GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם מיכאלי: ורבותיי, המכתב הזה, זאת היתה, זה הרוח של יהודי רוסיה בכלל ולכן אני זוכר במקביל לתקופה הזאת, יאשה קזקוב התחיל לצאת גם בגלוי והתחיל להפגין בגלוי, דבר שלא היה שלא היה בכלל בחלום של מישהו לעשות את זה לפני כן, שיהודי יצא ויפגין נגד ממשלת רוסיה דאז או ברית המועצות דאז, לצאת לארץ ישראל?
אברהם מיכאלי: זה היה משהו שאף אחד לא חלם על זה.
אברהם מיכאלי: ולכן, אנחנו באמת מוקירים באמת תודה לכל המסורבים, לכל אלה שנלחמו בשביל לפתוח את דלתות ברית המועצות וברוך השם מאז מעל מיליון יהודים שהגיעו לארץ ישראל, לא רק בעלייה האחרונה אלא בעליות של שנות ה- 70 שהתחילו באותן שנים של 69 ואילך, הם בעצם חיזקו את מדינת ישראל בכל המובנים והיהודים שלנו, אלו שלא זכו ואנחנו יודעים הרבה לא זכו להגיע לארץ ישראל, הרבה נשלחו באמת למחנות, מה לעשות, סטלין השמיד יותר אנשים אומרים מאשר היטלר השמיד, לצערנו.
אברהם מיכאלי: אבל זאת עובדה היסטורית שאנחנו יודעים על הרבה מאוד יהודים שעל החלום שלהם, על האמונה שלהם, להיות יהודים, ועל החלום שלהם להגיע לארץ ישראל הם שילמו בחייהם.
אברהם מיכאלי: לכן, אותם אלה שהגענו פה לארץ ישראל, אותם אלה שזכינו, אנחנו חייבים חוב גדול מאוד לא רק לכם, אלא גם לאלה שלא זכו להגיע ואנחנו צריכים באמת כמדינת ישראל, להמשיך ולעשות לכם לא במילים רק, אלא בכבוד אמיתי.
אברהם מיכאלי: גב' נעמי בן עמי קודם הזכירה על כמה דברים שאנחנו כמדינה עדיין לא יודעים כנראה להעריך את המעשה הגדול שלכם.
אברהם מיכאלי: ולכן, אני מקווה שבאמת כנסת ישראל וממשלת ישראל יבינו שלאנשים כמוכם או לנציגים של ממשיכי האנשים האלה, מגיע לכם שמדינת ישראל תוקיר את כל הכבוד הראוי, גם במעשים ולא בדיבורים.
ליה שמטוב: מנכ"ל משרד הקליטה, דמיטרי אפרצה, בבקשה.
דמיטרי אפרצה: גברתי יושבת הראש, חברי כנסת, קהל נכבד לשמו מקיימים את האירועים היום.
דמיטרי אפרצה: אני מברך על היוזמה הברוכה ואני מוסר לך גם את הברכות משרד הקליטה, חברת הכנסת סופה לנדבר, על קיום היום הספציפי הזה וגם על פעילותך ותרומתך באופן כללי לכל הפעילות עכשיו בתקופה האחרונה.
דמיטרי אפרצה: אני מקווה גם שמי שיחליף אותך בתפקיד, הוא יתמיד בתחום הזה ובתחומים אחרים באותה דרך.
דמיטרי אפרצה: אני לא ארבה במילים, המחויבות של המדינה ושל עם ישראל לאנשים כמוכם היא ברורה, לפחות לנו היא ברורה.
דמיטרי אפרצה: אני רק אזכיר שבאופן רשמי, מבחינה רשמית או מבחינה בירוקראטית, למשרד הקליטה אין אחריות לנושא, אני לא אומר את זה מתוך התנצלות או מה שלא יהיה, אבל יש בהחלט אחריות מוסרית מכיוון שהפירות שאתם פעלתם, אנחנו קוטפים עכשיו ולי באופן אישי, גם יש מחויבות מוסרית בתור מי שבעצם פרי הפעילות שלכם.
דמיטרי אפרצה: בסופו של דבר, העלייה שלי וההבנה שלי והחשיפה שלי לכל הנושאים האלה, לא היתה אפשרית אילו לא עשיתם את מה שעשיתם אתם.
דמיטרי אפרצה: ללא שום ספק, יש לתקן את העיוות שאנשים מהסוג שלכם צריכים בהחלט לקבל גם הכרה וגם טיפול ראוי.
דמיטרי אפרצה: אני בכוונה לא רוצה להרבות במילים, מכיוון שהעשייה שלי, יחד עם נתיב ויחד עם שותפים אחרים, נמצאת במישור הביצוע ולא במישור של ההצהרות ואני מצטרף לכל אותם משפטים זהירים שאמרה נעמי, מכיוון שאנחנו עושים, אנחנו מתקדמים, נכון, לא לשביעות רצוננו, אלא אנחנו מתקדמים ואני מקווה מאוד שבעתיד הקרוב, לא העתיד הקרוב רחוק, אלא בעתיד הקרוב, אתם תראו את התוצאות.
דמיטרי אפרצה: מטבע הדברים ואתם מבינים את זה ואנחנו קיימנו שיחות ודיברנו על-מנת, תראו, כמו גם יין טוב, לפעמים לוקח זמן עד שהוא הופך ליין בשל וטוב.
דמיטרי אפרצה: כמובן שחשוב שהוא לא יהפוך להיות לחומץ.
דמיטרי אפרצה: אנחנו כרגע נמצאים במצב שאני מקווה מאוד שאנחנו באמת מתקדמים.
דמיטרי אפרצה: יש כרגע דיונים עם אגף תקציבים, אנחנו כבר שם.
דמיטרי אפרצה: אני לא רוצה, מכיוון שאני לא רוצה לגרום למצב שלתלמידים יש רגישות יתר בנושא, אנחנו רוצים להצליח, זה מחויבות, זה אחריות, ואני מקווה מאוד שממש בקרוב אנחנו נוכל לא להפתיע אתכם, אבל באמת להגיע לאיזה שהוא פיתרון שהוא פיתרון ראוי וצודק ונכון.
דמיטרי אפרצה: אני מבקש להיאזר קצת בסבלנות, אני מקווה שזה בסופו של דבר יישא פרי.
דמיטרי אפרצה: אלה המילים, אני לא רוצה להרחיב.
ליה שמטוב: אירה דשבסקי, בבקשה.
ליה שמטוב: תספרי על עצמך, על המשפחה.
ליה שמטוב: אבא שלך קיבל פרס איש השנה במעלה אדומים.
אירה דשבסקי: נכון.
אירה דשבסקי: אבא שלי זה דווקא דוגמה טובה למי שהיה 13 שנה מסורב עלייה והיום נאלץ להמשיך ללמד ארבע הרצאות באוניברסיטת בר-אילן בגלל שהוא לא יכול להפסיד את השכר על ההרצאות.
אירה דשבסקי: זו דוגמה לכל מה שנאמר פה, לפני כן, אז אפרופו.
אירה דשבסקי: רציתי קודם כל לברך על עצם קיום הדיון בנושא מסורבי העלייה.
אירה דשבסקי: אנחנו, מיכאל בן זוגי ואני, 24 שנה בארץ, עוד לא היינו בדבר הזה ועצם העובדה שיש במה ואפשרות לכל האנשים להגיד מה שיש להם להגיד, זה דבר מבורך וחשוב.
אירה דשבסקי: אני רוצה להודות לכל אסירי ציון ומסורבי העלייה על זה שהם שרדו עד כה ואני מאוד מאוד מעריכה ומכירה ומוקירה בכל מה שהם עשו.
אירה דשבסקי: יושב פה אלכסנדר חוננסקי, שהוא השכן הקרוב שלי, ישב בכלא ובכוח לא אכל למעלה משנה, האכילו אותו בכוח.
אירה דשבסקי: אדם שעובד בערך 20 שעות כל יום, אני בתור שכנה קרובה רואה את זה יום-יום, וזה לא דבר נורמאלי בעיני, בכלל.
אירה דשבסקי: אני אומרת שהאנשים האלו היו מוכנים לעשות קידוש השם, כפשוטו, למות ולא עשו את זה בגלל שציפו לקבל איזה שהיא הערכה או כסף או כבוד בהמשך.
אירה דשבסקי: אני באמת מתביישת יחד עם החברים שאמרו כבר על זה ולא רוצה להצטרף לזה.
אירה דשבסקי: אני, התמזל מזלי, עליתי בגיל 28 והייתי רק שמונה שנים מסורבת עלייה ויחד עם זאת, אני בתור עובדת חינוך במשרד החינוך, לא יכולה להוכיח שלימדתי ויש לי ותק בהוראה, בגלל שהנתיב מכיר בכל הפעילות שלי ובעשייה החינוכית והציבורית, אבל אני חייבת להביא אישור על כמה שעות שבועיות לימדתי במחתרת, זה מגוחך, זה לא אמור להיות ככה ואני מקווה שזה גם יבוא לאיזה שהוא פיתרון.
אירה דשבסקי: אני חושבת שמה שאמר הרב אסאס, אני מאוד מסכימה עם כל מילה, אבל רציתי להוסיף על כך שכל המסורבים שהגיעו בתקופה מאוד מסוימת, הם קדמו לתקופת ההפרטה.
אירה דשבסקי: אף אחד לא היה מסוגל למכור את הדירה שלו, לא הגיע עם שום רכוש, כי זה היה אסור ואנחנו גם שילמנו מכספנו על הסירוב מהאזרחות הסובייטית, שווי בערך של ארבע משכורות, שזה היה כסף ענק בשבילנו, ובעל כורחנו.
אירה דשבסקי: זאת אומרת, זו לא היתה ברירה כן או לא.
אירה דשבסקי: כן, אתה ביוזמתך, צריך לשלם ארבע משכורות על הכבוד הזה.
אירה דשבסקי: אז זה גם עניין שהוא מאוד חשוב, וזה אולי מוסיף קצת לדיון.
קריאה: 700 רובל.
אירה דשבסקי: כל אחד יעשה חשבון, לפי ההכנסה שלו.
אירה דשבסקי: ובעצם, רציתי לסיים בפן החינוכי של כל מה שמתקיים פה.
אירה דשבסקי: הנוער היהודי היום, לא בברית-המועצות ולא בארץ, לא יודעים מה זה מסורב עלייה, לא מכירים במונח, לא יודעים, זה בדוק.
אירה דשבסקי: אני עובדת עם בתי-הספר, אני עוסקת בהכשרת מורים בבתי-ספר יהודים בברית-המועצות לשעבר, הם לא יודעים.
אירה דשבסקי: ואפילו בתור בדיחה אני יכולה לספר שהייתי בפנימייה לא מזמן באיזה עיר באוקראינה, ושאלתי את הילדים בשיחה האם הם יודעים מיהם מסורבי עלייה וקיבלתי תשובה – כן, אנחנו יודעים.
אירה דשבסקי: כשאימא לא רוצה לקחת את התינוק מבית החולים אחרי הלידה, הוא מסורב.
אירה דשבסקי: הוא מסורב.
אירה דשבסקי: זה, ככה הם תפשו את המונח, ברוסית זה מילה אחת, לא מסורב עלייה, טקזנק, זה מי שאימא שלו לא רוצה לקחת אותו מבית החולים.
אירה דשבסקי: אז אני חושבת שהתרומה של מסורבי העלייה בכל העשייה שלהם, היא לא רק תרומה לנו לעצמנו, אנחנו נלחמנו, נעמי את צודקת, בעד הזכות לעלות ארצה, אבל לא פחות זה תרם ליהדות העולם.
אירה דשבסקי: אנחנו מכירים המון אנשים שגדלו על שלח את עמי בכל מדינה ומדינה בעולם.
אירה דשבסקי: היום, הפן החינוכי הזה, נורא נורא חשוב, לא לפספס אותו, כי לא מכירים את הפרק הזה בהיסטוריה, לא הנוער ולא הילדים, לא במדינת ישראל ולא בעולם.
אירה דשבסקי: אני חושבת שזה המקום לקרוא לכולם כן להנציח את זה, כי כמו שנאמר פה, אין לנו עתיד בלי העבר.
דמיטרי אפרצה: ברשותך, אם אפשר להתייחס, אני פשוט רציתי להגיד את זה, אבל אני מתרגש לא פחות מהאחרים.
דמיטרי אפרצה: משרד הקליטה בשנה הזאת, ייסד, אל"ף ייסד את האגף של זהות יהודית אצלו במשרד עצמו, מה שלא היה קודם וגם פיתח תוכנית שנקראת כחול ולבן, הזהות שלי, שבמסגרת התוכנית הזאת, בקרב הנוער בכיתות מעורבות – עולים ולא עולים, וצברים, נוגעים לראשונה בנושאים של תרומת יהדות ברית המועצות שהפעם אפשר להגיד את זה מה שנקרא בלי להסתתר ובלי להתבייש, לתנועה הציונית בכלל וגיבוש הזהות היהודית, גם ברית המועצות פנימה וגם החוצה, לעם היהודי בכלל וזה בא לידי ביטוי גם בפרקים שמלמדים ילדים על תרומת הווטראנים, על תרומת הלוחמים היהודים במלחמת העולם השנייה להצלת העם ולהקמת מדינה וגם בנושא שכרגע את נגעת, הנושא של סירוב, בנושא של אסירי ציון, לכל הנושא הזה של חבר הכנסת מיכאל גם ציין, את כל הנושא הזה של מאבק יהודי ברית המועצות על העלייה החופשית, כל הנושא הזה כרגע נמצא בתוך תוכניות לימודים, אנחנו מקווים שאנחנו נוכל גם להגיע למצב שגם משרד החינוך ייקח את זה מה שנקרא בפרקי היסטוריה הנלמדים.
דמיטרי אפרצה: אנחנו באותו פרויקט שאני מדבר כרגע על שש וחצי אלף תלמידים, הנושא הזה נכנס בשנה הזאת, כחלק מהלימודים של חשיפה וידיעה.
שלמה מולה: תודה רבה, גברתי יושבת-הראש.
שלמה מולה: קודם כל, אני מצטרף לברכות על היוזמה שלך לקיים את הדיון, את המפגש הזה.
שלמה מולה: תראו, העניין הזה של הציונות, הערכים הציוניים וזה דבר מרתק כשלעצמו וזה נכון, זה נשמע לא הגיוני, אבל גם העלייה מאתיופיה, שעריה נפתחו בשנות ה- 90, בגלל שבברית-המועצות השערים נפתחו.
שלמה מולה: גם אתיופיה היתה מדינה קומוניסטית, ולא נתנו ליהודים מאתיופיה לצאת בצורה חופשית.
שלמה מולה: אני באופן אישי, מאחר שלא אפשרו לנו ללכת להוציא פספורט, לשלם ארבע משכורות ואנחנו, מה שאנחנו עשינו, פשוט קמנו והלכנו ברגל לסודאן, מאות קילומטרים, קרוב ל- 5,000 אנשים, קיפחו את חייהם בעלייה לארץ.
שלמה מולה: זאת אומרת מה שלא נעשה, המאבק לעלייה, המאבק לציונות, המאבק להיות זכאים להגיע בני חורין, חופשיים, שהוא בעצם מאבק שנמשך, ואני חושב שדווקא המאבק שלכם, באמת שאתם לא הייתם מוכנים להרים את הדגל הלבן, את דגל הכניעה, אפילו להיכנס לכלא, זה דבר ערכי שאין אפילו, אין מספיק מילים לתאר.
שלמה מולה: השאלה, אחרי חלוף שנים, אחרי שאתם הגשמתם את החלום הציוני, מה המדינה עושה.
שלמה מולה: ובכמה מישורים.
שלמה מולה: אל"ף, במישור האישי, האם המדינה עושה את המאמצים האפשריים כדי להגיע להידברות עם ברית המועצות, שאתם תוכלו לקבל את הפנסיות או שהמדינה, לחילופין, שתיתן בארץ, שהמדינה שלנו, שתיתן את זה, שאין פנסיה עושים את זה, לא עושים את זה.
שלמה מולה: הדבר הנוסף, אני חושב השאלה החינוכית.
שלמה מולה: אני לא משוכנע, מנכ"ל משרד הקליטה היוצא סיפר באמת על התחלה של תוכניות בנושא של החינוך, אבל אני לא בטוח בספרי הלימוד במשרד החינוך, מלמדים מספיק על העלייה מברית המועצות, על המאבק לעלייה, על המסורבים, על האנשים שנכלאו.
שלמה מולה: נכון, רוב הישראלים יודעים על נתן שרנסקי, הוא כסמל, ישב 12 שנה, יולי אדלשטיין חמש שנים ועוד אחרים.
שלמה מולה: אני חושב שהחינוך לאותם ערכים ציוניים, אני, אנחנו נמצאים בנקודה לא פשוטה, איפה הציונות נמצאת, באיזה נקודה הציונות נמצאת בכלל, כי המאבק, אתם נאבקתם, אבל הציונות אפשרה לנו, נתנה לנו את הבית הזה, ולכן השאלה שנשאלו, כל אחד נשאל, האם באמת בספרי הלימוד נלמדים אותם סיפורים של גיבורי העלייה, כן או לא, את הדבר הזה אני משאיר פתוח למה שאנחנו צריכים אולי לשאול את עצמנו, אם יש מספיק, אם מה שעושים זה מספיק או לא מספיק.
ליה שמטוב: הגיע אלינו אורח ממוסקבה, רומן ספקטור.
ליה שמטוב: כשהיה צעיר וסטודנט, למד באוניברסיטה במוסקבה, אבל עסק בפעילות רבה ויש לו מה לספר.
רומן ספקטור: קודם כל, אינני יכול לדבר עברית, אולי אני יכול לדבר אנגלית?
ליה שמטוב: תנסה.
רומן ספקטור: Let me be very brief.
רומן ספקטור: Number one, I am proud to be among you because lots of my very close friends are sitting around this table and in this audience.
רומן ספקטור: Number two, refuseniks is an epic in my life, in my biography and from time to time I consider myself as a refusenik because, you know we were denied to study Hebrew in what used to be the USSR, we were denied to immigrate, we were denied to follow a Jewish way of life and refuseniks changed my mind and to be a part of this really historic and messianic Zionist movement in the Former USSR, I think that the group of refuseniks make a lot of the new consciousness which appear among all the Jewish population in our country.
רומן ספקטור: Number three, they refuseniks were the integral part of the Aliyah movement and the best and bleeding part of it and as a result of this activity at around 1 million new citizens emerged in the Jewish State.
רומן ספקטור: Let me be very practical and number four, they brought around one million new jobs, the best economical indicator is the number of new jobs and we understand very well that many of them are living, let’s say, in not the best conditions.
רומן ספקטור: So I think that the Jewish State could take care of the improvement of the conditions of their lives in order to make Israel the best place to live in for all of them.
רומן ספקטור: I think it is very easy and I am happy to hear from everybody who spoke already in this audience that we should do something for them because Zionism is about doing and from my perspective it is very easy to provide for each of them lifelong state grant to make their conditions better.
רומן ספקטור: I’d like to express my gratitude to all the Members of Parliament who are taking in consideration that we should do something for refuseniks.
רומן ספקטור: Thank you.
ליה שמטוב: תודה רבה לרומן ספקטור.
אלי ולק: שלום, אני מודה גם על כינוס האירוע החשוב הזה וגם על כך שניתנה לי זכות לדבר ולהציג כמה היבטים שעוד לא הושמעו כאן וגם להגיב לדברים שהושמעו כאן.
אלי ולק: התמזל מזלי להיות משני צידי המתרס, אם אפשר להגיד את זה ככה.
אלי ולק: אני הייתי מסורב עלייה 13 שנה, ואחר-כך עם עלייתי ארצה, 18 שנה, השתתפתי בצורה פעילה, יותר או פחות, או אחר-כך מאוד פעילה, במאבק למען חופש עלייה לישראל, לא למען חופש יציאה מברית-המועצות.
אלי ולק: וכאן הושמעו כמה דברים שאני חושב שכדאי שאנחנו נדייק.
אלי ולק: נאמר כאן בין היתר שספק האם סיירות של צה"ל היו מעיזות או אנשים שבסיירת מעזים לעשות מה שעשו מסורבים ואכן היתה סיירת אחת בישראל, שעזרה למסורבים, עודדה אותם, והיא הביאה להם את דבר ישראל ועזרה מישראל.
אלי ולק: ואת זה, אם אפשר לקרוא לזה ככה – הסיירת נתיב.
אלי ולק: אנשי נתיב ישבו בבירות העולם ועודדו צעירים יהודים עם דרכונים זרים להגיע לברית-המועצות ולהביא את דבר ישראל ליהדות, לאותם מסורבים שיושבים כאן ואין כאן אחד שיושב כאן והיה בסירוב, ואחר-כך במעצר, שלא קיבל את העידוד הזה.
אלי ולק: הוזכר כאן מילון של שפירא, שהיה מאוד מוערך בבתים יהודיים וגם בין היתר נאמר שהדפיסו בחוץ לארץ.
אלי ולק: לא בחוץ לארץ הדפיסו אותו, הדפיסו אותו במדינת ישראל ומדינת ישראל, ולשכת הקשר אז השם היותר ידוע מנתיב, לשכת הקשר דאגה שמילון זה, וגם מילונים אחרים, מילון של קרן וערכות ללימוד שפה יגיעו למסורבי העלייה ובכך תמכנו בהם.
אלי ולק: יושבים כאן אנשים באולם, אני רוצה לפחות שלושה, שלא רק למדו עברית בברית המועצות ולא רק לימדו עברית, אלא ארגנו רשת כלל ארצית ללימוד השפה והם יודעים כמה עזרה הגיעה ממדינת ישראל.
אלי ולק: לכן, נכון הוא שמדינת ישראל לא אולי כל-כך ידעה לתגמל את אלה ששנות החיים היפות שלהם עברו בסירוב ואין להם אפשרות כאן להשתכר או לקבל פנסיה הולמת, אבל הנכון הוא גם שישנם כאן אנשים באולם שכשהם עלו מברית המועצות, בסוף שנות ה- 90, יודעים שהוקמה ביוזמת נתיב, הוקמה קרן שמהקרן הזו הם קיבלו עזרה לכיסוי משכנתה וגם לדמי קיום לתקופה מסוימת.
אלי ולק: אז אני חושב שמדינת ישראל, נכון, עושה לא מספיק, אבל בכל זאת כן עשתה דברים.
אלי ולק: ואני גם רוצה להתייחס לעוד כמה דברים שנאמרו כאן.
אלי ולק: כשאנחנו מדברים על חינוך, זה חשוב מאוד, אין מי שיסכים יותר ממני בחשיבות של לא רק חינוך, זה לא חינוך על מסורבים, זה חינוך לתולדות עם ישראל בזמן המודרני.
אלי ולק: רק שלשום דיברתי עם מנהל מרכזייה פדגוגית במשרד החינוך והוא אמר לי – אלי, מה אתה רוצה?
אלי ולק: סך-הכל היסטוריה בכלל יש רק שעתיים בשבוע, אז עם כל זה שיש רק שעתיים בשבוע, אני חושב שכל הנוכחים כאן מסורבי העלייה ואסירי ציון, כמו שפעלנו בברית-המועצות ללא תמורה וללא מחשבות על תמורה, גם כאן אנחנו נצא לבתי-ספר, עם הרצאות, עם סיפורים שלנו, על-מנת שהנוער ייראה.
אלי ולק: כי אני יודע שלמשל להנצחת השואה יש המון אנשים שבאים ומספרים על החוויות שלהם, חוויות קשות.
אלי ולק: אנחנו יכולים לספר על החוויות ההרואיות.
אלי ולק: כי לפני הרבה שנים, מישהו מומחה לחינוך יהודי בארצות-הברית, אמר לי – The Jewish education is built on 3 H – History, Heritage and Heroes.
אלי ולק: אז אני חושב שאם אנחנו נבוא לנוער הישראלי, אנחנו נראה להם של- Heritage and our history have been done by heroes.
אלי ולק: תודה רבה לכם.
ליה שמטוב: יעקב שטרייכר, בבקשה.
יעקב שטרייכר: שלום רבותיי הנכבדים.
יעקב שטרייכר: אני נציג מאוקראינה, מהעיר חרקוב.
יעקב שטרייכר: אנחנו היינו קצת בצד ממוסקבה ולנינגרד מצד פריבלטיקה, איפה פעלנו נתיב וכולם היו כתבים, היו ז'ורנליסטים מכל העולם.
יעקב שטרייכר: היה לנו אחר, קצת מצב אחר.
יעקב שטרייכר: אבל אני רציתי לדבר עכשיו על שלושה שלבים.
יעקב שטרייכר: קודם כל, פה הבדל בין סרבנים פעילים ואחרים.
יעקב שטרייכר: אם שאלו אותי איך פה הרבה הרבה פעמים, איך זה בישראל, אני אמרתי זה לא שאלה.
יעקב שטרייכר: למה?
יעקב שטרייכר: כי אני הייתי סרבן פעיל, אני רציתי ללכת למדינה הזאת.
יעקב שטרייכר: בלי עזרה למישהו, זה רק החלטה שלי היה.
יעקב שטרייכר: או אני אמרתי, אני ראיתי פה כוס חצי מלא, לא חצי ריק, כמו אחרים.
יעקב שטרייכר: זה הבדל בין מסורבים לבין אנשים אחרים.
יעקב שטרייכר: תודה.
ליה שמטוב: מישה שאולי, בבקשה.
מישה שאולי: שלום, תודה על ההזמנה.
מישה שאולי: אני לא מתבייש לדבר על הכסף, כמו שחבריי הבכירים מתביישים.
ליה שמטוב: אתה יותר צעיר.
מישה שאולי: אני לא מתבייש משום שאני לא מועמד לקבל את הכסף הזה, אני עליתי ארצה צעיר, הייתי בן 24 ואחרי סירוב ופעילות של שנה בלבד.
מישה שאולי: לכן אני לא מדבר, לא מתבייש לדבר על הכסף שהם צריכים לקבל.
מישה שאולי: אני מתבייש מזה שמשנת 72, רק לפני שנה, התעוררתי ורק אחרי קריאת מאמר בעיתון, הבנתי באיזה מצב מביש נמצאים אנשים, נמצאים חברים, שבזכותם אני פה, בזכותם ילדיי נולדו פה.
מישה שאולי: וכידוע, הרבה יותר קל להתבייש מלעשות.
מישה שאולי: אבל למרות זאת, אני מתחייב גם לעשות ומה שאני אעשה, מתוך 150 אנשים שלפני חצי שנה נתיב סיפק את הנתונים שלהם והם אנשים מבוגרים ואם האנשים האלה חלילה יתחילו למות, אני מתחייב, להודיע על כך לכל האנשים שמחליטים על הכסף שהם לא קיבלו, יכול להיות שכמה שפחות כסף יצטרכו לשלם, זה יניע את התהליך.
מישה שאולי: תודה רבה.
זאב אלקין: תודה, גברתי יושבת-הראש.
זאב אלקין: אני קודם כל מברך אותך על קיום הישיבה הזאת, כי אמרה כאן אירה דשבסקי ואמרו אחרים, שלצערי הדיון בנושא הזה ועצם העלאתו לסדר היום, הוא לא ברור מאליו או לפחות היה לא ברור מאליו בציבוריות הישראלית וגם יהודית בינלאומית.
זאב אלקין: בכל הנושא הזה, של העלייה מברית המועצות, יש שני נרטיבים שמתחרים האחד בשני והם סותרים, מי הביא בסופו של דבר לפתיחת שערי ברית המועצות.
זאב אלקין: יש את הנרטיב של אלה שפעלו מבחוץ, גם יהודים בארצות-הברית וגם ארגונים ישראליים ויש את הסיפור השני, של אלה שבנסיבות בלתי אפשריות, הרימו את הדגל של העלייה לארץ ישראל ושל הפעילות היהודית ולצערי, ברוב המקרים, ורוב הזמן, הנרטיב הראשון הוא מטבעו גווע.
זאב אלקין: כי אלו שפעלו מבחוץ הם תמיד היו פה, הם תמיד פרסמו את מה שהם עשו ובלי שהיו לכך כוונות זדון, לדעתי, אבל זה הסיפור העיקרי שהוא בדרך-כלל סופר וסיפורי הגבורה של מסורבי העלייה ובוודאי של אסירי ציון, הוא היה מעין איזה שהוא תוספת כזאת, הדובדבן שבקצת, לנרטיב העיקרי.
זאב אלקין: לפעמים זה הגיע עד כדי גיחוך, אני פשוט רוצה להתחלק אתכם בחוויה קשה שאני עברתי.
זאב אלקין: הייתי באיזה שהוא אירוע יהודי גדול בארצות-הברית והיה יחד אתי בנסיבות אחרות, בתוקף תפקידו היום, אחד ממסורבי העלייה הידועים, אלה שהובילו בזמנו את הוראת העברית, ואז באנו לאיזה שהיא הרצאה של אחד מהרבנים האמריקאים שהיה מאוד פעיל בזמנו בקרב יהודי ברית המועצות והוא מאוד סיפר איך הוא נסע וכמה זה היה מסוכן ואיך הוא סיכן את עצמו ומה יכלו לעשות לו אם היו תופשים לו את הספרים וכו' וכו' וכולנו מכירים את הסיפורים ואז הוא הראה תמונה וראיתי שמי שישב לצידי, ככה התמלא לאט לאט זעם וחימה והאדים ואז באיזה שהוא שלב, הוא שלף תמונה ענקית והראה – הנה, תראו, זאת החופה שאני ערכתי בתנאים בלתי אפשריים, מאוד מסוכנים וסיכנתי את עצמי בזה שערכתי את החופה ואז אותו איש, אני לא הורשיתי להגיד את שמו אז אני לא אגיד, הוא פשוט קם מהמקום ויצא בטריקת דלת.
זאב אלקין: ושאלתי אותו אחר-כך מה קרה, הוא אמר – אני מכיר את התמונה הזאת, ביקשו מאתנו לביים את זה, לא היתה חופה, האנשים האלה בחיים לא התחתנו ואמרו לנו שזאת הדרך לגייס את המאבק, אבל הוא אמר, נורא מכעיס אותי שכבר 20 או 30 שנה אחרי, מגייסים את הכסף על משהו שלא היה.
זאב אלקין: אז זו דוגמה אולי קיצונית, אבל היא מראה עד כמה הנרטיבים האלה לפעמים סותרים האחד את השני ומתנגשים.
זאב אלקין: אני חושב שאני מסכים אתך, אלי, שמדינת ישראל עשתה דברים כדי לעזור, גם עשתה דברים בסתר, וגם באיזה שהוא שלב, למרות שלדעתי מאוחר מדי, והיה לזה מאבק וחלק מהאנשים שניהלו את המאבק בסוף באו לנהל את נתיב אחרי שהם ניצחו במאבק, גם עשתה דברים בגלוי, במאבק הזה על העלייה.
זאב אלקין: לא כל מה שמדינת ישראל עשתה בדרך הזאת, היה נכון, בעיני.
זאב אלקין: זה לא, היו שם טעויות, אבל שוב, אני חושב שדווקא אלה שהובילו את המאבק כדי שמדינת ישראל תפעל בכל הכוח וגם לא תחשוש מכל מיני איומים, הם בסוף גם אלה שבאו לנתיב ועשו את המלאכה, רק זה לקח זמן עד שהקו שלהם ניצח ושכנע את הקברניטים של הפוליטיקה הישראלית.
זאב אלקין: עדיין, עיקר המאמץ ועיקר הסיכון ועיקר התרומה גם בעיני, עם כל החשיבות של כל מי שסייע, היה שלאנשים שיושבים באולם הזה ושל רבים שלא יושבים כאן, גרים היום במדינת ישראל, אגב, לא כולם לצערי, לא כל מסורבי העלייה היום במדינת ישראל וחלק מזה, זה שוב האשמה של המדינה, שלא תמיד ידעה לקלוט אותם נכון.
זאב אלקין: לכן, המאבק הזה, על הסיפור האמיתי ועל התרומה של מסורבי העלייה ואסירי ציון ושל התנועה היהודית בברית המועצות לכל ההתעוררות היהודית בברית המועצות ושבירת השערים הוא מאבק בעיני מאוד מאוד חשוב, והוא לא הסתיים במדינת ישראל, לא הסתיים בספרי לימוד.
זאב אלקין: דיבר כאן מנכ"ל משרד הקליטה על דברים חשובים שמשרד הקליטה עושה, אבל כמובן הציפייה היא שמשרד החינוך יעשה את זה בדרך הראשית ולא בדלת הצדדים של התוכניות של משרד הקליטה והפרק הזה בתולדות ההיסטוריה של התפוצה היהודית בעת הזאת, הוא עדיין לא נכתב כמו שצריך ובכל המובנים.
זאב אלקין: הנה, יושב כאן ידידי ד"ר מיכאל בייזר שעוסק בזה אקדמית, והוא יודע יותר טוב ממני עד כמה לא פשוט לקדם את הנושאים אז זה גם למחקר האקדמי, זה תמיד אי-שם בקרן זווית וזה מאוד לא נכון.
זאב אלקין: הנושאים האלה צריכים להיות במרכז, גם של המחקר וגם של הסיפור החינוכי.
זאב אלקין: זה היבט אחד ויש כאן הרבה עוד מה לעשות.
זאב אלקין: עושים דברים היום, יש שינוי באווירה, אבל זה לא עובר פשוט ועדיין את מה שסיפרתם, מה שסיפרת, מה שאומרים בבית-הספר באוקראינה, תשובה דומה ברוח קצת אחרת, אבל אפשר לשמוע גם לא רק מתיכוניסטים ישראליים אלא אפילו מאנשי אגף התקציבים, מה ההבדל בין מסורב עלייה לאסירי ציון, גם זה לוקח זמן להבין, לפעמים.
זאב אלקין: יש פה מאבק גדול שבוודאי הישיבה הזאת זה עוד תרומה לכיוון הזה.
זאב אלקין: הנקודה השנייה ואני חושב שצדקת לחלוטין, היא הנקודה החומרית.
זאב אלקין: אסור להתבייש לדבר על זה, זה חובתה של המדינה מול האנשים האלה ולו המעט שהיא יכולה לעשות ולו באיחור, כי היא היתה צריכה לעשות את זה בעיני מייד כשהם הגיעו ולהיערך לכך.
זאב אלקין: שוב, זה לא קל להסביר את זה, כי כפי שאמרתי, לא כולם במקום שמחלקים את הכסף אפילו מבינים על מה מדובר כאן ומייד חושבים על השלכות רוחב לכאן והשלכות אורך לשם, ואיך ניתן לבודד את האנשים ומה הקריטריונים, ואז מגיעים לדברים מגוחכים, כמו שהדוגמה הזאת שתביא אישור כמה שעות לימדת במחתרת, תגידי עוד תודה רבה שלא ביקשו ממך חתום את זה על-ידי מנכ"ל הארגון והחשב.
זאב אלקין: אבל אלה הדברים הלא פשוטים של הבירוקרטיה הישראלית, שצריך לעבור אותם.
זאב אלקין: יש עכשיו מאבק.
זאב אלקין: באופן פרדוכסאלי, בדרך-כלל אנשים שמנהלים את המאבק הזה, גם במשרד הקליטה וגם בנתיב, הם בסוף הופכים למותקפים, זה הבעיה שכשאתה עומד בעמדה, כשאתה נלחם מול זה שצריך לתת את הכסף, אבל בסוף כשאתה מגיע לאנשים ואני לא מקנא כאן לא בנעמי ולא בדימה, אז מהם נדרשת התשובה ואני יודע מה זה לעבור את אגף התקציבים ולנסות להביא להחלטה מסודרת.
זאב אלקין: אני יודע שהם פועלים בכל הכוח, כמובן את כל עזרתי, אמרתי גם לדימה, הוא יודע את זה ונעמי יודעת, כל העזרה שהם יצטרכו מכאן וכל הלחץ בוודאי יש להם את זה, ואני מאוד מאוד מקווה שהסוגיה הזאת סוף סוף תגיע לסיום הראוי וכמה שיותר מהר, כי אתה צודק לגבי הזמן, זה, אני מאוד מקווה שלא נצטרך להגיע להודעות האלה, אבל השעון מתקתק והזמן עובר.
זאב אלקין: אני יודע שאתם מאוד מנסים, אני רק, אני מחזק את ידיכם ואנחנו לרשותכם, אם צריך גם לדפוק על השולחן, אז אנחנו כאן ולא יהיו כאן לא קואליציות ולא אופוזיציות ויש תמיכה מקיר לקיר לנושא הזה.
זאב אלקין: ואני מאוד מקווה שגם כאן, כמו שיש שינויים עכשיו בסיפור של הנרטיב, גם כאן יגיע השינוי כי כבר הגיע הזמן שזה יקרה.
זאב אלקין: ושוב, תודה רבה לכם, לכל מי שיושב כאן באולם, מדינת ישראל והעם היהודי חייבים לכם תודה ענקית על כל מה שעשיתם.
ליה שמטוב: חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי, בבקשה.
אנסטסיה מיכאלי: תודה רבה ליושבת-הראש על קיום של הדיון הזה.
אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שהדיון הזה מאוד מאוד חשוב.
אנסטסיה מיכאלי: עובדה שכאן יש לכם הזדמנות לראות חברי כנסת מכל הסיעות, ממפלגת ש"ס, חברי אברהם מיכאלי, שגם יש לנו אותו שם משפחה, שעלה מגרוזיה, אני מסן פטרסבורג, חבר הכנסת שלמה מולה ממפלגת קדימה, שהגיע ועלה מאתיופיה, וגם אנחנו עם ליה בעצם מייצגות את מפלגת ישראל ביתנו, חבר הכנסת זאב אלקין יושב-ראש הקואליציה, וכאן עוד יותר מפתיע אותי שיש אנשים שהם גם דיברו באנגלית.
אנסטסיה מיכאלי: אני חושבת שזה בוועדה הזו, במיוחד במקום שהוא מצולם ויש שידור ישיר בערוץ 99, להרבה מאוד צופים היתה הזדמנות לראות בן-אדם שהוא בעצם מייצג, רון ספקטור, אני בדיוק מדברת עליך עכשיו, I just said that it was the only opportunity I think, for the first time, here, when you had Channel 99 that many people watched this committee so we saw that you spoke English, I think it is for the first time in this place, so it is great that you are here and thanks for your speech and I am sure that there were many people that didn’t understand English but anyway, for us it is a very honorable moment that you are here and all of you are here.
אנסטסיה מיכאלי: Thank you.
אנסטסיה מיכאלי: …