GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אייל דגן: זו קהילה גדולה, זו קהילה של 100,000 יהודים ולקראת האירוע המרכזי הגדול שנשק ליום העצמאות כאן בישראל, התבקשתי על-ידי עורך העיתון היהודי הגדול בקהילה, להתראיין למהדורה שיוצאת לקראת יום העצמאות וזה מהדורה מיוחדת וחגיגית, כמובן, וכמובן שנעתרתי לפנייה והתנהל ראיון מאוד נחמד, מאוד חגיגי ובטון מאוד מאוד חיובי כלפי ישראל ופשוט היה תענוג.
אייל דגן: כל שאלה היתה מאוד ככה מוגשת כעל גבה, כמו מגש, אל היד.
אייל דגן: ומאוד נהניתי מראיון.
אייל דגן: אבל סיומו.
אייל דגן: בשאלה האחרונה הכתבת שואלת אותי את השאלה הבאה: אייל, אתה שליח של מדינת ישראל ואתה חשוב לך, בעיניך, מאוד, שיהודים בתפוצות ובקהילה שלנו, יגיעו לישראל, אם זה בעלייה, אם זה בתוכניות קצרות, אם זה בתוכניות ארוכות למיניהן ואני שואלת אותך, כמי שלא ביקרה מעולם בישראל, מה יכול לעשות יהודי בקהילה, כדי להרגיש קרוב לישראל, מבלי לבקר בה.
אייל דגן: והשאלה הזו הכתה אותי די בתדהמה.
אייל דגן: זה לא משום שאני לא הייתי מודע לעניין שיותר ממחצית בני עמנו לא ביקרו מעולם בישראל וכנראה גם לא יבקרו בה מעולם.
קריאה: צעירי תגלית.
אייל דגן: תגלית עדיין לא מהווים כמות שמביאה לכך שיותר ממחצית בני עמנו יבקרו בישראל בימי חייהם, וזו עובדה מצערת.
אייל דגן: הייתי מודע לעניין הזה לחלוטין, אבל מאחר והעשייה שלי ביום-יום, בקהילה, היא כזו שדוחפת אנשים לצאת לישראל, מכיוון שליוויתי עשרות ומאות אנשים בתוכניות שונות לארץ, לא הכה בי עד כמה החוויה של מי שלא ביקר בישראל ומעוניין להיות חלק ממנה, עד כמה היא קשה.
אייל דגן: ואני רוצה לחבר את השאלה.
אייל דגן: השאלה הזו למעשה הכתה בי קשה ובאמת הדהדה במוחי במשך תקופה מאוד מאוד ארוכה ואני יכול לומר לכם שכאשר נכנסתי לתפקיד, לא מזמן, לתפקיד של ראש תחום תפוצות במשרד, נפל בחלקי להיפגש עם עמוס.
אייל דגן: אני קודם כל, הדבר הראשון, איך שנכנסתי אליו למשרד, רק מטון הדיבור, אחרי שני משפטים, נדבקתי.
אייל דגן: נדבקתי, באופן מלא.
אייל דגן: נדבקתי בתושייה של אדם עם חזון ומעוף, שלא ראיתי כמותו, פשוט לא ראיתי כמותו, בלתי נלאה, פשוט בלתי נלאה, לחיוב, כמובן.
אייל דגן: ואני יכול לומר שכאשר השיחה התנהלה, ועמוס הציג בפניי את הרעיון, אני פשוט נדלקתי.
אייל דגן: הנה תשובה פשוטה, רעיון פשוט מאוד, קל לביצוע, לחבר את בני עמנו אל ספר התנ"ך ובדרך זו לחבר אותם אל הארץ, בדרך זו לחבר אתם אל היהדות ואל זהותם היהודית.
אייל דגן: הנה דרך נפלאה שבה בני עמנו יכולים להיות חלק מאיתנו, גם מבלי לבוא לישראל.
אייל דגן: אבל אני אוסיף ואומר, כמו שאמרו כאן אחרים, בהחלט העובדה שאתה כותב פסוק מן התנ"ך ואני עוד יותר אחדד את הנקודה, משום שהמשרד שלנו גאה להיות חלק בפרויקט מאוד ספציפי שהוא רלוונטי לתחום של בני ובנות מצווה.
אייל דגן: שערו בנפשכם, ואנחנו מדברים כמובן על בני מצווה יהודים, שערו בנפשכם עד כמה חזקה היא החוויה עבור בן מצווה שעובר שנה בתפוצות, שבה הוא לומד על מה המשמעות של להיות בן מצווה ולהצטרף לעם היהודי, עד כמה היא עמוקה לבוא ולכתוב פסוק בעברית, שפה שהוא לא דובר בה וכנראה גם לא ידבר בה מעולם ולעולם, לבוא ולכתוב בשפת עמו, פסוק מהתנ"ך.
אייל דגן: זוהי חוויה מעצבת, לכל הדעות.
אייל דגן: זו חוויה שתשקע בו עמוק ותבנה את זהותו היהודית.
אייל דגן: אני חושב שגם לטווח ארוך, היא תוביל לכך שכאשר הוא ידע שהדברים נכתבו והם יושבים בישראל, זה יהווה עבורו מוטיבציה לבוא ולבקר בישראל.
אייל דגן: הוא יירצה לראות את הספר ואת הפסוק שיושב כאן בארץ, בתקווה, בבית התנ"ך, יום אחד, ויירצה לבקר ולראות את המורשת שהוא הותיר כאן בישראל והנה יש לו חלק, גם אם הוא מעולם לא ביקר פה.
אייל דגן: וזה סגר לי מעגל פשוט פנטסטי.
אייל דגן: אז אני מאוד מאוד רוצה להודות לעמוס על כל התושייה ועל כל המאמצים שהוא עושה והמשרד, משרד ההסברה והתפוצות יעשה כל שביכולתו, על-מנת לעזור ולסייע ולצעוד עם עמוס יד ביד, עד שיוגשם החזון הזה, של כל העם היהודי, כותב את התנ"ך, היא שפתו.
אייל דגן: תודה.
ליה שמטוב: אליהוא בן און.
אליהוא בן און: השם שלי זה מהתנ"ך, שמואל א', פרק א', פסוק א'.
אליהוא בן און: גברתי היושבת-ראש, חברי הכנסת, אני שמח להיות פה, אני משדר ברדיו כבר הרבה שנים תוכנית בינלאומית, הקשר הישראלי, שיחות עם מאזינים בחוץ לארץ ועמוס רולניק, הפכנו אותו ובצדק, בהגדרה של השידור, שגריר התנ"ך הבינלאומי של ישראל.
אליהוא בן און: כל שבוע, במסגרת השידור שלנו, בשעת לילה בישראל, בשעות אחרות ברחבי העולם, אנחנו מעלים את עמוס או אחרים ברחבי העולם שקשורים לתנ"ך, אם זה שגרירים או נציגים, כדי שיספרו איך מתקדם הפרויקט הבינלאומי הזה.
אליהוא בן און: בעיני זה חשוב מאוד.
אליהוא בן און: במצב שבו מדינת ישראל כל פעם מנסים לכרסם את מעמדה מכל מיני כיוונים, בלי להיכנס לעניינים פוליטיים, אז לפחות לגבי התנ"ך, אני מקווה שאנחנו מצליחים להעביר מסר שאומר – זה שלנו וזה של כולנו וזה מחזק את כולנו ועמוס בדמות שלו בעשייה שלו בשידור שלו, מחבר את כל הדברים האלה ביחד, ואני שמח בכל שבוע לדבר אתו בשידור, כדי שיספר לנו איפה הוא היה ולאן הוא התקדם.
אליהוא בן און: דבר שני, במבט קדימה, צריך להבין שבעידן הפייסבוק של 550 מיליון בני-אדם כבר, צריך לדאוג שהפרויקט הזה יעלה לפייסבוק.
אליהוא בן און: האנשים מאתנו שלא גולשים בפייסבוק ולא מבינים מה זה, אני ממליץ להם כן להבין כמה זה חשוב כי הדור הצעיר, הצעירים, שחווים ולומדים דרך הפייסבוק ודרך האינטרנט כמה זה חשוב להגיע אליהם גם באמצעות הפייסבוק.
אליהוא בן און: ואחרי שדיברנו על הצד הווירטואלי, שזה גם רדיו, גם טלוויזיה, גם פייסבוק, צריך לדבר על הצד המעשי, וזה באמת בניין בית התנ"ך שאני שומע עליו כבר הרבה פעמים ותמיד שואל את עמוס מתי זה יקרום עור וגידים והוא אומר – נחכה ונראה.
אליהוא בן און: אבל אני קורא פה לכנסת, אם היא יכולה, להעביר החלטה וקריאה שאומרת שצריך להקים את בית התנ"ך, ממש, בשר ודם, כדי שזו תהיה התרומה של הדור שלנו לדורות הבאים.
אליהוא בן און: תודה רבה.
אלי שיש: אני מנהל את אגף של"ח וידיעת הארץ.
עמוס רולניק: סליחה, אני רוצה את הסרט שלך, תוך כדי הדברים.
עמוס רולניק: תדבר ואני בינתיים אעלה את הסרט שלך.
אלי שיש: הסרט שלי?
אלי שיש: הסרט של הילדים של מדינת ישראל.
עמוס רולניק: אתה ילד של מדינת ישראל, לא ידעת?
אלי שיש: אני כן.
אלי שיש: אני מנהל את אגף של"ח וידיעת הארץ במשרד החינוך.
אלי שיש: ספר התנ"ך בשבילי זה אלבום התמונות המשפחתי שלי.
אלי שיש: אנחנו מתייחסים לספר התנ"ך במסגרת הסיורים ברחבי הארץ לצורכי הכיוון והקידום החינוכי של הכרת הארץ ואהבת המולדת והספר מצוי בתרמילו של כל מורה לשל"ח שמטייל עם התלמידים.
אלי שיש: בימי רביעי, שזה יום כזה, יש 25,000 תלמידים שמסיירים בוודאות ברחבי הארץ עם המורים שלהם, בכל יום רביעי-חמישי בשבוע, ומעבר לכך, את כל הטיולים של מערכת החינוך, גם הם מתנהלים דרך האגף שלנו, עם הבעיות ועם המורכבויות על כל המשתמע מכך והתנ"ך הוא חלק אינטגראלי מההדרכה של כל מדריך בכדי לחזק את הקשר ואת תחושת ההשתייכות לעם, לארץ, למדינה.
אלי שיש: אנחנו לקחנו את הפרויקט המעניין שעמוס הביא אלינו ורצינו להשתמש בו כמדרבן וזה מה שעשינו.
אלי שיש: החלטנו שאנחנו כותבים את כל התנ"ך ביום אחד, בערב חג מתן תורה, ובמשך ארבע שעות, 23,127 תלמידים, ישבו ברחבי הארץ, תלמידי כיתות ז' שהם בני מצווה, בכיתות שלהם, מפה לבנה, את הדפים הרלוונטיים שלהם, מהספר והפרק והפסוקים שהם קיבלו בכיתה הספציפית הזאת, והדבר שהיה מעניין בכל העניין זה שאת כל התהליך הזה, הובילו מנהיגים צעירים, מה שאנחנו קוראים מדריכי של"ח צעירים, המש"צים שלנו.
אלי שיש: הרווחנו בזה מספר דברים במספר מישורים.
אלי שיש: הפעם הראשונה היתה שהתלמידים, המנהיגים הצעירים, מה שאנחנו קוראים המש"צים, קיבלו את זה על עצמם, הכינו את הפרקים שלהם והכינו פעילות לתלמידי כיתות ז' בני המצווה, אני והתנ"ך.
אלי שיש: והפעם השנייה היתה המפגש של התלמידים של כיתות ז' שבאותו יום לבשו חולצות לבנות, וקיימו טקס עם המחנכת שלהם, ויצרו איזה שהיא אווירה מיוחדת, זה היה מעניין לראות, אני לא יודע אם הראו בתמונות האלה לא את עמוס מדבר, אלא את התלמידים כותבים, באיזו התרגשות הם כתבו את הפסוק הספציפי שלהם, נכנסו להיכלות הקודש.
אלי שיש: זאת היתה התחושה והאווירה של הילדים הצעירים האלה, ומי שהוביל את כל הפרויקט אצלנו באגף בהתנדבות רבתי, בערך כמו עמוס, זה משה חורי, שעובד אתנו שנים.
אלי שיש: אם משה יספר בכמה מילים, איך עשינו את כל התהליך הזה, בארבע שעות כתבנו את התנ"ך.
אלי שיש: בין השעות שמונה ל- 12.
משה חורי: אני פנסיונר משרד החינוך, יוצא אגף של"ח ידיעת הארץ.
משה חורי: אנחנו מרימים פרויקטים בצורה עוצמתית, כשקיבלנו את המשימה הזאת נערכנו בטווח זמן לא כל-כך גדול, אבל לנו היה חשוב מעבר לכתיבה, להפוך את הנושא הזה לפרויקט חינוכי, וזה אכן מה שנעשה.
משה חורי: כי כל אותם בתי-הספר, ולצערי לא כולם, ועל כך קיבלנו נזיפה, כי כולם רצו להשתתף ולא יכולנו לשתף את כולם, לפחות לא בשלב הזה, זה הפך להיות פרויקט שמנהלי בתי-ספר ניצלו את ההזדמנות על-מנת ליצור התייחסות חיובית ומיוחדת לכתיבת התנ"ך.
משה חורי: מספר התלמידים שהשתתפו באותו יום הוא מעבר ל- 23,000 של הפסוקים, כי כפי שאלי אמר, כל המש"צים, המנהיגות הצעירה, לקחו בזה חלק.
משה חורי: אנחנו עברנו כמה עשרות אלפים נוספים שלקחו בזה חלק, גדול מאוד.
משה חורי: כמובן, מי שחתם את ספר התנ"ך באותו היום היה שר החינוך שערך טקס בלשכתו.
משה חורי: כמובן, פסוק נוסף נחתם על-ידי מנכ"ל משרד החינוך והיום יש לחץ גדול מאוד מצד כל בתי-הספר להשתתף בזה כי הבעיה שלנו היתה שאנחנו לא יכולים לעשות ספר וחצי.
משה חורי: או שעושים יחידות שלמות, או שמתרכזים רק בפרויקט אחד.
משה חורי: מאחר וזה היה ניסיון ראשון, אנחנו החלטנו שהולכים על כתיבת ספר תנ"ך אחד שלם.
משה חורי: אני מניח שתתקבל החלטה, במידה וזה יאושר על-ידי הגורמים במשרד, בראשם אלי, להרחיב את הפרויקט הזה בשנת הלימודים הנוכחית.
משה חורי: על כל פנים, המסר החינוכי של הפרויקט הזה היה מעבר לציפיות, כי בדרך-כלל לא היתה לצערי הרב התייחסות מיוחדת בחיי היום-יום, אבל האירוע זמן התייחסות חינוכית במערכת החינוך לספר התנ"ך.
משה חורי: ועל כך גאוותנו.
יצחק מאיר: גברתי, יושבת-הראש, חברי כנסת, נכבדים.
יצחק מאיר: על-פי מסורת ישראל, העולם התחיל בעברית.
יצחק מאיר: כשהקדוש ברוך הוא אמר ויהי אור, על-פי מסורת ישראל, הוא אמר את זאת בעברית.
יצחק מאיר: למרות שהגויים טוענים שזה התחיל עם לוקספיה אבל, אבל, גם כן על-פי מדרשי חז"ל, כשהקדוש ברוך הוא נתן את התורה, הוא נתן אותה ב- 70 לשון.
יצחק מאיר: ובעת ובעונה אחת התרחש שם נס, למרות שהוא אמר אנוכי השם אלוקיך בעברית, הוא אמר את זאת באותה שעה, מה שאוזן אינה יכולה לשמוע, מה שעין אינה יכולה לראות, ב- 70 לשון ומה ששמע זה, לא שמע זה.
יצחק מאיר: כלומר, כבר עם מתן תורה, ירדה לעולם התפישה של פלורליזם עצום.
יצחק מאיר: אבל פלורליזם מסביב לדבר השם.
יצחק מאיר: 70 לשון, מה ששמע זה, לא שמע זה.
יצחק מאיר: ועכשיו יש פה מפעל ואני, גברתי יושבת-הראש, קצת מסויג מן האמירות שזה משרת את זה וזה משרת את זה והתורה היא אמצעי כדי לעשות הסברה ואמצעי כזה.
יצחק מאיר: התורה איננה אמצעי, איננה אמצעי.
יצחק מאיר: אבל יש פה איזה מין שיבה מאוד מאוד עמוקה, לרעיון שספר הספרים, אנחנו נקראים עם הספר, הוא בעצם ספר שנטע את עצמו, שתל את עצמו, לתוך המודעות של תרבות האדם, לפחות האירופאי, והיום האוניברסאלי, ושכל זה התחיל על-פי מסורתנו בארץ ישראל.
יצחק מאיר: והעובדה שיימצאו בארץ X ספרים שנכתבו על-ידי מאות אלפי, לפי דעתי מיליונים, אם יש 23,127 פסוקים, ויש X ספרים, מאחורי כל פסוק עומד אדם, שכתב, אם נער, אם ילד, אם ילדה, אם איש, אם אישה, כלומר, מיליונים של אנשים ימצאו את כתב ידם, את חותם ידם האישי, בארץ ישראל.
יצחק מאיר: אם הם יבואו או לא יבואו, זה דבר אחר לחלוטין.
יצחק מאיר: אבל נוצר פה סמל שאנחנו היום, לפי דעתי, לא יכולים לשער את כוחו ועיקר השפעתו לא תהיה כאן אלא היא תהיה אוניברסאלית.
יצחק מאיר: כל הדברים מתחילים בקטן, אבל לדעת שיש פה בארץ משכן לספרים ב- 70 לשון, יש יותר מ- 70 לשון, 70 לשון זה כל הסנהדרין שאם אינה שומעת 70 לשון, היא איננה יכולה לפסוק, כלומר 70 לשון זאת היא, זה דימוי של כל לשונות העולם, זהו דבר גדול, שהשפעתו תהיה לפי דעתי, בטור גיאומטרי, בטור גיאומטרי.
יצחק מאיר: אני רוצה עוד לציין דבר אחד.
יצחק מאיר: אין היום ויכוח על המרכזיות של התנ"ך לעולם.
יצחק מאיר: יש ויכוח על המרכזיות של ארץ ישראל בשלטון יהודי, בעולם.
יצחק מאיר: על זה יש ויכוח, יש מחלוקת.
יצחק מאיר: הדבר הזה לא ישנה את העובדה שיש מחלוקת.
יצחק מאיר: אבל אני אומר לכם מתוך ניסיוני כשגריר ישראל בכמה וכמה מקומות, הוויכוח הזה הוא בעיקרו של דבר פוליטי, חברתי, אידיאולוגי.
יצחק מאיר: בנשמות של רוב רובם של בני האדם בעולם, זה לא שנוי במחלוקת.
יצחק מאיר: אלא מה אתה צריך ליצור לדבר הזה עוגן, לא שנוי במחלוקת שהארץ הזאת היא ארץ הנביאים.
יצחק מאיר: לא שנוי במחלוקת, גם בכנסייה, בשום מקום, שהזיקה שלנו לקיומנו, היא כאן.
יצחק מאיר: זה עוגן.
יצחק מאיר: מה קורה?
יצחק מאיר: דבר פשוט קורה, שהועברה טכניקה, טכניקה, יהודית, קלאסית, שאנחנו גומרים לכתוב ספר תורה, אנחנו כותבים בו פסוק, אנחנו כותבים בו אות, מוזמנים כל האנשים להוסיף מילה אחת, תיבה אחת, אות אחת, למה?
יצחק מאיר: כדי שהספר, על-ידי הכתיבה הזאת, יהיה שלהם.
יצחק מאיר: שלהם.
יצחק מאיר: אני עכשיו משתתף בכתיבת ספר תורה לזכר מישהו שנספה באונייה אגוז.
יצחק מאיר: אגוז, אדוני, אנחנו יודעים מה זה אגוז.
יצחק מאיר: האונייה, מחלקת העלייה והקליטה, האונייה אגוז.
יצחק מאיר: מכניסים ספר תורה היום, אחרי כל-כך הרבה שנים, ומוזמנים אנשים להוסיף מילה, אות וכן הלאה.
יצחק מאיר: וכך הם בתוך העניין הזה.
יצחק מאיר: המפעל הזה של עמוס, עם כל הצניעות, עמוס, מביא לתוך התנ"ך, באופן פרסונאלי אישי, את הקשר.
יצחק מאיר: גברתי יושבת-הראש, העובדה שהכנסת מקיימת עליו דיון, היא עובדה חשובה, יש לי רק בקשה אישית, אני לא יודע אם עמוס יאהב אותה.
יצחק מאיר: אחת מן הסיבות הגדולות היא בעובדה שיש כאן משהו עממי, גדול, עם כל הצדדים, באים נוצרים, אני הייתי קורא למשכן, כשהייתי כותב על המשכן שכתוב, הייתי כותב את הפסוק "ונהרו אליו עמים", ונהרו אליו עמים.
יצחק מאיר: תעשו את הכל לחפש איזה מין פטנט, שתהיה לזה את כל התמיכה, של הממשלה ושל הכנסת ו-ועדותיה ומוסדותיה וכל העובדים הנאמנים של משרדי הממשלה על כל האגפים והיה מאוד מרתק לשמוע מה שכל אחד ואחד עושה ועם זאת, גם לשמור על העובדה שיש בדבר הזה ביטוי לרצון עממי, שזה יהיה הממסד ילך עם העם, שרוצה לכתוב, גם עם אלה שבחוץ לארץ, שזה יהיה ביטוי לרצון קולקטיבי שלנו, של הידברות עם האחרים, שלא נהיה סקולריסטים, שלא נהיה, שהעובדה הזאת שעמי העולם כותבים את הספר שלנו, יתקבל כאן כביטוי לפתיחות שלנו ולמקומנו כעם שתרם תרומה אוניברסאלית כל-כך גדולה.
יצחק מאיר: ועל כן, באמת, ברכה לכל אלו שעשו ואני מודה לך, גברתי יושבת-הראש, על הזכות שניתנה לי לדבר.
יצחק מאיר: כל טוב.
ליה שמטוב: רפי גמזו, בבקשה.
ליה שמטוב: שגריר טייוואן לשעבר.
רפי גמזו: אני נציג ישראל בטייוואן.
רפי גמזו: גברתי יושבת-הראש, חברי הכנסת ומכובדיי.
רפי גמזו: אני מוצא שלהותיר לי לדבר אחרי ד"ר מאיר, זה כמעט לעשות לי עוול.
קריאה: זה תמיד קשה, הוא מעולה.
רפי גמזו: הוא יוצא מן הכלל.
רפי גמזו: וגם אחרי החברים האחרים שהיו כאן, הם כולם דברי טעם.
רפי גמזו: כמובן שאינני חולק על השגריר מאיר, על כך שהתורה או התנ"ך איננו אמצעי, אבל הפרויקט אולי הוא כן אמצעי.
רפי גמזו: התנ"ך לא, הפרויקט אולי כן.
רפי גמזו: וכל הדברים שנאמרו פה, אין לי ספק שהם בעלי טעם, חיזוק זהות יהודית, חיזוק זהות ישראלית יהודית, הקשר עם התפוצות, הקשר עם עמי העולם, והוא מנקודת המבט של משרד החוץ, אני חושב שאכן לא יהיה בכך, בפרויקט הזה, משום פיתרון אולטימטיבי לסוגיית הדה-לגיטימציה של ישראל, אבל יש בכך בהחלט אבן נדבך נוספת במאבק שלנו להדוף את אותו קמפיין, את אותו מסע של דה-לגיטימציה של ישראל על כך שאנחנו בעצם מן קולוניזטורים זרים שאין להם חיבור למקום וחידוד המודעות דרך כתיבת התנ"ך על-ידי עמי העולם, מחדדת שוב את הקשר שלנו, הכה ברור, למקום הזה, ולארץ הזו.
רפי גמזו: אני מברך, כמו החברים האחרים, את הוועדה שבראשותך שהקדישה דיון לנושא, וגם אני הייתי רוצה להצטרף ולבקש שלא נסת
רפי גמזו: פק רק בדיון ושלתמיכה שהפרויקט מקבל כאן היום סביב השולחן, יהיה גם גיבוי מעשי.
רפי גמזו: מפני שנדמה לי שבהרבה מקומות ברחבי העולם, אנחנו חשים, כאנשי משרד החוץ, את העניין האמיתי של הכותבים, לבוא באיזה שהוא שלב ארצה ולהיפגש במשכן מכובד בספר התנ"ך שיש להם חלק בו.
רפי גמזו: ולכן חשוב שהמחויבות הזו, יהיה לה כיסוי אמיתי.
רפי גמזו: משכן כזה צריך להיות ודאי פנינה ארכיטקטונית, היא צריכה, הרעיון שהוא יהיה ממוקם בעמק התנ"ך שהוא הפרויקט המורחב הוא רעיון נפלא והגם שהקרבה לירושלים מחזקת עוד יותר את הבחירה הגיאוגרפית אבל כאמור, חשוב שיהיה.
רפי גמזו: נדמה לי עמוס, שאני הייתי זה שנתן לך את הרעיון ליצור קשר עם מוזיאון ארצות המקרא, כדי שנוכל לתת סיפוק מיידי לאותם כותבים יהודים ושאינם יהודים, שרוצים להגיע ארצה וכבר לראות את כתיבתם, כמו חבריי בטייוואן, שמייד לאחר הגעת הספר או תשעת הכרכים, אחדים מהם כבר נרשמו אצל סוכני הנסיעות, להגיע הנה ומייד פנו ושאלו היכן נוכל לראות את הספר.
רפי גמזו: לכן, הקמתו של המשכן היא מחויבות שאני מקווה שהופכת באמצעות הישיבה הזו למחויבות נבחרי העם ומחויבות המדינה לפרויקט החשוב הזה.
רפי גמזו: עמוס רצה שנספר על העשייה בטייוואן.
רפי גמזו: נדמה לי שהיתה לנו הזכות להיות הראשונים וגם הראשונים המסיימים את כתיבת הספר.
רפי גמזו: הספר נכתב בדיאלקט הטייוואני, אם תרצו, יש מי שיאמר בטייוואן בשפה הטייוואנית, הבחירה במינוח היא בחירה פוליטית בטייוואן, מפני ששפתה הרשמית היא המנדרינית, אבל כאמור, יש גם שפה מקומית, יש כמה שפות מקומיות, החשובה הנפוצה והחשובה ביותר היא השפה הטייוואנית ולא בכדי התנ"ך הזה נכתב באותיות רומניות ולא בסימניות סיניות, גם כאן יש איזה שהוא ביטוי לייחודיות טייוואנית שהיה חשוב לאותם כותבים להדגיש.
רפי גמזו: לא אלאה אתכם באותו עניין, כי הוא קשור כמובן למתח הפוליטי שבין טייוואן לבין סין, מכל מקום נדמה לי שהמוצר הסופי הוא יפה, מכובד, אסתטי ואפילו מרגש.
רפי גמזו: היה לי הכבוד לקבל את התנ"ך הזה ולהעבירו ארצה, כמו לעמיתים אחרים ברחבי העולם ואני רוצה, כמו רבים אחרים, לחזק את ידיו של עמוס ולברך
רפי גמזו: אותו ורק לבקש שהטלפונים והאנרגיות הבלתי נלאות יהיו בכל-זאת תואמים את גילי הקשיש לעומת נעוריו הפורחים.
רפי גמזו: תודה לכם.
ליה שמטוב: חבר הכנסת, מילה טובה.
דניאל בן-סימון: אני, בהתפעלות, אין לי מה להגיד.
דניאל בן-סימון: אני באמת לא הייתי מודע לפרויקט הזה ורק מהלימוד האקוסטי הזה, אני מבין שזה פרויקט יוצא דופן וכמו שאמר השגריר מאיר, יותר, כלומר, אני לא, בוויכוח היום על ישראל יש היבטים פוליטיים נוראיים שדווקא הפרויקט הזה יכול לתת איזה שהוא צידוק היסטורי, הומאני, מוסרי, לא, מעבר לוויכוח.
דניאל בן-סימון: כי הוויכוח הוא לא שלכם, הוויכוח הוא פה ובכמה מקומות שעוסקים רק בזה בפול טיים מקצועם הוא זה, ולכן אני אומר, זה פרויקט מרגש.
דניאל בן-סימון: אני מתוודה עליו, זה פגישה ראשונה, בליינד-דייט.
דניאל בן-סימון: ולכן, אני אומר, זה מבטיח טובות לפגישות הבאות.
דניאל בן-סימון: זה כל מה שאני יכול להגיד.
ליה שמטוב: דניאל, תגיד לי בבקשה, כמה דברים אתה למדת בוועדת העלייה והקליטה.
דניאל בן-סימון: מדבר פה היושב-ראש המיועד לשעבר.
דניאל בן-סימון: שהיה אמור לבוא לפה, כי באמת זו, מכל הוועדות בכנסת ואני חייב ככה רגע של אמת, שזה מוצר נדיר פה במקום הזה.
דניאל בן-סימון: אבל זו ועדה לא חשובה, בעיני חברי הכנסת, כי היא עוסקת בנושאים הכי, עולים מרוסיה, עולים מאתיופיה, מי צריך את הכאב ראש הזה?
דניאל בן-סימון: אתמול העיד ראש אמ"ן, בחוץ וביטחון, אתם צריכים לראות את האווירה שהיתה, כאילו כל מי שמרגיש שהוא שווה משהו, התיישב לשמוע את הדברים שהובאו אגב כולם בעיתון היום.
דניאל בן-סימון: היתה תחושה של שליחות.
דניאל בן-סימון: כשהוועדות האחרות, ובראשן ועדת העלייה והקליטה, כאילו לא נחשבות.
דניאל בן-סימון: כי פה עוסקים בבני-אדם, שם עוסקים בתחזיות.
דניאל בן-סימון: צבאיות, אסטרטגיות, טורקיה, איראן, סוריה, בעיני, זה לב הסיפור של החוויה הישראלית, הוועדה הזאת.
דניאל בן-סימון: ואני לא מצליח לשכנע חברי כנסת, שזה המקום, כי פה מתעצב, יש כל-כך הרבה עולים והם נכנסים לחוויה הישראלית, הוועדה הזאת היא רמזור.
דניאל בן-סימון: היא יכולה לרמזר את חייהם ולעצב, אני, סליחה שאני בורח מהתנ"ך.
עמוס רולניק: התנ"ך תמיד ישיג אותך.
דניאל בן-סימון: ליה, זאת הוועדה שניתנת כאילו כסרח עודף לאיזה מפלגה מתוסכלת שאחד מחבריה נשאר בלי כלום, נותנים לו את ועדת הקליטה.
דניאל בן-סימון: אבל היא הוועדה המכוננת, כי היא קשורה לזהות הישראלית.
דניאל בן-סימון: לא חוץ וביטחון.
דניאל בן-סימון: חוץ וביטחון זה סיפור אחר ושם יושבים כל המי ומי ואני אומר את זה בצער, הם מתרשמים, יש איזו שהיא תחושה שאם אתה יושב במועדון האקסקלוסיבי הזה, אתה אדם חשוב.
דניאל בן-סימון: אני חושב שלא.
דניאל בן-סימון: ומכיוון שהאנשים שמופיעים בוועדה מופיעים גם לפני העיתונאים ואומרים אפילו יותר לפעמים, יש לזה חשיבות בעצם הישיבה.
דניאל בן-סימון: הלוואי ובאמצעות הפרויקט הזה, אם אפשר להפיץ אותו גם מעבר לוועדה, לוועדת משנה בחוץ וביטחון ואז אתה תקבל.
דניאל בן-סימון: אנחנו נמצא לך את הוועדה הראויה.
דניאל בן-סימון: משהו שקושר בריגול, אתה מגיע, אפילו ראש אמ"ן יופיע, אולי ראש המוסד גם.
דניאל בן-סימון: ולכן אני אומר לך, כמי שנמצא פה ובלי ציניות, הדברים החשובים קורים פה, העולים שנאנקים מכאב שעלו זה עתה מאתיופיה והלכו לאיבוד לפני שהם מתאבדים, באים לפה כדי לספר את הסיפור שלהם.
דניאל בן-סימון: מה יותר חשוב מזה?
דניאל בן-סימון: או העולים מחבר העמים, ראיתי אתמול אסירי ציון, לא ידעתי שאין להם מה לאכול.
דניאל בן-סימון: קיבלו אותם בשדה התעופה כמו גיבורים גדולים.
דניאל בן-סימון: ישבו אתמול וחשכו עיניי.
דניאל בן-סימון: הם נראו כמו, לא צלם אדם אלא צל אדם.
דניאל בן-סימון: שאין להם מה לאכול.
דניאל בן-סימון: איפה אני אלמד את זה?
דניאל בן-סימון: בעדות של ראש אמ"ן?
דניאל בן-סימון: שאני יכול לקרוא אותה בעיתון היום?
דניאל בן-סימון: שאני יכול, כל אתר לשים רק את הזה?
דניאל בן-סימון: לכן אני אומר, אילו יכולתי לשנות את סדר העדיפויות, הייתי שם את החשיבות המרכזית בוועדה הזאת.
דניאל בן-סימון: ואלה שרוצים פרסום – ועדת חוץ וביטחון.
דניאל בן-סימון: כי שם מחפשים, שם הטלוויזיה נמצאת, שם מקבלים חשיפה, מי שראה חדשות אתמול.
דניאל בן-סימון: ולכן אני משתף אתכם בתסכול האישי שלי, כיושב-ראש המיועד לשעבר, שהיה צריך להיות אחרת.
דניאל בן-סימון: ואם יש לנו מספיק זמן כדי לשנות את הגזירה הזאת, אתה מיכאלי אתנו, אנחנו כולם עולים פה בוועדה, שמתם לב.
דניאל בן-סימון: אנחנו עולים.
דניאל בן-סימון: כולם, חוץ מעמוס.
דניאל בן-סימון: בוועדה הזאת, חברי הוועדה, וכולם, כל מי שנמצאים בארץ עשר שנים, 20 שנה, 30 שנה, אבל לא נולדו פה ולכן נזרקנו לפה.
דניאל בן-סימון: באמת, אני אומר את זה, כי אני יושב בסיעה, במפלגה, שבה יש שמות גדולים, שכל אחד סוחב אתו על הגב עבר ביטחוני והתרשמתי עם הזמן שככל שהוא סוחב עבר ביטחוני עשיר, כך גם הוא דל בדברים אחרים.
דניאל בן-סימון: ואני לא מכוון לאף אחד.
ליה שמטוב: אני עכשיו יודעת למה אתה איחרת, כי היה פה השר שלך.
דניאל בן-סימון: לא, דווקא אותו אני מחבב.
דניאל בן-סימון: לכן אני אומר לכם, תנצלו את הוועדה הזאת, עמוס, הוא צלצל אלי אתמול או שלשום, עם הקול המתכתי שלו, נבהלתי.
דניאל בן-סימון: אמרתי אני בא.
דניאל בן-סימון: התייצבתי כמו חייל.
דניאל בן-סימון: זו ועדה חשיבה, אליהוא, זה המקום, אתה עוסק בזה ועם כל הכבוד לוועדות האחרות, שם החרדים משיגים כסף בדרכים לא דרכים, פה הגנרלים לוקחים, ואני אומר את זה כחבר כנסת מלא, אני לא מסתיר את זה, אני אומר את זה גם במליאה, לכל הדברים האלה, זה הרבה בלוף.
דניאל בן-סימון: אלה הוועדות החשובות, ועדת העבודה והרווחה, שנותנת תקווה למסכנים האלה, והוועדה הזאת, שפונה, יוסף מנדלביץ' הזה, שבא כמו גיבור, אתמול ישב, אני לא רוצה להגיד לכם, כמו לקוח מ- Les miserable, של ויקטור הוגו.
דניאל בן-סימון: דמות באמת טראגית.
דניאל בן-סימון: דווקא בוועדה הזאת וקיבלו אותם ראשי ממשלה שרצו פוטו-אופ, ואחר-כך זרקו אותם.
דניאל בן-סימון: הגיעו לשדה התעופה, קיבלו אותו, קיבלו את אידה נודל, קיבלו פרסום, ואחר-כך ביי-ביי והם ירדו לתחתית המדרגה האנושית.
דניאל בן-סימון: ולכן הוועדה הזאת, אני מקווה שאני כבר לא פה, אני מקווה, אני אומר, היושב-ראש הבא, שייכנס בשבוע הבא לתפקידו, יידע לנווט את זה מעבר לוויכוח הפוליטי ושישים לב, כי הוא נכנס לפה By default, ועניינו בהקפאה יותר מאשר בעניינים האלה.
דניאל בן-סימון: אבל אני אומר, זה בסיפור הזה חשוב, כי פה מקשיבים לאנשים ורובם עולים, שרק ההגעה שלהם לכנסת, מרגשת אותם, נותנת להם איזה לגיטימציה שהם בני אדם.
דניאל בן-סימון: ולכן אני אומר לכם, אני משוכנע יותר מתמיד שזו הוועדה הנכונה וצריך להסיט אליה את הזרקור ולהפיץ את דברה לכל הכנסת ולכן הפרויקט הזה שייך לעניין הזה ותודה שציווית עלי לבוא, אחרת הייתי שוכח.
אברהם מיכאלי: אחרי הדברים של דני, אני צריך להתנצל למה אני פה.
אברהם מיכאלי: אל"ף, המפלגות הנכונות, שולחים פה את התותחים שלהם, אני כבר קדנציה שנייה פה.
אברהם מיכאלי: סדרי עדיפות של מפלגת העבודה.
אברהם מיכאלי: אני חושב שבאמת, דני, מכיוון שהוועדה הזאת היא באמת גם עלייה, גם קליטה וגם תפוצות, זאת הוועדה הנכונה של עם ישראל.
אברהם מיכאלי: העם היהודי בעולם.
אברהם מיכאלי: ולכן, האנשים שמופיעים פה, לאו דווקא בנושא של באמת הפרויקט החשוב הזה היום, באמת, נושאים הכי רגישים לעולם היהודי ולכן אני חושב שאתה תישאר אתנו פה, את הקטע הטכני הזה נתקן בהמשך ואתה כן תהיה פה יושב-ראש.
אברהם מיכאלי: אני חושב שבאמת הפרויקט הזה הוא פרויקט באמת אני גם על הפרויקט פעם ראשונה שומע עליו ומאוד משמח אותי שזה הובא אלינו לדיון כי באמת מהוועדה שלנו אני מאמין שזה יעבור גם לידיעת הכנסת לפחות וכמובן החשיפה התקשורתית זה בעצם בידי התקשורת והם צריכים להביא לידיעת כולם שהדבר הזה מתבצע כבר בפועל, אני מבין, זה לא משהו שאנחנו רק מתחילים אותו, מתבצע בפועל ואם רפי פה, שאני מכיר אותו כמארח שלנו, כנציג חדש בזמנו בטייוואן, היינו אצלו בפתיחת התפקיד שלו, כשביקרנו אצלו בקדנציה הקודמת, אני הבנתי שהוא עזב שם.
אברהם מיכאלי: בטייוואן יש באמת משלחות נכבדות מהכנסת, מגיעים הרבה מאוד משלחות בזכות הממשל הטייוואני, בזכות הקשרים שיש לנציגות שלנו, אז זה באמת משמח אותי לראות דבר כזה שהוא מדהים מבחינת ההיקף שלו.
אברהם מיכאלי: כדי להכיל גם את הנוער שדיברו פה, בארץ, לצערנו אני מתבייש לומר את זה היום, אנחנו בארץ היום, לא יותר מדי קרובים לתנ"ך מאשר אולי בצרפת מאשר ברוסיה מאשר בארצות-הברית.
אברהם מיכאלי: הידרדרנו לאיזה מצב לא טוב.
אברהם מיכאלי: אני אמרתי את זה לפני איזה שבוע באיזה מקום שאני ודני הופענו שמה, הגענו למצב בארץ שבני הנוער שלנו, בני נוער שלנו, לא מכירים מושגים ביהדות יותר מאשר מכירים ילדים שגדלים היום בבתי-ספר כאלו או אחרים בארצות-הברית, לצערנו.
אברהם מיכאלי: אבל מה, אני חושב שזו אשמתנו ואנחנו צריכים לתקן את זה.
אברהם מיכאלי: אין כלי או אין מקור, אין דבר שמייחד יותר מאשר התנ"ך, ולכן צריך לחשוב באמת איך להגביר את המודעות הזאת לתנ"ך.
אברהם מיכאלי: לא נכנסים כרגע, לא להיבטים הפוליטיים של זה, מי שאומר תנ"ך זה לא פוליטיקה, תנ"ך זה הקיום של עם ישראל ולכן שאלתי אתכם אם כל התנ"ך אתם כותבים, אמרת לי כן, אני שמח.
אברהם מיכאלי: כי בעצם, החלקים האחרים, דני, החלקים האחרים של התנ"ך, הם פחות ופחות מוכרים.
אברהם מיכאלי: גם בבתי-ספר דתיים, לא כולם לומדים את כל התנ"ך, בינינו.
אברהם מיכאלי: כי זה סך-הכל, זה היקף ענק.
אברהם מיכאלי: אז כולם לומדים את התורה, לומדים ספרים נבחרים, לבגרות פה ושם, מי שלא יושב ולומד את כל הספרים, שזה באמת העושר הכי גדול של עם ישראל, אז באמצעות הספרים שלכם, כולם יכולים להיחשף לזה ותבוא עליכם הברכה, מה שאנחנו, ברשות גברתי, יושבת-הראש, לשעבר או לעתיד, מי שזה לא יהיה, בוועדת העלייה בוודאי תמיד תסייע, אני מאמין, בעזרת השם.