.
סוזן ויל: ראיתי ספר, אז הרמתי את הספר ואז לא ידעתי וזה מתפורר.
סוזן ויל: וחיפשנו וחיפשנו, רק לראות---
דני דנון: מי הודיע לילדים שהבית שלהם נשרף?
דני דנון: מתי זה קרה ואיך הם הגיבו?
דני דנון: אני מניח שזה היה בלילה.
סוזן ויל: מאות בוגרים והילדים עשינו קו פתוח בתקשורת, גם בשבת, למרות שאנחנו כפר שומר שבת, אבל דאגנו בתקשורת להודיע לפנות אלינו.
סוזן ויל: היה צוות של העובדות הסוציאליות והצוות הטיפולי והחינוכי כל הזמן בקו.
סוזן ויל: מה שאנחנו אמרנו זה שהיתה שריפה בכפר.
סוזן ויל: צריך להבין שהרוח של ימין אורד זה הרוח החזקה, מה שחשוב בימין אורד זה הרוח שלנו והאנשים, הילדים, הצוות והבוגרים.
דני דנון: אבל מתי אמרתם לילד שהחדר שלו---
סוזן ויל: זה היה אחרי זה.
סוזן ויל: אמרנו שאנחנו לא יודעים.
סוזן ויל: הצוות החינוכי, הצוות הטיפולי שלו, הפנים שהם מכירים ישנו איתם.
דני דנון: יש לי שאלה, לכל ילד יש את הצעצועים שלו, את הקלפים---
בצלאל כרמי: הודיעו להם כבר כשלקחו אותם לנווה עמיאל, זאת אומרת במוצאי שבת.
סוזן ויל: לא, אבל לא אמרנו להם על הבית הזה.
סוזן ויל: ספציפית, זה היה אחרי התייעצות טיפולית.
דני דנון: לכל ילד יש את הצעצועים שלו, את הסדינים, את הקלפים שהוא אוסף, את הספר.
דני דנון: מה קורה היום?
סוזן ויל: הם יודעים, כבר קנו לילדים חלק מהציוד, הם יודעים וזה מאוד חשוב, זה כמו שחיים סיפר לכם, למרות הדברים הקשים שהיו להם, הם מבינים שיש פה בית, הם יודעים שיש פה אנשים, הביטחון העצום של האנשים, של הצוות שלנו, גם הצוות הלך לילדים, הם מסתכלים עלינו ואמרו 'בני, חיים, סוזן, אנחנו סומכים עליכם'.
סוזן ויל: הם יודעים את זה.
סוזן ויל: זה משהו שנתן לנו כזה כח, לבני, לחיים, שיודעים שסומכים עלינו, סומכים על מדינת ישראל, סומכים על העם היהודי, שאנחנו נהיה בסדר, והאש הזו של ימין אורד חזקה, באמת.
בצלאל כרמי: זה נכון שהם גדלים ללא הורים, אבל הם גדלים בקהילה שהיא חמה מאוד, ודווקא הכלליות הזאת שבתוך הקהילה גורמת לכך שיש אמונה מלאה בכל אחד מהמבוגרים.
בצלאל כרמי: כלומר המבוגרים המשמעותיים לפעמים מתחלפים, אבל הם רואים כל הזמן מבוגר משמעותי, כולל בוגר.
בצלאל כרמי: ויש פה דבר יפה שעושים, אי אפשר לראות מכאן, בדרך כלל מעמידים את הילדים בשורה בכניסה שלהם ומראים להם את האופק.
בצלאל כרמי: הם יושבים על הדשא ואומרים להם 'מי רואה את האופק יותר רחוק?'
בצלאל כרמי: וחיים או בני אומרים להם, 'תסתכלו יותר רחוק ויותר רחוק', 'אני רואה יותר רחוק ויותר רחוק', זה מן תהליך כזה של אופק טבעי מול משהו פנימי, מתחבר ביחד ויוצר אצל הילדים האלה אין סוף כוחות.
אברהם מיכאלי: ובטח הבוגרים משמשים דוגמה לכך, הרבה בוגרים מפה הגיעו ל---
סוזן ויל: בדיוק.
סוזן ויל: יש לנו את איגור, את שמעון סלומון.
סוזן ויל: מי היה באש?
סוזן ויל: שמעון סלומון בא בשבת, כשהוא שמע מה קורה, הוא אחד מהרבה שבאו.
סוזן ויל: מי זה שמעון סלומון?
סוזן ויל: הוא בוגר שלנו, יוצא אתיופיה.
סוזן ויל: עכשיו הוא עם תואר שני בחינוך, עבד בארץ, היה מנהל מרכז קליטה בדרום, של הסוכנות היהודית, של המדינה, ומה קרה?
סוזן ויל: הוא שמע מה שקרה, איפה הוא עכשיו?
סוזן ויל: הוא מנהל החינוך ברואנדה והוא בא לפה והגן על הבתים.
דני דנון: אולי את יכולה להגיד לנו, הילדים שיבואו, יעברו למקום זמני ואז למקום קבע.
דני דנון: אתם יודעים כבר איפה הילדים יהיו?
סוזן ויל: כן.
סוזן ויל: מה שקורה, שביום שני כל הילדים מגיעים, אנחנו באים לפה, עם כל הצוות הטיפולי והחינוכי שלנו, ואנחנו נפגשים בחוץ ונעשה סיורים.
סוזן ויל: כל הצוות החינוכי מדברים על איך לעשות את זה.
בצלאל כרמי: הם רק יישנו בגבעת אולגה.
דני דנון: כמה זמן?
סוזן ויל: אנחנו לא יודעים.
סוזן ויל: אנחנו מקווים, שעם העזרה של מדינת ישראל, שכמה שיותר מהר אנחנו חוזרים לבית.
סוזן ויל: לא לבית רגיל, זה ייקח כמה שנים, אנחנו יודעים, והחבר'ה יהיה בבית ספר, יש לנו בגרויות, החיים חוזרים לשגרה.
דני דנון: כמה ילדים מתחת לגיל 10 יש לכם פה בכפר?
סוזן ויל: מתחת לגיל 10 מעט ילדים.
דני דנון: אני מבין שילד בגיל 6, הוא הגיע לפה בגיל שנה, שנתיים?
בצלאל כרמי: לא, אין.
בצלאל כרמי: הכי נמוך היה בגיל שלוש והיום הוא בן שמונה ולומד בניר עציון.
סוזן ויל: רוב הילדים בכפר הם ילדים מ-ט' ו-י'.
בצלאל כרמי: לא אומרים שאין להם הורים, הם פה.
בצלאל כרמי: אולי יש להם הורים...
בצלאל כרמי: אנחנו לא אומרים לאף אחד מהם שאין להם הורים.
בצלאל כרמי: הם יודעים, אבל לא אומרים 'יתומים'.
בצלאל כרמי: בוא נגיד ככה, הם לא יהיו פה כמה שנים, בוודאות, אפילו שיעשו פרויקט מחר בבוקר.
בצלאל כרמי: מבחינת מגורים.
דני דנון: יהיו בתים יבילים.
בצלאל כרמי: בתים יבילים במצב הזה?
סוזן ויל: אנחנו מביאים בתים, אנחנו נדאג להוציא בית אחר, הם יקבלו בית.
סוזן ויל: הילדים האלה יקבלו בית, הם לא יהיו---
בצלאל כרמי: כולם יחזרו.
סוזן ויל: בתוך כמה שבועות אנחנו מחזירים את כולם.
סוזן ויל: זה לא לתקשורת, אנחנו מפנים את כל הילדים---
דני דנון: מה שאת אומרת פה זה לא רק לתקשורת, זה גם לפרוטוקול שעולה לאתר האינטרנט תוך שלוש שעות.
דני דנון: אז אם את לא רוצה להגיד לתקשורת, תגידי לנו בשקט.
סוזן ויל: אני לא אגיד עם שמות.
סוזן ויל: יש משפחה פה, שהוא אחד האנשים הגיבורים בכפר.
סוזן ויל: תשע שנים הוא מדריך בימין אורד.
דני דנון: יוצא אתיופיה?
סוזן ויל: לא. יש לנו עוד אחד שהוא יוצא אתיופיה.
סוזן ויל: יש גם שאגו, שהוא גיבור, אני אספר את הסיפור של שאגו, אבל קודם אנחנו פה.
סוזן ויל: תשע שנים הוא מדריך.
סוזן ויל: מה זה אומר להיות מדריך?
סוזן ויל: בלי שמות.
סוזן ויל: האיש הזה תשע שנים, זה אומר שהוא עובד כל היום סביב השעון כי אנחנו פה לילדים.
סוזן ויל: בתוך השרפה אנחנו מפנים את הילדים בכפר, פתאום הוא מסתכל עליי, אמרתי 'מה עם המשפחה?'
סוזן ויל: הוא אומר אוה!
סוזן ויל: הלכנו לבית, אני עם האוטו שלי, לקחנו את האישה, שלושה ילדים ורצנו איתם מהכפר.
סוזן ויל: היא באה לפה, אמרתי לה, 'אני כל כך מצטערת', כי היא רצתה לקחת עוד ציוד מהבית, ובמקום לחכות---
דני דנון: יש לי שאלה אלייך, סוזן, מה האנשים, המדריכים, לקחו כשהיו צריכים לברוח ולצאת תוך כמה דקות מהבית.
דני דנון: מה הם לקחו?
סוזן ויל: זו הבעיה.
דני דנון: תגידי לי מה כל אחד לקח, מה אסי לקח.
סוזן ויל: תשאל את שאגו.
דני דנון: אני לא יכול לשאול אותו, אני שואל אותך.
סוזן ויל: מה הם אומרים?
סוזן ויל: הם לא לקחו.
סוזן ויל: זה בדיוק זה, הם לא לקחו את התמונות שלהם, למה?
סוזן ויל: כי הם אמרו שקודם הילדים של הכפר והילדים האישיים שלהם, וזה מה שמטמטם.
סוזן ויל: היא, האישה שלו, רצתה לקחת, אבל אמרתי 'יאללה, אנחנו צריכים לצאת'.
סוזן ויל: וזה מה שאתם צריכים להבין, אלה האנשים.
סוזן ויל: כשזה קרה, שאגו אומר לי, שהוא בוגר של הכפר, 'תעזבי, אנחנו נהיה בסדר, מה עם הילדים'.
סוזן ויל: זה סוג האנשים.
קריאה: איך מגיב ילד בן 5 שהבית שהוא רגיל אליו, נשרף?
בצלאל כרמי: את רוצה על רגל אחת 4 שנים של פסיכולוגיה?
בצלאל כרמי: זה תהליך של אבלות, עוברים תהליך של אבל.
קריאה: אבל המשפטים הראשונים, איך הילדים מגיבים?
בצלאל כרמי: כל אחד זה אינדיבידואלי.
בצלאל כרמי: אי אפשר לתת תשובה ספציפית.
סוזן ויל: אני אתן לך את המשפחות שמוכנות להתראיין לתקשורת.
סוזן ויל: המשפחות שלחו להם את הכל לבית, ושאגו מקונן, שאגו הוא בוגר של כפר הנוער ימין אורד, הוא בחור אתיופי, הוא---
דני דנון: הוא עכשיו נמצא עם החבר'ה בנווה עמיאל.
סוזן ויל: הוא בוגר של הכפר, הוא עבר תהליך לא פשוט, הוא הלך לגבעתי, הוא היה לוחם בצבא, הוא רק רצה להתחתן בחדר האוכל של ימין אורד, התחתן עם גאולה, שהיא בעצמה אישה מדהימה, יש להם חמישה ילדים, אנשים צנועים.
סוזן ויל: איפה כל הכסף שלהם הלך?
סוזן ויל: לקנות ספרי קודש.
סוזן ויל: 200,000 שקל של ספרי קודש בבית שלהם, ואלה אנשים עם חמישה ילדים, אחד אחד, הילדים שלהם עם חינוך, עם ערכים, כשהוא היה רכז הדרכה בכפר.
סוזן ויל: איש פשוט מדהים.
סוזן ויל: וזה אחד הדברים שהילדים שלנו אומרים, הילדים שלנו, שהסתובבו.
סוזן ויל: שאלתם איך הם הגיבו, הם רואים אותם, הם מקבלים כוחות.
סוזן ויל: אחת הבנות פה, שהלך להם הבית, אמרה 'זה רק בית', והוא אומר 'נכון, נכון'.
סוזן ויל: וזו הקהילה שדיברנו עליה, הקהילה של משמעות, שאחד מחזק את השני, וזה דבר היפה של המקום הזה.
דני דנון: אני מאוד מוטרד מהילדים ללא הורים, כי אני חושב רק על זה, כאב לשלושה ילדים בעצמי.
דני דנון: הילדים שגרים פה, שעכשיו לקחו אותם למקום אחר, וביום שני לוקחים אותם לאולגה, ואחרי אולגה מביאים אותם לפה.
סוזן ויל: קודם כל, את הילדים הצעירים אנחנו לא לוקחים לאולגה.
דני דנון: איפה הם יהיו?
סוזן ויל: כנראה הם יהיו בניר עציון, עם המשפחות.
דני דנון: זה חשוב לי.
סוזן ויל: אתה צודק מאה אחוז, אבל צריך לדעת שהם עם המשפחות.
סוזן ויל: אותם אנשים שהם איתם כל היום, איתם.
סוזן ויל: זה המבנה שהוא לא איתם, אבל הם עם אותם אנשים שמסתכלים עליהם.
סוזן ויל: ואת זה צריך לזכור, כמה שקשה והוא לא רוצה להגיד שזה לא קשה, אבל האנשים שהם אוהבים---
בצלאל כרמי: בוא נגיד ככה, יש שתי קבוצות ללא הורים.
בצלאל כרמי: דני התכוון לילדים ללא הורים, אולי לאלה בלי הורים בכלל, שלא יודעים מי הם.
בצלאל כרמי: אז יש פה קבוצה של הורים, שתדע לך שבטלפון הם לוחצים, אלה שיושבים עכשיו בכל מדינה, שהביאו ילדי נעל"ה, ההורים האלה משגעים אותם בטלפונים, 'מה קורה עם הילד שלי?'
בצלאל כרמי: , 'מה קורה עם הילדה שלי?'
בצלאל כרמי: . אלה שלא נמצאים פה איתם, הם גם לחוצים, אולי חלק אפילו יבואו לקחת אותם חזרה.
סוזן ויל: אנחנו עשינו אתרים בפורטוגזית.
סוזן ויל: יש לנו צוות שעובד איתם כל הזמן, ברוסית ובאוקראינית.
סוזן ויל: הבוגרים כל הזמן מתקשרים למשפחות שלהם באוקראינה ובבלרוס, בגיאורגיה.
סוזן ויל: עכשיו כדאי לכם לפגוש---
אברהם מיכאלי: יש לכם ילדים מגיאורגיה?
אברהם מיכאלי: אני אדבר איתם בשפה שלהם ואני ארגיע אותם.
אברהם מיכאלי: (מפגש עם משפחה במקום).
דני דנון: אני מבין שאת בוגרת.
דני דנון: נעים מאוד.
דני דנון: אני דני דנון, יושב ראש ועדת עלייה וקליטה.
דני דנון: חבר הכנסת מיכאלי, חברת הכנסת שמטוב.
דני דנון: אנחנו בסיור של הוועדה.
דני דנון: ראינו את הבת שלך, שהיא עובדת קשה.
דוברת: כן, כי הרבה עפר נכנס פנימה לבית, אז מנסים עכשיו קצת...
דני דנון: פה זה הבית שלכם?
אברהם מיכאלי: הבית לגמרי לא ניזוק?
דוברת: לפני שבועיים היה לה יום הולדת.
סוזן ויל: זה האבא, מברזיל, גם בוגר שלנו.
דני דנון: איך אתם מדברים, ברוסית או בפורטוגזית?
דני דנון: כמה ילדים יש לכם?
דוברת: שתיים.
דוברת: היה לה יום הולדת, קנינו לה בית כזה גדול מכתר, הוא היה בחוץ במרפסת והוא פשוט---
דני דנון: חשוב לי הילדים, איך הסברתם לילדים, מי דיבר איתם?
דני דנון: שיראל, בואי.
דני דנון: בערב כשהיתה השרפה, מה עשיתם עם הילדים?
דוברת: קודם כל ראינו את השרפה כבר בצהריים, עשן ממש גדול, וכבר חשבנו, 'טוב, עוד חצי שעה יפנו אותנו', כי אנחנו רגילים פה לפינויים.
דני דנון: מה לקחתם מהבית?
דוברת: רק פיג'מות ותמונות.
דני דנון: שיראל, מה את לקחת?
שיראל: את הצעצועים שלי.
דני דנון: איזה צעצועים?
שיראל: בובה אחת מארצות הברית, נמו.
דני דנון: נמו זה חשוב.
דוברת: דובי, נכון?
דוברת: את זוכרת שלקחת דובי?
דובר: היא לקחה את כל המדפים שלה, את הספרים שלה.
דני דנון: שיראל, היית במקום כשהשרפה היתה?
דני דנון: היית בכפר?
שיראל: כן, פה.
דני דנון: איך היה כשנכנסת וראית את הספרייה ואת שאר המקומות שרופים?
שיראל: את הספרייה לא ראיתי.
דני דנון: מה ראית שרוף?
דוברת: ---וגם כאן, שזה הבית של הבנים.
דוברת: אני עובדת עם הבנות, בבית נועם, אבל אנחנו שני בתים, זה ממש אותה משפחה.
דוברת: אנחנו מכירים את כל הילדים, את כל הצוות, אנחנו כל הזמן יוצאים ביחד, זו ממש משפחה אחת, וכשראינו זה היה מזעזע.
דוברת: גם אלינור עכשיו, רק היום הבאנו אותם לראות, והיא אומרת 'בואי, בואי, את חייבת לראות את זה!
דוברת: את זה עוד לא ראית.
דוברת: את בית ביאנקה, את צריכה לראות!'
דוברת: .
בצלאל כרמי: אנחנו נבנה לבית ביאנקה בית יותר יפה, יותר חדש.
דוברת: אז אני אעבור לעבוד ב...
אברהם מיכאלי: תאמיני לי, זה הדבר הכי פחות מטריד שהבתים האלה ייבנו.
אברהם מיכאלי: ברוך ה' שהילדים כולם ניצלו והילדים בסדר.
אברהם מיכאלי: שיהיו רגועים בתקופה הזאת.
דוברת: עכשיו אנחנו רוצים לבדוק אם יש חשמל בבית נועם, כדי  כבר להביא את הבנות לשם.
דני דנון: זה הבית שאתם גרים בו?
דוברת: כן.
דני דנון: כמה זמן אתם גרים פה?
דוברת: פה בבית הזה שנתיים, ובימין אורד שמונה שנים.
דני דנון: ואיפה הכרתם?
דני דנון: אם אפשר להיכנס לעניינים האלה?
דוברת: הכרנו פה.
בצלאל כרמי: כן, הם בוגרי ימין אורד.
דובר: אני הגעתי לפה ב-88', פרויקט ברזיל, מסן פאולו.
דוברת: אני ב-92' מאוקראינה.
דוברת: הוא היה חייל באותו זמן.
דוברת: הוא היה נעל"ה א'.
דוברת: עבדתי הרבה שנים עם נעל"ה גם.
דוברת: אז הוא היה חייל, ואני הגעתי לכאן, וכך הכרנו.
סוזן ויל: תסבירי לנו על העבודה היומיומית שלך.
דני דנון: ברשותך, אני רוצה לשאול שאלה אחרת.
דני דנון: את שיראל אני רוצה, תשתפי אותנו במה הרגשת כשאמרו לך שצריך ללכת עכשיו ועוברים בגלל השרפה.
דני דנון: מה עבר לך בראש.
דני דנון: בת כמה את?
שיראל: 11.5, כיתה ו'.
דני דנון: מה חשבת באותם רגעים?
שיראל: נורא דאגתי לגבי הבית וכל הדברים שנמצאים בפנים.
שיראל: ואולי גם משהו יקרה לכפר, או שיקרה גם לבית הספר שלי, שנמצא בניר עציון.
דני דנון: והודיעו לכם כל הזמן מה קורה עם השרפה, אם היא מתקדמת, מה נשרף, מה לא נשרף?
שיראל: אמרו בחדשות, אבל לי אמרו שאסור לראות, כדי שזה לא יעשה לי סיוטים בלילה.
דני דנון: ואיפה ישנתם בזמן השרפה?
שיראל: בבית של סבא וסבתא שלי, בנווה שאנן בחיפה.
דני דנון: הסתכלת בטלוויזיה לראות מה קורה, או שהרחיקו אותך מהטלוויזיה?
שיראל: טיפה הסתכלתי.
בצלאל כרמי: עכשיו, בדיעבד, זה טוב או לא טוב שהרחיקו אותך מהטלוויזיה?
בצלאל כרמי: כשאת חושבת על זה היום, זה טוב או לא טוב?
שיראל: טוב.
בצלאל כרמי: זה טוב שהרחיקו אותך.
בצלאל כרמי: למדנו עכשיו משהו.
דני דנון: זאת חופשת חנוכה שאת לא תשכחי.
דני דנון: אני רוצה, אם אפשר, לבקש משיראל, לראות את החדר שלך ואת הבובה של נמו, ואנחנו נשאיר אותך להמשיך לעבודות, כי ראיתי שאת מנקה פה.
דוברת: את הבובה של נמו עכשיו הבאנו מחיפה.
דני דנון: הבאת אותה, זה חשוב מאוד.
דוברת: זה עכשיו בשקיות.
דני דנון: אז לא נפריע לכם, שתהיה לכם המשך חופשה נעימה.
דני דנון: אתה עובד בכפר גם?
דובר: אני עובד במחשוב, מתקן ונותן תמיכה.
דני דנון: אנחנו פנינו עכשיו בפנייה לכל מיני ארגונים לתרום מחשבים חדשים.
אברהם מיכאלי: כמה מכשירים?
אברהם מיכאלי: עשית ספירת מלאי?
דובר: עדיין לא.
בצלאל כרמי: אל תגיד כמה, כי זה יהיה הלימיט.
בצלאל כרמי: בניר עציון דחו את הלימודים.
בצלאל כרמי: אני חושב, תבדקו את זה.
דוברת: אני דיברתי עם המנהלת והיא אמרה שהם מתכוונים להתחיל.
בצלאל כרמי: מחר?
בצלאל כרמי: עוד יותר טוב.
דוברת: בשביל זה באנו היום, כדי להכין את התיקים.
דני דנון: כן, עדיף לחזור לשגרה כמה שיותר מהר.
בצלאל כרמי: יותר טוב.
דוברת: שבת לא נעשה פה, כי הריחות כאן...
דני דנון: בתור ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, אני יכול להגיד לכם שהמשפחה שלכם זו דוגמה טובה לעלייה וקליטה, זה איפה שהכרתם ומה שאתם עושים היום, והבנות הנפלאות.
דני דנון: אז באמת שיהיה לכם בהצלחה ותודה רבה.
סוזן ויל: תגיד את זה להורים שלהם.
דני דנון: ההורים שלכם בארץ?
דוברת: שלי כן.
דובר: אמא שלי בארץ, אבא שלי בברזיל.
דני דנון: יפה, אז אתם משכתם אותם.
נפתלי: שלום.
בצלאל כרמי: שלום, נפתלי.
אברהם מיכאלי: תגיד לנו מה היה פה, מבחינתך.
אברהם מיכאלי: אתה היית באותו יום פה בשטח?
נפתלי: זה בית.
אברהם מיכאלי: ממתי אתה פה?
נפתלי: הגעתי לכאן בגיל 14.
אברהם מיכאלי: אתה מהמבצע הראשון, השני, או שבאת אחר כך כמשפחה בודדת?
נפתלי: אני הגעתי לבד.
אברהם מיכאלי: באיזה שנה הגעת לפה?
נפתלי: הגעתי לכאן בספטמבר 84'.
אברהם מיכאלי: אז אתה כמעט מהמבצע.
אברהם מיכאלי: וישר הגעת הנה, ואיפה המשפחה?
אברהם מיכאלי: היתה איתך משפחה כשעלית לארץ?
נפתלי: לא. אני הייתי פה לבד עשר שנים.
אברהם מיכאלי: איפה המשפחה שלך, אז והיום?
נפתלי: אז היו באתיופיה.
אברהם מיכאלי: אני הייתי עכשיו בגונדר, חזרתי משם.
אברהם מיכאלי: בעזרת ה' אנחנו מעלים את כולם עכשיו.
אברהם מיכאלי: טיפין טיפין אולי, אבל בעזרת ה'...
אברהם מיכאלי: הייתי שם בדיוק לפני שמונה חודשים.
נפתלי: אני הייתי לפני שנה.
אברהם מיכאלי: הייתי עם הרב ולדמן, עם חבר הכנסת שלמה מולה, עם פרופ' אלדד.
נפתלי: אני הגעתי למרכז.
אברהם מיכאלי: לא הגעת למקום ששם מרוכזים.
נפתלי: לא, הגעתי לבית הספר.
אברהם מיכאלי: יש שם בית ספר יחסית חדש, יפה.
אברהם מיכאלי: ואיפה היום המשפחה נמצאת?
אברהם מיכאלי: בגונדר?
נפתלי: לא, המשפחה שלי פה.
נפתלי: ב-91' הם הגיעו.
דני דנון: (ספרדית), אבל הבנתי שאתם יודעים עברית.
דני דנון: אז אנחנו נדבר בעברית, למרות שאני יודע ספרדית, אבל אנחנו בישראל ואתם כבר פה הרבה שנים.
דני דנון: אם מישהו רוצה לדבר ולא מרגיש טוב בעברית, הוא יכול לדבר בספרדית.
דני דנון: לא בפורטוגזית.
דני דנון: אנחנו מאוד שמחים להיות פה.
דני דנון: קוראים לי דני דנון, אני יושב ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות של הכנסת.
דני דנון: נמצאים איתי חבר הכנסת מיכאלי וחברת הכנסת שמטוב.
דני דנון: אנחנו ממפלגות שונות, אני מהליכוד, ש"ס, ישראל ביתנו, אבל בנושאים של ציונות ועלייה, אין פוליטיקה, אין שמאל ואין ימין, אנחנו כולם ביחד.
דני דנון: סיירנו היום הרבה זמן בכפר, ראינו כמעט את כל המקומות, וחשוב היה לנו מאוד וחיכינו לכם לשמוע קצת ממכם על מה שאתם מרגישים, על מה שאתם חושבים.
דני דנון: איך אתם מתכוננים לחזור לפה אחרי כל מה שהיה בשרפה, וגם מה שחסר לכם.
דני דנון: בדרך לפה דיברתי עם חבר טוב שלי, דר' נסים אלמוג, שאשתו מכירה חלק מכם ואמרה שחסר לכם דיסק און קי, כי יש לכם מבחנים, וביום של השרפה שמעתי שלחלק מכם נשרפו המתנות, כי אתם חוזרים לברזיל לחופשת הקיץ.
דני דנון: אנחנו פה מתכוננים לחורף, אתם נוסעים לקיץ.
דני דנון: אז רציתי לשמוע גם על הדברים האלה, מה קרה לכם, גם דברים קטנים, של המתנות, של המבחנים ודברים שמטרידים אתכם.
דני דנון: מאוד חשוב לנו לשמוע את זה ולשמוע את זה מכם, כמי שגרים פה.
דני דנון: אז מישהו רוצה להתחיל.
מתרגמת: (ספרדית).
זבולו: (ספרדית).
מתרגמת: בשרפה איבדנו את כל מה שיש לנו, אבל ימין אורד עוזרת לנו ויש לנו הכל עכשיו מחדש.
דני דנון: זבולו, מה איבדת?
דני דנון: מה הדברים שאין לך היום, שחסר לך?
מתרגמת: היה לו מכתב מאמא שלו, כשהוא נכנס למטוס, ומשהו מאוד חשוב שיהיה חסר לו מאוד.
אברהם מיכאלי: איפה אמא היום?
מתרגמת: בברזיל.
אברהם מיכאלי: דיברת איתה בטלפון, הרגעת אותה שאתה בסדר?
זבולו: כן.
תלמיד: לא האמנתי שזה קרה.
תלמיד: כשראיתי הכל נשרף, התרגשתי כל כך.
דני דנון: אתה ראית את האש?
תלמיד: אבל כיום אני שמח, גם שהכל---