GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אליהו אסאס: חשוב שאנחנו כולנו היינו חבורה אחת, קבוצה אחת, יושבים פה מי שעשה א זה וברוך השם שהצלחנו במידה שאנחנו עשינו ודחפנו את זה גם כן לעם שלנו שם וגם כן לחברים שלנו פה וזה מה שעשינו לגבי התרבות והדת והכל.
אליהו אסאס: ליה, תודה רבה, תודה רבה גם לחברי הוועדה המכהנים כעת והעתידיים, בגלל שאת הזכרת תורה, אז אני חייב עכשיו לומר שחז"ל אמרו את זה בפרקי אבות – אם אין קמח, אין תורה, ואם אין תורה – אין קמח.
אליהו אסאס: אז הירושלמים אומרים הכל מתחיל עם קמח ונגמר עם קמח.
אליהו אסאס: זאת אומרת, ואצלי זה קצת אפילו בושה מה שמרינה סולודקין אמרה נכון – אנחנו מתביישים מכל הנושא של כסף ושל פיצוי ושל תמורה והכל, באמת מתביישים, ועובדה שאנחנו לא דיברנו על זה הרבה הרבה שנים והיינו אולי אפילו טיפשים או לפחות לא חכמים.
אליהו אסאס: כי חכמים אמרו – אם אין קמח, אין תורה.
ליה שמטוב: תמימים.
אליהו אסאס: תמימים, אני מסכים, תמימים.
אליהו אסאס: אבל עכשיו ברוך השם, באמת, אנחנו מדברים על זה ויושבים פה ועוד פעם, תודה לליה ותודה לכל אחד פה.
אליהו אסאס: אני רוצה לומר באותן שתי דקות, שאנחנו לא מדברים פה, ראשית כל, אני רוצה להתחיל בכל-זאת עם שבח.
אליהו אסאס: באמת, התיישבנו פה, אני חושב בכל-זאת, לא לדבר על כסף.
אליהו אסאס: אני מתבייש לדבר על כסף, לא לדבר על כסף.
אליהו אסאס: בגלל שעושים עבודה גדולה מאוד, גם אנחנו שם וגם בוודאי מדינת ישראל וגם השליחים של מדינת ישראל וגם אנחנו, שבעצם היינו שליחים של מדינת ישראל, לא פורמאליים.
אליהו אסאס: כי אף אחד לא חתם איתנו חוזה שם.
אליהו אסאס: לחתום על החוזה, אפילו אם מישהו רצה, זה לפחות עשר שנים בכלא, או יותר אפילו.
אליהו אסאס: אז לא חתמנו חוזים.
אליהו אסאס: אבל באמת היינו שגרירים ושליחים וזה מאוד מאוד חשוב להבין, כי אחרת אנחנו באיזה קבוצה סתם אנשים מסכנים, קרבנות, באמת קרבנות של המשטר הסובייטי.
אליהו אסאס: אבל אנחנו היינו פעילים ולא קרבנות ושליחים ועשינו את התשתית והרשת והכל, על-מנת להקים תנועה שהביאה בסופו של דבר מיליון אנשים לפה.
אליהו אסאס: זה לגבי השבח.
אליהו אסאס: עכשיו אני רוצה לומר כמה נקודות שגם יוסף אמר פה וגם ליה וכולם ידברו על זה, אני חושב, שצריכים איזה שהוא יחס צריך להיות על-מנת שזה יהיה מוסרי וצודק.
אליהו אסאס: יחס בין מה שבן אדם עשה ומה שהוא אחר-כך, איזה מעמד שלו.
אליהו אסאס: קצת יחס לתת.
אליהו אסאס: ולצערנו, בגלל שאנחנו לא עובדים פה ולא עבדנו ואפילו אם עבדנו, כעובדי מדינה, אז אין לנו אחרי גיל מסוים, 65, 67, שום פנסיה בכלל, אלא אם כן מישהו הרוויח בצד והכל, וכל אחד שגר פה, בתוך עמי אנחנו גרים, יודע שזה מאוד מאוד מחפיר בגיל 70, בגיל 80, בגיל 85 או יותר, להסתפק ב- 1,500 – 2,000 שקל, ואם עוד יוסיפו לזה 100 שקל, ואותו בן-אדם, וברור שאני לא מדבר על עצמי, בגלל זה יש לי כוח מוסרי לדבר, לא בגיל הזה, למרות שלא יהיה לי פנסיה, אז אני גם כן לעתיד שלי דואג, אבל נכון להיום, זה לא אני.
אליהו אסאס: זה אותם אנשים כמו ולדימיר סלפק ואני לא רוצה פשוט כל האנשים שיושבים פה, בגילאים 75 – 80 ויותר, שום דבר.
אליהו אסאס: זה לא יכול להיות, הם עשו כל עבודה, על הכתפיים שלהם, וגם ישבו בכלא וגם בלי כסף וגם כנגד, אי-אפשר פשוט לספר, לא בשלוש וגם לא ב- 30 דקות, את כל הדקויות של חיים שלנו כמסורבי עלייה.
אליהו אסאס: היינו סוג ד' ו- ה' ו- ו' ו- ז' ו- ח' של חברה.
אליהו אסאס: וגם ילדים בבית-הספר, וגם חוג משפחה, כולם סבלו, סוף פסוק, 1,500 – 2,000 שקל, כמו כל אחד שהגיע היום, יגיע כעולה חדש.
אליהו אסאס: אני חושב שזה לא הוגן, לא צודק.
אליהו אסאס: זה לא לשם הטוב של מדינת ישראל ואני חושב שיתחשבו בשעון הביולוגי, כמו עם קבוצות אחרות, זה יש עניין של שעון ביולוגי ואני אומר את זה עוד פעם, אני עכשיו לא בקבוצה הזאת, אבל זה שעון ביולוגי וכל יום שעובר, הוא לא חוזר, כידוע.
אליהו אסאס: אז הבקשה שלנו ואני לא אומר יותר מבקשה, זה הסדר הגיוני, כמו שעכשיו דיברתם אתם, גם ליה וגם מרינה, דיברתם על אחוזים, על כל שנה, וצריכים להסביר, ובזאת אני אסיים, צריכים להסביר למה אנחנו מדברים על כל שנה?
אליהו אסאס: זה שנה שם שלא באשמתנו, אנחנו לא היינו פה, זאת אומרת, לא יכולנו לצבור את הפנסיה, זה לא אשמתנו.
אליהו אסאס: זה לא בגלל היינו עצלים ולא עלינו לארץ, אלא להפך, רצינו לעלות, רצינו לעזור לאחרים לעלות, עשינו את כל זה ועכשיו תמורה לזאת זה כל שנה, כמו כל שליח, כמו כל שגריר, כל שנה, סתם אני אומר, 3% של שנה, של פנסיה ממוצעת, של עובד מדינה, על כל שנה שבן-אדם היה שם ולא באשמתו לא יכול לצבור פה.
אליהו אסאס: אני חושב שזה הוגן, צודק, וזה רק לשבח ולתפארת מדינת ישראל.
ליה שמטוב: בבקשה, חבר הכנסת בן ארי.
מיכאל בן-ארי: קודם כל, אני מרוגש להיות פה נוכח בין הקבוצה, קשה לי להגדיר את זה במילים, אני אולי מצד של סיפור אישי אני אתחבר לדברים של הרב אסאס שאני חושב שאמר את הדברים בצניעות, אמר את זה במיעוט.
מיכאל בן-ארי: בדיוק פגשתי עכשיו את מכובדי, יוסף ביגון, שאתמול שלח אלי רישומים שמישהי עשתה על-פי התיאורים שהוא ישב נדמה לי במרתפים שם במוסקבה, באחד מהם שהוא מצייר חזק ואמץ ומגן דוד ולמטה את השם שלו ולימים יושב שם מי שהוא היום יושב-ראש הסוכנות, נתן שרנסקי, ובשעות מאוד קשות של הרגשה של, מבחינתו, העולם נסגר עליו והוא רואה את זה ומתחזק, ביקשתי ממנו רשות, אמרתי לו – אני הולך, אני מכין את הילד שלי לבר-מצווה, ואנחנו מכינים ביחד חוברת שאני קורא לה ערגונות לארץ ישראל.
מיכאל בן-ארי: ערגונות מלשון ערגה.
מיכאל בן-ארי: עם הילד שלי, אני אומר לעצמי, אני מכין אותו לבר-מצווה.
מיכאל בן-ארי: אם רק הוא יסתכל על מה הוא יקבל בעתיד, על דברים חומריים, בלי שיהיה לו את השורשים שלו, מנין הוא בא, עם דור או עם שאין לו עבר, אין לו עתיד.
מיכאל בן-ארי: הקבוצה הזאת שנמצאת כאן, זה הפנתיאון של עם ישראל.
מיכאל בן-ארי: אני רוצה שכולנו נדע, לאה, וידידי חבר הכנסת בן סימון וחברתי, חברת הכנסת מרינה סולודקין ואחרים.
מיכאל בן-ארי: המעשה שעשו האנשים האלה, הנבחרים שבסיירות שלנו, אני מסופק אם היו עושים.
מיכאל בן-ארי: לעמוד בפני הדוב הרוסי, מה שנקרא.
מיכאל בן-ארי: בימים שכל העולם רעד מפחד ממנו, המלחמה הקרה, ולהכריז מלחמה נגד זה, איזה מלחמה זה, סתם מלחמה אישית?
מיכאל בן-ארי: זה היתה מלחמה על קיומו של העם היהודי שהיה נתון לא למשיסה, אלא למחיקה.
מיכאל בן-ארי: עם ישראל שהיה, העם היהודי בברית-המועצות, במשך 70 שנה של תעשייה של מחיקת כל זהות יהודית והם עמדו על זכותם ללמוד עברית וללמד עברית ובגלל זה, שני דברים – הם הרימו ראש ויצרו סביבם את התקווה שיום אחד הם יקיימו את הערגה הזאת של העלייה לארץ ישראל, של שלח את עמי.
מיכאל בן-ארי: אבל מצד שני, הם חיילים שנפצעו בקרב.
מיכאל בן-ארי: ברוך השם לא נפלו, הם כולם עומדים פה לפנינו זקופים וגאים ואני מתבייש יותר ממך, הרב אסאס על מה שאתה אמרת.
מיכאל בן-ארי: אני מתבייש שצריך בכלל לבקש לאנשים האלה שהקריבו, לא עבורם באופן אישי, הם סמל, הם הפנתיאון של כל העם.
מיכאל בן-ארי: כל עם היה מתגאה באנשים האלו, היו הולכים עם מדליות, אני לא מדבר על פנסיה.
מיכאל בן-ארי: ואצלנו, אנחנו מדברים על הדבר המינימאלי, מינימאלי ביותר.
מיכאל בן-ארי: מדינת ישראל היא מדינת העם היהודי, היא לא מדינה רק של ישראל, היא מדינת העם היהודי.
מיכאל בן-ארי: כשלהם היה צרה, רציתי לדבר פה על הפעילות של הרב בברית-המועצות אולי זה בהזדמנות אחרת.
מיכאל בן-ארי: אבל אני זוכר כילד קטן את הכנת השלטים של שלח את עמי, הרגשנו את הלב הפועם ביחד אתם.
מיכאל בן-ארי: אבל לחשוב שהם באים לפה, בשנים היקרות האלה שהם הקריבו, הם כביכול מתייחסים אליהם כאן באדישות, בחוסר הבנה להפסד העצום שלהם ולזקנה לא בכבוד?
מיכאל בן-ארי: לדבר המינימאלי?
מיכאל בן-ארי: לא מדבר על הכבוד הלאומי שצריך להיות להם, אני מדבר על הכבוד הבסיסי, שזה דבר שאני חושב שהוא מביש.
מיכאל בן-ארי: מביש אותנו, לא אותם.
מיכאל בן-ארי: והוא החמצה שלנו כעם, לא שלהם.
מיכאל בן-ארי: ולכן, אני חושב שחקיקה נכונה בעניין הזה, לא מדובר פה בסכומי עתק, לא מדובר פה בסכומי עתק, מדובר בקבוצה מכובדת מאוד אבל שאפשר לעמוד בה, אפשר לעשות, הנה, יש לנו פה חבר הקואליציה, ועוד חברת קואליציה, חבר הכנסת דניאל בן סימון.
ליה שמטוב: ואנחנו באופוזיציה.
מיכאל בן-ארי: אנחנו באופוזיציה, אנחנו ניתן את כל התמיכה כדי להעביר את החקיקה הנדרשת, המתבקשת הזאת, כדי לחנך את הדורות הבאים שלנו, שגיבורים כאלה שבזכותם העם היהודי לא נמחק, שהרימו ראש נגד מי שרצה למחוק את העם היהודי, זה שום דבר לא פחות מזה.
מיכאל בן-ארי: ואנחנו צריכים לעבור מדיבורים למעשים.
ליה שמטוב: יושב פה עוד אדם צנוע ביותר, וזה אהרון גורביץ', אחד מפעילי העלייה ואפשר להגיד שבזכותו ובזכות החברים שלו, היום אנחנו ארגנו את הכנס הזה ואני יודעת שכשהיית יותר צעיר, אז ארגנת והשתתפת בהצגות פורים שפיל וכו', אז בבקשה.
אהרון גורביץ': אני הגעתי ב- 88, במקום להגיע בגיל 35, הגעתי בגיל 50.
אהרון גורביץ': בגיל 70, כבר התחלנו להתעורר, התחלנו איכשהו דיבורים על העתיד שלנו, שהגענו לגיל והתחלנו להבין שאנחנו לא בטוחים בשום דבר, צריכים לדאוג לפרנסתנו כל יום, עד סוף ימינו.
אהרון גורביץ': בדיוק לפני שנתיים, אני לקחתי על עצמי את העבודה השחורה, נגיד ככה.
אהרון גורביץ': היה הרעיון, רעיון מבריק של אליהו אסאס, וכתבנו מכתב לפני שנתיים, בדיוק לפני שנתיים, בנובמבר 2008.
אהרון גורביץ': מכתב לכב' נשיא המדינה, אחר-כך זה התגלגל ממשרד אחד למשרד שני ומחבר כנסת אחד, זה התגלגל והתגלגל והתגלגל, עד שזה הגיע לכנסת לליה שמטוב, אז התחיל לקבל איזה שהיא תאוצה.
אהרון גורביץ': אבל אני רוצה להגיד שזה כל-כך מתיש אותי, שפשוט הבנתי שצריכים להיות בריא וצעיר ועם פה מלא שיניים ולא סתם שיניים, שיניים חדות מאוד.
אהרון גורביץ': אני לא אגיד הרבה דברים שאמרנו על פעילות שלנו וכל זה היה מספיק.
אהרון גורביץ': שם עמדנו, ידענו שאנחנו עומדים מול האויב שלנו, פה כולם מעריכים אותך, כולם מזהים אותך, כולם מוכנים לעזור ואין שום דבר, שום דבר שנתיים, שום דבר משמעותי, זה פשוט.
אהרון גורביץ': אני אישית לא יודע, לא יודע.
אהרון גורביץ': בקושי אפשר להגיד הגעתי לפה, שזה מתיש מאוד, ועד הסוף.
אהרון גורביץ': אין כוח.
אהרון גורביץ': לצערי, אני התחלתי בגיל 70.
אהרון גורביץ': רצינו מאוד שתגיע לוועדה משפחת סלפק, לא יכולים בגלל הבריאות, בגלל הבריאות שלהם.
אהרון גורביץ': ועוד ועוד משפחות.
אהרון גורביץ': יש פה ולדימיר פרסטין, אין מילים כמה סחב על עצמו את הבן-אדם הזה.
אהרון גורביץ': אצלי אישית, אני חושב שאין ממסורבי העלייה, מכל הערים, בן-אדם שלא יודע את השם של ולדימיר פרסטין.
אהרון גורביץ': אתמול לאימא שלו היה יום הולדת, ליה פליקסון פרסטין, היה 97.
אהרון גורביץ': וכל השנים שאנחנו מדברים, יש לה דאגה אחת ויחידה – ולודיה פרסטין, בגיל מעל 75, אם אפשר להגיד, 76 עוד מעט, הוא חייב לדאוג לפרנסה, זה, לא יודע, אי-אפשר להבין, אי-אפשר להבין, אי-אפשר להאמין שככה זה.
אהרון גורביץ': ועוד פעם, תודה ללאה שמטוב ולמשרד הקליטה והרווחה, משרד הקליטה שמנסים לעזור.
אהרון גורביץ': משרד הקליטה.
ליה שמטוב: תודה רבה, אהרון גורביץ'.
ליה שמטוב: בכל-זאת, אני מבינה אתכם ואנחנו כולם יודעים את הבעיות שלכם, אבל היום אנחנו החלטנו לעשות ישיבה חגיגית ורצינו שתספרו קצת מה אתם עשיתם שם ואתה כבר דיברת על זאב פרסטין, אבל אתה לא הזכרת את סבא שלו, את פליקס שפירא, שהוא היה הראשון בין אלו שחיבר בשנות ה- 60 את המילון רוסי עברי.
ליה שמטוב: ושזה היה בכל בית יהודי ואצלי זה עד היום אצלי בבית, המילון הזה, שכשכבר השלטונות לא נתנו לחלק את המילון הזה, אז שלחו ועשו את זה בחוץ לארץ ומחוץ לארץ הביאו את זה.
מרינה סולודקין: בעלי גנב את המילון הזה מספרייה ציבורית.
מרינה סולודקין: אנחנו מתנצלים, אבל לא היתה ברירה.
ליה שמטוב: זאב פרסטין, אתה רוצה להגיד כמה מילים?
זאב פרסטין: היו לי דברים בחיים שהקלו עלי בכל.
זאב פרסטין: קודם כל, 13 שנה אני הייתי באותו חדר, חדר אחד, עם סבא שלי, שכתב מילון.
זאב פרסטין: בגלל זה, ב- 74, כשנולד הבן שלי, החלטתי סופית לעלות ארצה.
זאב פרסטין: אני עכשיו בן 76, יש לי יתרון שני שלי, שאני עד עכשיו יכול לעבוד.
זאב פרסטין: קודם הייתי מהנדס אלקטרוניקה, עכשיו אני עובד בעיסוי, אני מזמין חברי כנסת נכבדים, לקבל ניסיון, בגלל שאנחנו ארגנו במוסקבה קבוצה שלמדה מאיש מסין, ממש סיני, ובעיניים מלוכסנות.
זאב פרסטין: ארגנו את זה בגלל שחשבנו שהכל שיש טוב ברוסיה, צריך להביא לישראל.
זאב פרסטין: אבל ככה קרה שרק אני ממשיך ועובד, כבר 40 שנה, עובד במסאז'.
זאב פרסטין: אז בבקשה.
ליה שמטוב: נעמי בן עמי, ראש נתיב, שעזרה לנו מאוד ותמכה בכנס הזה, בבקשה.
נעמי בן עמי: יושבת ראש ועדת עלייה, הקליטה והתפוצות, חברת הכנסת הגב' ליה שמטוב, חברי כנסת מכובדים, מסורבי עלייה יקרים, פעילי עלייה, מרחבי העולם.
נעמי בן עמי: קודם כל, ברכות על הארגון של היום הזה של הישיבה הזאת ושל ההמשך.
נעמי בן עמי: אני מתרגשת ולכן אני הרשיתי לעצמי לרשום כמה מילים ולהקריא אותן.
נעמי בן עמי: אנחנו התכנסנו כאן בירושלים, במעמד חגיגי זה, רשמי, להוקיר ולהביע את הערכתנו הרבה לפעילי העלייה, למסורבי העלייה ולפעילי העלייה.
נעמי בן עמי: אתם מסורבי עלייה, לחמתם על זכותכם לחיות חיים חופשיים וריבוניים במדינת ישראל.
נעמי בן עמי: אתם האמיצים, הנפתם בסתר את דגל הציונות, תוך סיכון חייכם וחיי בני משפחותיכם.
נעמי בן עמי: אתם הייתם המנהיגים והמובילים.
נעמי בן עמי: אנחנו גאים בכם, יודעים היטב שהמלחמה שלכם היתה לא קלה ולעתים נראתה כבלתי אפשרית.
נעמי בן עמי: עקשנותכם והאמונה בצדקת הדרך, הובילה אתכם ואת רבבות אחיכם הביתה למדינת ישראל.
נעמי בן עמי: חייכם האישיים והמקצועיים נפגעו וגם בני משפחותיכם הפכו לקרבנות.
נעמי בן עמי: המחיר היה לא קל, אבל תוצאות ההצלחה הן רבות.
נעמי בן עמי: אתם זכיתם לחיות בביתנו הלאומי כאן, במדינת ישראל.
נעמי בן עמי: ברצוני להוסיף להודות ולהביע הערכה ללא גבול לאותם הפעילים אשר סיכנו חייהם בהבאת דבר ישראל אל מעבר למסך הברזל.
נעמי בן עמי: אותם הפעילים היו הקשר המוחשי שבין מדינת ישראל לבין אחינו, ילידי ברית המועצות שנכלאו וסביבם חומות הברזל.
נעמי בן עמי: אתם פעלתם באומץ לב, בגבורה רבה, הגעתם לבתים, למשפחות, לאנשים, הבאתם להם דרישת שלום חמה מציון, הענקתם להם את התחושה שהם לא לבד.
נעמי בן עמי: העם היהודי, ללא יוצא מן הכלל, עומד לצידם ומייחל ליום שהם ייזכו לחירות.
נעמי בן עמי: מדינת ישראל נושאת באחריות לגורל אחינו שבתפוצות.
נעמי בן עמי: כחלק מהמאמצים של מדינת ישראל להירתם למען מסורבי העלייה, פעל ארגון נתיב בקרב היהודים וסייע לעלייתם תוך חיזוק זיקתם לציונות וחיזוק אמונתם כי יצליחו להשתחרר מכבלי המשטר הקומוניסטי.
נעמי בן עמי: לאחר פרוץ השערים מיליון העולים שהגיעו למדינתנו חיזקו את הכלכלה, הביטחון, את תחומי המדע, התרבות והספורט הפכו לאינטגראלי ובלתי נפרד מההוויה הישראלית.
נעמי בן עמי: בזכות המאבק הפכה ישראל למדינה חזקה יותר, בטוחה יותר ומלוכדת יותר.
נעמי בן עמי: לסיום דבריי אני רוצה להודות לכם באופן אישי על הנחישות וההתמדה, על הכוחות והמאמצים שהשקעתם.
נעמי בן עמי: אני רוצה להוסיף, אנחנו, כארגון נתיב, כפי ששמעתם ואני מניחה חלקכם גם יודע, עושים את כל המאמצים כדי להביא להצלחה את אותו המאבק שאני חושבת שאנחנו עושים אותו ביחד.
נעמי בן עמי: אנחנו יחד עם המאמצים של כולם, גם חברי הכנסת, משרד הקליטה, כולל גם משרד האוצר, אגף התקציבים, אנחנו נעשה כולנו את כל המאמצים כדי לקדם את העניין, להביא את זה להחלטת ממשלה ולסיים את הפרשה הזאת.
נעמי בן עמי: אני חושבת שאנחנו כולנו כמובן מבינים את הביקורת.
נעמי בן עמי: אני מרשה לעצמי לדבר גם בשם מנכ"ל משרד הקליטה, אבל הוא כבר גם יגיב בעצמו.
נעמי בן עמי: אנחנו מבינים כולנו את הביקורת, אנחנו מודעים לכך שזה לוקח יותר זמן ממה שאנחנו היינו רוצים ובוודאי אתם הייתם רוצים שזה ייקח, אבל אנחנו לא מפסיקים במאמץ.
נעמי בן עמי: אז אני מאוד מקווה שתוך זמן יחסית מועט, אנחנו נצליח לסיים את המאבק הזה.
נעמי בן עמי: תודה רבה.
ליה שמטוב: נמצא כאן אתנו הראל אליהו, נציג מ- 18 משפחות יהודיות מגרוזיה.
ליה שמטוב: אתה היית גם מסורב?
הראל אליהו: אני הייתי סטודנט שהפסיקו את לימודיי באמצע הלימודים.
הראל אליהו: חייתי את החוויה הזאת, של להיות מסורב, לחיות על המזוודות שלוש שנים, אחרי שהובטחו לנו שאנחנו יוצאים והיתה סגירה מוחלטת של שערי ברית-המועצות.
הראל אליהו: אז באותם הימים, אבא ז"ל, שהוא היה ראש ומארגני אותם 18 המשפחות, שראינו שהעסק לא זז, היה צריך לעשות מעשה והמעשה שנעשה זה מעשה גבורה אדיר שאיך להוציא מכתב של אותם 18 ח"י משפחות, שהם יהיו הדגל הראשון ומברית המועצות אי-אפשר להוציא מכתב או משהו, איך יוצא מכתב כזה שזעזע את כל אמות הסיפים של ברית המועצות ועשה את הסדק הראשון למעשה במסך הברזל, שזה היה מכתב קבוצתי שלקחו את אבא אחרי המכתב, תחקרו אותו מה ולהכחיש את המכתב.
הראל אליהו: אבל מעשה הגבורה הזה נעשה הודות לאמונה הגדולה ביהדות שהיתה.
הראל אליהו: למעשה, כרגע נמצא פה אחי, שהוא היה בין החותמים במכתב הזה, משה, ולאחר הפרסום של המכתב, שהתפרסם גם באומות המאוחדות, התקבל כמסמך רשמי על מצב יהדות ברית המועצות.
הראל אליהו: אחד העיתונאים באחד הראיונות ברדיו שאל אותי, אמרו לי – אתה הגעת לכאן כסטודנט וכלום, שבועיים-שלושה אחרי שעלינו לארץ אבא נפטר ממחלה קשה.
הראל אליהו: שאלו אותי – מה קיבלת מזה, עזרה קיבלתם, לצורך זה?
הראל אליהו: הייתם מאבק אדיר.
הראל אליהו: אמרתי – קיבלנו הכל מה שרצינו.
הראל אליהו: התפלא – מה זה?
הראל אליהו: מה?
הראל אליהו: מה קיבלת?
הראל אליהו: אמרתי לו – המכתב של ה- 18 מסתיים, שכן אין אנו דורשים הרבה, רק שיניחו לנו לצאת אל ארץ אבותינו ואת זה קיבלנו.
הראל אליהו: ברוך השם, זכינו להיות בארץ אבותינו, לבנות ולהיבנות בה.
הראל אליהו: את הזכות של האבא, נכון, יצחק רבין בשנת 75 עשה פתיחת כיכר בירושלים עיר הקודש, שעל שם שבתאי אלשווילי, זה כמובן הוקרה גדולה, ובנוסף לכך, היתה לנו הבטחה על-ידי חבר הכנסת זבולון המר, שהמכתב הזה יילמד בבתי-ספר וייכנס לספרי הלימוד.
הראל אליהו: באחת מוועדות החינוך שהיינו, ואני שמעתי את הבדיחה הזאת שאם רוצים לקבור נושא כלשהו, מעבירים לוועדות הכנסת, משם עד שיוצא משהו, אז זה תלוי בזה ו-ויכוחים, וזה משם לא יצא.
הראל אליהו: אז כבר הרבה זמן.
הראל אליהו: אני מקווה שההבטחות שניתנו ואת הדבר הקטן, והדבר הגדול שיילמדו לפחות כמה שורות בבתי-הספר, את זה הייתי מאוד מבקש, שאפשר יהיה, חברי הכנסת, יושבת-הראש ליה שמטוב, אם תוכלו לקדם את העניין, זה נושא מאוד מאוד חשוב שיילמד, היסטוריית הגבורה של מאבק יהודי גרוזיה, במסגרת של ברית המועצות.
הראל אליהו: כמובן, המכתב הזה היה גולת הכותרת, אבל המאבק שהתחיל הרבה לפני כן והמשיך כמובן וכל זה, זה לא נגמר עדיין.
ליה שמטוב: נמצא אתנו כאן אני חושבת הכי צעיר מאיתנו, זה רלף גולדמן, שהוא היום בן 96.
רלף גולדמן: הישיבה היום, התכנסנו כדי להצדיע למסורבי העלייה.
רלף גולדמן: ואני מצטרף בכל ליבי להצעה הזו, בשמי ובשם הג'וינט, ארגון הג'וינט העולמי.
רלף גולדמן: אני רוצה לגעת פה בשלושה נושאים של ההיסטוריה.
רלף גולדמן: בכל עלייה או הגירה, יש נשירה.
רלף גולדמן: כאשר אני הגעתי לתפקיד מנכ"ל הג'וינט העולמי, הנשירה לדאבוננו עמדה להגיע ל- 50% וזה סיכן את העלייה מברית-המועצות.
רלף גולדמן: היו אי-הבנות בגלל הסיסמה של חופש הבחירה.
רלף גולדמן: אני לא אכנס פה לשמות.
רלף גולדמן: גם בארץ ובחוץ לארץ, מכיוון שיהודי התפוצות תמכו פוליטית ביציאת יהודי ברית המועצות, ביקשתי מראש הממשלה אז, יצחק רבין ז"ל, שיקים ועדה שתדון בנושא.
רלף גולדמן: אחת המסקנות שלנו היתה שאם אנשים נושרים ומבקשים הזמנות או ויזות כמו שזה נקרא, שנתיב לא תשלח להם הזמנות ביד.
רלף גולדמן: הבאתי את בני המנוח מהארץ לווינה, על חשבוני, ונסענו יחד ברכבת הסגורה מווינה לרומא, עם הנושרים.
רלף גולדמן: העובד שלנו, עקיבא כהנא ז"ל, ידע רוסית וקיבל רשימה של 87 מהנושרים שקיבלו ויזווים, ורשימה שישלחו להם הזמנות מהארץ.
רלף גולדמן: בטוחים היינו שאלה גם כן ינשרו.
רלף גולדמן: את המסר הזה העברתי דרך בני לראשי נתיב.
רלף גולדמן: תגובת נתיב היתה שזה יהיה בלתי מוסרי לא לשלוח ויזווים.
רלף גולדמן: אם כן, הגופים בארצות השונות ישלחו את הבקשות להזמנות או ויזווים באותו זמן ממשלת ארצות-הברית היתה מקבלת כל שנה 705 אנשים, בקשר לאיחוד משפחות.
רלף גולדמן: אני משאיר את הנושא להיסטוריונים, אבל אני רוצה שהעם בישראל ידע שהג'וינט ביקש מהסוכנות היהודית פתק, אישור, שאנחנו כגוף הומניטארי חייבים לטפל בנושאים של יוצאי ברית המועצות.
רלף גולדמן: הבירוקרטיה ברומא, וזו היתה בירוקרטיה של ממשלת ארצות-הברית, לקחה שבעה חודשים לפני שאישרה את בואם לארצות הברית.
רלף גולדמן: להורים לא היתה עבודה, התעסקו בשוק הפשפשים, אבל דאגתנו היתה לחינוך הילדים.
רלף גולדמן: פניתי לידידי, חיים ציפורי ז"ל, שעסק אז בהקמת המתנ"סים בישראל, שהוא וצוותו, רבים מאלה שהיו בצוות שלו אחר-כך עברו לעבוד גם בברית המועצות, יהיו אחראיים על החינוך הבלתי פורמאלי במשך התקופה של הילדים ברומא.
רלף גולדמן: אסור להשאיר את הילדים בלי חינוך שבעה חודשים.
רלף גולדמן: הוא בחוכמתו, קיבל אישור משר החינוך, זלמן הרן, ראש הסוכנות גילשן.
רלף גולדמן: אני מקווה שבאחד הימים ההיסטוריונים ידאגו לכתוב את ההיסטוריה האמיתית של אותה תקופה.
רלף גולדמן: הג'וינט היה שולח חבילות למסורבים ואני יודע שכמה מכם קיבלו אותן.
רלף גולדמן: היתה להם רשימה מנתיב של 10,000 שמות.
רלף גולדמן: שילמנו את המכס ואת הביול במשלוח, ומה שנכנס למשלוח של החבילות.
רלף גולדמן: הסובייטים היו קפדנים שלא יעברו את החוק הבינלאומי של ה- IPO, של הארגון הבינלאומי לדואר.
רלף גולדמן: ראשי הממשל הסובייטי, אני לא צריך לספר לכם, היו מעוניינים בחבילות בשביל הקומיסרים שלהם.
רלף גולדמן: הנריק סמית' כתב בספרו The Russians, על השוק האפור, מה שהם קראו שוק אפור של מכירת הסחורה של אותם הימים.
רלף גולדמן: הסובייטים לא היו מוכנים לתת את החבילה לגב' ברלוסקי, כשבעלה כבר היה במאסר והם שלחו את החבילה חזרה מאיפה שהיא נשלחה.
רלף גולדמן: נקודה סופית, בעלייה הגדולה של מיליון יוצאי ברית המועצות בתקופתו של גורבצ'וב, הנושא של הוויזווים, של ההזמנות, עוד היה קיים.
רלף גולדמן: אנחנו נתנו בהשאלה לנתיב מחשב שאז עלה מיליון דולר, אבל אחרי כמה שנים אתם יודעים מה שקורה למכשירים האלה?
רלף גולדמן: הם שווים דולר.
רלף גולדמן: אבל בכל אופן, לפי העדות של דוד ברטוב, שחולה היום ולא יכול להיות פה, שדוד ברטוב שהיה ראש הלשכה בתקופה ההיא, נדמה לי, והוא אמר שבלי המחשב הזה, לא הייתם יכולים להוציא את הוויזווים, בשביל היהודים שהיו צריכים לקבל ויזווים, הזמנות, כדי להגיע ארצה.
רלף גולדמן: אני מודה לכם על ההזדמנות לחלוק אתכם כמה אנקדוטות הקשורות לג'וינט ביום חגיגי זה, ותבורכו כולכם, אתם שאנחנו חוגגים אתכם היום.
רלף גולדמן: תודה רבה.
אברהם מיכאלי: תודה, גברתי היושבת-ראש ואני באמת משבח אותך על יוזמה ברוכה שלך ושל הוועדה, לקיים יום עיון מיוחד או יום דיונים מיוחד בכנסת להוקרה למסורבי עלייה מברית המועצות במיוחד.
אברהם מיכאלי: אני במסורבי העלייה יכול להיות גם לכלול בכל מיני קבוצות בעולם, אבל לצערנו, הסירוב המוחלט שהיה בברית-המועצות זה לא היה קיים באף מקום בעולם ויהודי ברית-המועצות חיו במשטר שלא יכלו לבטא את עמדתם לבוא לישראל בצורה חופשית כי הסכנה שציפתה להם זה לא היה שלילת חופש סתם אלא הרבה מעבר לזה ומי שזוכר את ההיסטוריה של סטלין, הרי יהודים ניסו לעלות מרוסיה או מברית המועצות דאז כמה וכמה פעמים וההיסטוריה מוכיחה בצורה מאוד מאוד אכזרית, מה האנשים האלה שביקשו בזמנו, בתקופות השונות, לעלות לישראל או לצאת לישראל, לאיפה הם נשלחו ומה היה גורלם המר.
אברהם מיכאלי: לכן, באמת חזון הנביאים וחזונו של יחזקאל הנביא לגבי העצמות היבשות, החזון הזה באמת התחיל להתקיים בסוף שנות ה- 60, והתחילו סוף סוף באמת יהודים להעיז בצורה גלויה לבוא ולבקש באותו משטר אכזרי עדיין, עדיין לא היה משטר יותר טוב ממה שהיה אולי בתקופת סטלין אבל העיזו לבוא ולבקש לצאת לישראל ואנחנו כולנו יודעים, כמעט כל מי שביקש לצאת לישראל הוא סורב.
אברהם מיכאלי: בודדים מאוד מאוד הצליחו לצאת בדרך לא דרך ואנחנו שוב, לפי עובדות, יכולים להעיד על קבוצות של אנשים בודדים שהתחילו ליזום הן מאוזבקיסטן שיצאו אנשים, דרך פולין, בדרך לא לגאלית וברחו משם והגיעו לישראל, אבל זאת לא היתה עלייה מוצהרת ואני יכול שוב, בהיכרות אישית, בשנת 67, לפני המכתב המפורסם של 18 משפחות, יצאו שלוש משפחות מגרוזיה לישראל, שלושה רבנים מיכלאשווילי שהם העיזו באמת גם כן לעשות מעשה שהוא היה בזמנו באמת גבורה וקיבלו אישור, אני לא יודע באיזו דרך של נס והם הראשונים שהגיעו מגרוזיה בעלייה החדשה הזאת, בשנת 67, שלוש משפחות של רבנים, הרב משה מיכלאשווילי, הרב יעקב מיכלאשווילי והרב בן ציון מיכלאשווילי והם התחילו כבר לשלוח ויזות לאותן קבוצות חדשות שהתחילו להעיז כבר גם לבוא לשלטונות ולבקש באופן גלוי, לצאת לישראל.
אברהם מיכאלי: ולכן, אני באמת חייב להתמקד במה שמר אלי הראל פה התחיל להגיד על מכתב של 18 משפחות.
אברהם מיכאלי: מכתב 18 המשפחות זאת באמת היתה העזה כל-כך חשובה וגם מסוכנת, שהיהודים האלה, עד שכתבו את המכתב הזה, הרי היה פחד לכתוב את המכתב הזה וחיפשו גם לכתוב מכתב עם תוכן מאוד מאוד מיוחד, שבאמת מי שקורא אותו עד עכשיו זה מרגש מאוד ורואים שם את האמונה שעם ישראל בזכות מה הוא שרד.
אברהם מיכאלי: רבותיי, המשפחות האלה לא חיו במצב כלכלי קשה.
אברהם מיכאלי: הם כותבים את זה במכתב.
אברהם מיכאלי: הם לא היו במצוקה שיכלו להגיד – אנחנו בורחים משם בגלל שלא טוב לנו בגרוזיה או בברית-המועצות לשעבר אז, אלא הם כתבו את הנימוקים האמיתיים שעם ישראל חלם כל הזמן שאמרו ותחזינה עינינו לשובך לציון ברחמים, זה מה שהיהודים האלה כתבו שם והם כותבים – אנו 18 משפחות דתיות מגרוזיה, שמבקשות מכם לעזור לנו לצאת לישראל.
אברהם מיכאלי: המכתב שנשלח בזמנו למר תקוע, שגרירנו באו"ם, בשנת 69.
אברהם מיכאלי: והמכתב הזה, אני מצטט רק מספר משפטים משם, הם אומרים – אנחנו בני 18 משפחות יהודיות דתיות מגרוזיה, סבורים כי עלינו להסביר מדוע אנו רוצים לצאת לישראל.
אברהם מיכאלי: הכל יודעים כיצד המדיניות הלאומית בברית המועצות מתגשמת הלכה למעשה בצדק וביושר, בהתאם ליסודות התיאורטיים שהונחו עוד על-ידי מייסד המדינה לנין.
אברהם מיכאלי: ואז הם מתארים שהמצב הכלכלי הקשה, לא זה הסיבה שהם נאלצים, אלא הם אומרים – תפילותינו קשורות לישראל.
אברהם מיכאלי: כמו שנאמר – אם אשכח ירושלים, תשכח ימיני.
אברהם מיכאלי: שכן אנחנו היהודים הדתיים סבורים כי אין לך יהודי בלא אמונה.
אברהם מיכאלי: כשם שאין אמונה בלא מסורת.
אברהם מיכאלי: מהי אפוא אמונתנו מסורתנו, ואז הם מתארים במכתב את הצרות שעם ישראל עברו לצערנו בגלות הקשה וכל מיני מדינות.
אברהם מיכאלי: אבל בסוף הם מבקשים מהאו"ם לעזור להם במשהו, שהוא היה החלום הבסיסי של כל יהודי שהיה חי בגולה, שהוא ציפה להגיע לארץ ישראל והתפילות שלנו הרבה לפני תנועת הציונות שקמה.
אברהם מיכאלי: אנחנו כל הזמן קיבלנו במורשת של אבותינו ואבות אבותינו איך להגיע לארץ ישראל כי זה המקום שלנו ואז בסוף מה הם אומרים?
אברהם מיכאלי: הנבואה נתקיימה, ישראל קמה מתוך האפר ולא שכחנו את ירושלים וידינו נחוצות לה.
אברהם מיכאלי: 18 משפחות אנו החותמים על המכתב, אולם ייטעה מי שיחשוב כי רק 18 אנו, מספר החתימות היה יכול להיות גדול בהרבה.
אברהם מיכאלי: אומרים יש בעולם 12 מיליון יהודים, אולם ייטעה מי שיחשבו כי אנו רק 12 מיליון כי לימינם של המתפללים על ישראל עומדים מאות מיליונים, אלה שלא הגיעו עד הלום, אלה המעונים, אלה שאינם עוד.
אברהם מיכאלי: שכם אחד עמנו צועדים גם הם, בלתי מנוצחים, חיים לנצח.
אברהם מיכאלי: בהעניקם לנו את מסורת האבות והאמונה.
אברהם מיכאלי: אם הם משום כך אנו רוצים לצאת לישראל.
אברהם מיכאלי: ואז הם אומרים – יכלו בשקט להרפות מאתנו, היהודים, אם היינו מוותרים על האמונה שלנו ועל הדת שלנו.
אברהם מיכאלי: אבל אנחנו לא ויתרנו על הדת שלנו, נשארנו יהודים נאמנים ובזכות האמונה הזאת הם רוצים להגיע לארץ ישראל.
אברהם מיכאלי: רבותיי, הם כותבים משפט שבאמת, קודם שמענו את הסיומת שלו – אנחנו נחכה חודשים ושנים, ואם יידרש כל חיינו, אך לא נחזור בנו מאמונתנו מתקוותנו.
אברהם מיכאלי: אנחנו מאמינים, תפילותינו הגיעו אל האלוקים.
אברהם מיכאלי: אנחנו יודעים, קריאותינו יגיעו אל בני-אדם, שכן אנו דורשים הרבה, רק שיניחו לנו לצאת לארץ אבותינו.