GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שלמה מולה: אני שואל האם יש למשרד הקליטה תוכנית ממוקדת להעצמת גברים?
ברהן מלדה: יש.
ברהן מלדה: דיברתי קודם על קבוצות גברים.
ברהן מלדה: במרכזים למניעת אלימות ברשויות השונות יש אפשרות להקים קבוצות טיפוליוות וקבוצות מניעתיות, אבל הגברים לא מגיעים.
ברהן מלדה: מהסיבות שאמרתי קודם.
שלמה מולה: רק בגלל בעיית העבודה.
ברהן מלדה: לא. ישנה גם בעיה של מודעות.
ברהן מלדה: אנחנו עושים קמפיינים, הצגות וכו'.
ציפי חוטובלי: האם הקמפיינים האלה הם קמפיינים שמשרד הרווחה מוביל?
ציפי חוטובלי: אם כן, איפה אתם מתמקדים, מה תוכן הקמפיין.
דפנה מושיוב: משרד הקליטה הוא המשרד המוביל.
דפנה מושיוב: שותפים לו מספר משרדי ממשלה, ביניהם גם משרד הרווחה.
דפנה מושיוב: לשאלתך, חה"כ המולה, הרבה פעמים תלוי מי העובד הסוציאלי במרכזים למניעת אלימות.
דפנה מושיוב: ישנה עובדת סוציאלית המצליחה בצורה מדהימה להביא גברים לקבוצות.
דפנה מושיוב: הן פועלות בצורה מאוד אפקטיבית.
דני דנון: כמה עובדים סוציאליים יוצאי העדה יש בסך הכל במשרד?
דפנה מושיוב: במרכזים ישנם 10 תקנים במרכזים למניעת אלימות.
ציפי חוטובלי: בכל הארץ?
דני דנון: כמה עובדים יוצאי העדה יש במשרד הרווחה בסך הכל?
ציפי חוטובלי: יש לי את הנתון, אבל הוא לא איתי.
ציפי חוטובלי: אני לא הכנתי את זה.
שלמה מולה: האם את יכולה להגיד בערך?
דפנה מושיוב: כמעט 200 עובדים בכל המחלקות.
ברהן מלדה: ב-18 מרכזים לטיפול למניעת אלימות יש 24 עובדים.
ברהן מלדה: כאשר יש רבע משרה לעובד הוא לא יכול להספיק גם לטפל וגם למנוע.
ברהן מלדה: כדי לצמצם ולמגר את התופעה, צריך לא רק את הטיפול אלא גם את המרכיב המניעתי ביתר שאת.
ציפי חוטובלי: למה אתה מתכוון?
ברהן מלדה: להסברה בשכונות.
ברהן מלדה: העובדים הסוציאליים יושבים במרכזים, והם לא יכולים להגיע לכל שכונה ושכונה ולעשות הסברה מניעתית.
ברהן מלדה: הם צריכים כוח אדם נוסף – אנשים מיומנים בהעברת מסרים.
ברהן מלדה: לזה דרוש כוח אדם ומשאבים.
ציפי חוטובלי: האם אתה מדבר על מתנ"סים?
ציפי חוטובלי: איפה אפשר למצוא את האנשים?
ציפי חוטובלי: אם אתה מזמין אותם במודעות,  איפה אפשר לרכז אותם?
בהרן מלדה: כיום משרד הקליטה מפעיל 22 מוקדים ברחבי הארץ, עם ריכוזים גבוהים.
בהרן מלדה: אנחנו עובדים ביחד ויודעים לעשות את העבודה.
בהרן מלדה: למרות המשאבים שאנחנו משקיעים – משרד הקליטה משקיע 2,500,000 שקלים בכל שנה בנושא טיפול בעולים, למרות שלא הכל הולך לעולי אתיופיה.
שלמה מולה: לנושאי אלימות?
ברהן מלדה: ישנם קמפיינים ברדיו ובטלוויזיה בסכומים שהם בין 2,500,000 ל-3,000,000 שקלים.
דני דנון: דפנה, אני מבקש להעביר נתונים לוועדה, בנוגע למספר העובדים, באיזה תקן הם נמצאים, באיזה תפקיד והיקף המשרה.
מרינה סולודקין: אני רוצה לדעת, כמה משקיע משרד הרווחה בנושא.
מרינה סולודקין: יש משרד הקליטה ויש משרד הרווחה.
מרינה סולודקין: חשוב שיהיה שיתוף פעולה.
דפנה מושיוב: בנוגע לסכום המדויק, אפשר להסתכל בספר התקציב של משרד הרווחה.
דפנה מושיוב: הוא איננו מחולק לפי ארצות מוצא.
דפנה מושיוב: אם יש תעריף ומגיעה אישיה, אז זה לא משנה מאיזה ארץ היא מגיעה.
דפנה מושיוב: היא מטופלת במרכז למניעת אלימות.
מרינה סולודקין: אולי זה לא נכון.
מרינה סולודקין: אולי הכסף צריך להיות עם שם?
דפנה מושיוב: זה כבר לא לשיקול דעתי.
דני דנון: אני רוצה לשמוע גם נציגים שהם לא נציגי הארגונים.
דני דנון: לפני שבועיים סיירנו ברמת אליהו בראשון לציון.
דני דנון: נכנסנו לבתים, ודיברנו עם יוצאי העדה בעקבות מקרי האלימות בשכונה.
דני דנון: ההתרשמות שלי, שהם לא מגיעים למרכזים האלה.
דני דנון: אנשים נמצאים בתוך העולם שלהם.
דני דנון: יש לחץ כלכלי, לחץ חברתי, לחץ פסיכולוגי, ויש מקרים שמתפרצים.
דני דנון: השאלה היא, איך אפשר להביא את אותם אנשים לרמת מודעות, לרמת שיחה.
דני דנון: ההתרשמות שלי היא שעם כל ההשקעה – ויש השקעה תקציבית - לא מגיעים אנשים למתנ"סים ולמרכזי הקליטה.
דני דנון: השאלה היא, האם יש לכם רעיונות, מה אנחנו כממסד יכולים לעשות.
זיוה מקונן-דגו: מהנתונים שיש לנו, בשנת 2006 נרצחו 9 נשות אתיופיה.
זיוה מקונן-דגו: מתוך ה-9 האלה 8 עלו משנת 2006 ומעלה.
זיוה מקונן-דגו: זה אומר שיש אוכלוסייה ממוקדת שנמצאת בסיכון.
זיוה מקונן-דגו: גם משרד הקליטה וגם משרד הרווחה יכולים להצביע ולטפל באוכלוסייה הממוקדת הזו.
זיוה מקונן-דגו: אנחנו יודעים שיש משבר הגירה, ומשברי הגירה מתבטאים בכל מיני תחומים.
זיוה מקונן-דגו: אם בשנות ה-90 היינו עדים למקרי התאבדות מאוד ענפים בקרב הקהילה, היום אנו עדים שזו התופעה הנוספת שיש.
זיוה מקונן-דגו: אם משרד הרווחה ומשרד הקליטה באים ומצביעים מה צריך לעשות ולא מנגישים את השירות, אנחנו בבעיה.
זיוה מקונן-דגו: אם אנחנו מחכים שהאנשים האלה יבואו לטיפול במרכזי השירות, אנחנו בבעיה.
זיוה מקונן-דגו: אנחנו יודעים שהגברים לא צורכים את השירותים האלה.
זיוה מקונן-דגו: מי שצריך לעשות עבודה משמעותית, להיכנס לאותן משפחות ולטפל בצורה אינטנסיבית אלה אותם המשרדים הנותנים את השירותים האלה.
דני דנון: אני מרגיש שהמשרדים מתקצבים, יש מרכז בכל מקום, יש רכזים, אבל קהל היעד לא מגיע.
דני דנון: הצרכן לא מגיע.
זיוה מקונן-דגו: כאשר משרד הקליטה בא ואומר: "לשעות העבודה שלנו זה לא מתאים", זה מאוד מטריד אותי.
זיוה מקונן-דגו: אם האנשים האלה עובדים משעה 08:00 עד 16:00 והולכים הביתה, אז אנחנו בבעיה.
דני דנון: באיזה שעות פתוחים מרכזי הקליטה העירוניים?
ברוך שמעון: מוקדי הקליטה פתוחים מהבוקר ועד שעות אחר הצהרים המאוחרות.
ציפי חוטובלי: מה זה אומר?
ציפי חוטובלי: 15:00-16:00?
ברוך שמעון: גם ב-18:00 וגם ב-20:00.
זיוה מקונן-דגו: במוקדי הקליטה אין עובדים סוציאליים, שיושבים ומטפלים באנשים.
זיוה מקונן-דגו: זה שיש מוקדי קליטה, זה לא אומר שפתרנו את הבעיה.
ציפי חוטובלי: מי יושבים במוקדי הקליטה?
זיוה מקונן-דגו: מנהל מוקדי הקליטה נמצא פה.
זיוה מקונן-דגו: תשאלו אותו.
זיוה מקונן-דגו: עובדים סוציאליים לא יושבים שם ומטפלים באותם האנשים הנמצאים בסיכון.
זיוה מקונן-דגו: חמור מזה, עובדים סוציאליים מקבלים דיווח.
זיוה מקונן-דגו: כאשר עובדים סוציאלית מקבלת דיווח, היא מבקשת מאותה מתלוננת ללכת ולדווח למשטרה.
זיוה מקונן-דגו: אם היו לאישה הזו את הכוחות ללכת ולהתלונן, היא היתה עושה את זה.
זיוה מקונן-דגו: לא יכול להיות שעובדת סוציאלית מקבלת פנייה, ואומרת שאין לה מה לעשות עם זה.
ציפי חוטובלי: זאת בעיה הקיימת בכל המגזרים.
זיוה מקונן-דגו: בהחלט.
זיוה מקונן-דגו: היום אנחנו דנים ביוצאי אתיופיה, אבל יש תופעת אלימות מאוד קשה במדינה.
זיוה מקונן-דגו: זה שהמדינה לא מתייחסת לזה כמקרה חירום, זו בהחלט בעיה.
ציפי חוטובלי: יש גם מרכזים למניעת אלימות.
ציפי חוטובלי: האם הם נגישים לציבור?
ציפי חוטובלי: מהן שעות הפתיחה של המרכזים למניעת אלימות?
ברהן מלדה: יש מרכזים שפועלים גם בשעות 20:00-21:00.
דפנה מושיוב: בשעות הערב.
ברהן מלדה: במרכזים אפשר להקים קבוצות טיפוליות ולא מניעתיות.
שלמה מולה: אתם מתמקדים במוקדים שלכם, אבל אתם לא פרושים בכל הארץ.
שלמה מולה: אתם ממוקדים ב-20 יישובים בלבד.
שלמה מולה: עולי אתיופיה נמצאים ב-60 יישובים.
שלמה מולה: אתם נותנים את השירות לכמעט שליש ולא לכולם.
שלמה מולה: קודם כל צריך להגיד את העובדות כמו שהן.
שלמה מולה: האם יש לך מוקד בכפר יונה?
שלמה מולה: אני יכול לשאול אותך אם יש לך מוקד קליטה בפרדס חנה.
שלמה מולה: אני לא בטוח.
שלמה מולה: יש לך בחדרה.
ברהן מלדה: דווקא בפרדס חנה יש.
שלמה מולה: האם יש לכם מוקד קליטה ביוקנעם?
שלמה מולה: אין לכם.
שלמה מולה: אני מציע לכם לא למקד את הדיון על מה שאתם עושים באמצעות המוקד.
שלמה מולה: זה לא רלוונטי.
ציפי חוטובלי: זיווה היתה באמצע הדברים.
זיוה מקונן-דגו: כאשר אנחנו מדברים על אוכלוסייה שנקלטת קרוב ל-30 שנה, משרד הרווחה צריך ללמוד איך לגשת לקהילה הזו ולתת לה את המענים והצרכים שלה.
זיוה מקונן-דגו: ברווחה באים ואומרים עכשיו, שמי שאחראי הוא משרד הקליטה.
זיוה מקונן-דגו: משרד הקליטה לא אמור להיות הגוף שמטפל ביוצאי אתיופיה לנצח.
זיוה מקונן-דגו: משרד הרווחה הוא המשרד לשירותים החברתיים, והוא צריך לקחת את הנושא הזה ולטפל.
ציפי חוטובלי: למרות שיש נקודה שאת דיברת עליה, שיש אוכלוסיית מיקוד של עולים חדשים יחסית.
ציפי חוטובלי: האם הם מרוכזים ביישובים מסוימים?
ציפי חוטובלי: האם צריך שם להעצים את המרכזים למניעת אלימות, ושם לעבוד באופן יותר אינטנסיבי?
זיוה מקונן-דגו: אני חושבת, שכל עובד סוציאלי יודע מה זה ריצ'ינג אווט, מה זה לצאת לשטח ולאתר את אותן המשפחות.
זיוה מקונן-דגו: אגב, המשפחות האלה מדברות עם העובדים הסוציאליים ועם העובדים האחרים כאשר הן בסיכון.
זיוה מקונן-דגו: צריך לאתר את הנשים האלה והגברים האלה, ואם יש צורך, יש לקחת אותם בכוח לטיפול.
זיוה מקונן-דגו: לא יכול להיות שאחרי רצח אנחנו מתעוררים.
ציפי חוטובלי: איך אפשר לקחת אנשים בכוח לטיפול?
זיוה מקונן-דגו: האישה מתלוננת במשטרה, אחרי יומיים היא באה ומבטלת את התיק, ואז המשטרה באה ואומרת: "אם האישה סגרה את התיק אין מה לעשות".
זיוה מקונן-דגו: צריכה להיות פה עבודה אחרת.
זיוה מקונן-דגו: זה לא משנה אם מדובר בערביות בגלל כבוד המשפחה, או נשים אחרות.
דני דנון: האם העובדות הסוציאליות מתלוננות בעצמן?
זיוה מקונן-דגו: העובדות הסוציאליות מתלוננות על כך שאין להן כלים במקרים בהם האישה לא מגישה תלונה בעצמה.
ורד סוויד: אי אפשר להגיש תלונה בשם אדם אחר, אלא רק על קטין.
דני דנון: אני חושב שיש מקרים של חסרי ישע, ששם יש חובה לעובד הסוציאלי להגיש תלונה.
זיוה מקונן-דגו: אישה לא נקראת חסרת ישע.
ציפי חוטובלי: אני הגשתי בקשה לתיקון העניין הזה.
שלמה מולה: אני רוצה לומר, שתופעת רצח לא היתה מעולם באתיופיה.
שלמה מולה: החברים שיושבים כאן יכולים להעיד.
שלמה מולה: אני הגעתי לארץ בגיל 16.5, כאשר בחיי שמעתי בשכונה שלנו, באזור שבו אני גרתי, על רצח פעם אחת בלבד.
שלמה מולה: כלומר, תופעה של רצח היא תופעה מאוד מטרידה.
שלמה מולה: כל הנרצחות, ז"ל, כולן התלוננו במשטרה.
שלמה מולה: יגיד לי אחד שלא התלוננה אחת.
שלמה מולה: במקרה שהיה בפתח תקווה, המתלוננת התלוננה במשטרה, השוטר אמר לה: "תלכי", והרוצח חיכה לה במדרגות.
עודד מזרחי: זה לא מדויק.
שלמה מולה: אני יודע שאתה רוצה להגן על המשטרה.
שלמה מולה: זה בסדר גמור, זה תפקידך, אבל אני יודע מה אני אומר.
דני דנון: גם לי זה לא נשמע מבחינת העובדות.
דני דנון: האם כולן היו במשטרה?
שלמה מולה: חלקן היו במשטרה, חלקן היו אצל עובד סוציאלי, חלקן היו כבר במקלט לנשים מוכות.
שלמה מולה: כלומר, אי אפשר לבוא ולהגיד שהכתובת לא היתה על הקיר.
שלמה מולה: לזה אני מתכוון.
שלמה מולה: מבחינתי, ברגע שהמשטרה ידעה, הרשויות ידעו, היה צו הרחקה, עובדת סוציאלית בשירותי הרווחה ידעה, מישהו ממוקד הקליטה ידע, מישהו מהרשויות ידע ובסופו של דבר אישה נרצחה, זו תופעה שאי אפשר להשלים איתה.
שלמה מולה: בנוסף, אפשר לדבר מפה ועד להודעה חדשה על התופעות, אבל צריך לדבר על פתרונות.
שלמה מולה: אני חושב, שהפתרונות נמצאים בידי אנשי המקצוע.
שלמה מולה: אני חושב, שלא מסתייעים מספיק באנשי מקצוע יוצאי אתיופיה.
שלמה מולה: לא נותנים להם את האפשרות לבנות תוכנית תואמת תרבות.
שלמה מולה: צריך שיינתן הכלי הזה, ושתהיינה תוכניות מודולאריות.
שלמה מולה: מה שמתאים לאלה שהגיעו בשנת 1984 לא מתאים לעולות שנמצאות היום במרכז קליטה.
שלמה מולה: צריך לבנות תוכניות, שמתאימות לסוג האוכלוסייה, לשנת הוותק, למאפיינים של העלייה.
שלמה מולה: אפשר לדבר על המאפיינים של העלייה הזאת.
שלמה מולה: אלה מאפיינים של הגירה.
שלמה מולה: יש הרבה מאוד געגועים.
שלמה מולה: המדינה לא השכילה לאחד את המשפחות.
שלמה מולה: חלק עוד נמצאים באתיופיה.
שלמה מולה: יש מצוקה כלכלית ויש אי וודאות.
שלמה מולה: זה יוצר הרבה מאוד קשיים.
שלמה מולה: אם מדברים על האוכלוסייה החדשה, מדובר באוכלוסייה שחלקה עוברת תהליך של גיור.
שלמה מולה: כלומר, יש לחץ עצום מאוד על האוכלוסייה הזאת.
שלמה מולה: עם זאת, אפשר לטפל בה.
שלמה מולה: הם נמצאים במוקדים מאוד ממוקדים.
שלמה מולה: אני רוצה לשמוע ממירה, מה הם עושים בסוכנות.
שלמה מולה: כאשר אני הייתי שם דיברו על פעילויות בתוך מרכז הקליטה, על העצמת גברים והעצמת נשים.
מרינה סולודקין: גם הג'וינט.
שלמה מולה: רבותיי, אם הרשויות לא ייצרו מקלט לגברים ולא יתנו להם מחסה – כך שכל גבר שמוצא נגדו צו הרחקה לא ירגיש שיש לו לאן ללכת, הגבר הזה הוא פצצה מתקתקת.
שלמה מולה: היו כאן דיונים לייצר מגורים זמניים, דירות כאלה.
שלמה מולה: לא מספיק להגיד: שגר ולך, לך תתגורר.
שלמה מולה: צריך שמישהו ילווה את אותו הגבר בצורה נאותה.
שלמה מולה: אני נתקל בהרבה מאוד גברים מתוסכלים.
שלמה מולה: אני יכול להראות לכם את ערימת המכתבים שאני מקבל: "הוציאו אותי מהבית, אני התגרשתי, אין לי לאן ללכת, אני ברחוב, אולי תעזור לי מול משרד השיכון, ויתרתי על הבית שלי".
שלמה מולה: אני רואה את התסכול.
שלמה מולה: לא צריך לדבר רק על מקלט לנשים מוכות.
שלמה מולה: צריך לייצר מקלט לגברים מכים.
שלמה מולה: בנוסף, אני רוצה לדבר על ארגוני נשים שאינם דווקא של יוצאי אתיופיה.
שלמה מולה: אנחנו ביקרנו באחד המקלטים בתל אביב, שהיתה שם אפשרות  של קו חם, אבל הפסיקו את התקציב.
שלמה מולה: בהתחלה פרסמו את זה ברדיו, והיתה מישהי שענתה באמהרית.
שלמה מולה: אנחנו ביקשנו, שמי שתענה באמהרית תהיה מיומנת, או גבר מיומן ומקצועי, אבל בסופו של דבר סגרו את זה.
שלמה מולה: אם אישה תדע שיש לה מקום להתקשר אליו, כאשר בצד השני יהיה מישהו שידבר איתה באמהרית ויוכל להפנות אותה בצורה דיסקרטית, זה אולי יעבוד.
שלמה מולה: היה דבר כזה, אבל עכשיו זה לא עובד.
ציפי חוטובלי: אני כבר רוצה להגיד, שאנחנו צריכים להפנות דרישת מינימום, שבכל אחד מהמוקדים האלה יהיה קו באמהרית, שנשים תוכלנה להתקשר ולקבל מענה טלפוני.
ציפי חוטובלי: הדבר הראשון שאישה עושה כאשר היא מרגישה מצוקה זה להתקשר.
ציפי חוטובלי: אני רוצה לקבל תשובה, האם זה אפשרי באופן מעשי ליישם את זה.
אנסטסיה מיכאלי: ובאמהרית.
אנסטסיה מיכאלי: רוב הנשים לא מדברות בשפה העברית.
אנסטסיה מיכאלי: אין להן אפשרות לצאת מהבית, וחלק פוחדות לדבר.
אנסטסיה מיכאלי: לא רק שידברו איתן באמהרית, אלא שאישה תדבר איתן באמהרית.
אנסטסיה מיכאלי: בנוסף, להביא מהלך הסברתי של משטרת ישראל, כדי שאנשים יידעו שקיים כזה מוקד.
שלמה מולה: אני רוצה להגיד לחברים ממוקדי הקליטה ולדפני, אני חושב שלבוא ולהגיד שיש פעילויות וסדנאות אבל הגברים לא מגיעים, זו תעודת עניות לאנשי המקצוע.
שלמה מולה: לא יעלה על הדעת שיהיו לכם תקציבים ואפשרות לקיים סדנאות, ואתם תבואו ותגידו שהם לא באים.
שלמה מולה: אני לא חושב, שכל גבר יוצא אתיופיה הוא פוטנציאל לסדנה, אבל אם תעשו רצ'ינג אווט, הסברה נכונה ותביאו אנשי מקצוע כמו שצריך, זה יעבוד.
שלמה מולה: אני העברתי הרבה סדנאות במכון יוספטל בנושא של משכנתאות ותוכניות של הכשרה מקצועית.
שלמה מולה: פעם אמרו: "לא רוצים לעבור הכשרה מקצועית", והיום יש ביקוש של גברים שרוצים לבוא ולהשתתף בסדנאות האלה.
שלמה מולה: זה לא לעניין לבוא ולהגיד: "אנחנו רוצים לעשות סדנאות, אבל הגברים לא מגיעים".
שלמה מולה: זו לא תשובה מקצועית.
מרינה סולודקין: זה קל מאוד.
שלמה מולה: תעשו חשיבה נכונה ויצירתית.
שלמה מולה: זה עניין של אנשי מקצוע.
שלמה מולה: תשבו ותעשו את זה.
דני דנון: רפ"ק עודד רוצה להגיב על הדברים.
עודד מזרחי: בשנה שעברה מתוך 8 מקרי רצח באחד היתה תלונה קודמת.
עודד מזרחי: אני מדבר על 8 מקרי רצח לא רק של אתיופים, אלא של כלל נשים שנרצחו.
עודד מזרחי: במקרה הרצח האחרון שהיה בראשון לציון לא היתה שום תלונה.
עודד מזרחי: הגברת לא ניגשה לרווחה.
שלמה מולה: מה אתה אומר על המקרה בפתח תקווה?
עודד מזרחי: בפתח תקווה האישה הגיעה תחנה, וביקשו ממנה להמתין לניידת.
עודד מזרחי: היא לא היתה בגדר מעוכבת, והיא הלכה.
שלמה מולה: האם זה נורמאלי לא להגיד לגברת שהולכת לחכות?
עודד מזרחי: ניידת סיור היתה בדרך לתחנה על מנת להגיש לה עזרה.
עודד מזרחי: לגבי ההצעה של חברת הכנסת להקים מרכזים למענה באמהרית במשטרה – אני יכול לומר, שיש לנו חוקרים דוברי אמהרית כמעט בכל תחנת משטרה בארץ.
שלמה מולה: כמה יש לכם?
עודד מזרחי: אין לי מספר מדויק.
זיוה מקונן-דגו: גם נשים?
קריאה: אין אישה אתיופית במשטרה.
קריאה: חד משמעית.
עודד מזרחי: אין לי נתונים מדויקים.
דני דנון: אני אשמח לקבל נתונים מדויקים.
עודד מזרחי: ישנה הפרדה.
עודד מזרחי: אנחנו מדברים פה על רצח בנושאי אלימות בין בני זוג.
עודד מזרחי: בתחום אלימות בין בני זוג אין חובה שחוקרת תשב מול אותה מתלוננת.
שלמה מולה: אתה נותן את התשובה.
שלמה מולה: אם אתה רוצה למנוע רצח, אל תושיב אותה מול גבר חוקר.
שלמה מולה: זה לא פתרון.
שלמה מולה: אתה לא תגיע איתה לשום פתרון.
שלמה מולה: היא לא תהיה מוכנה לדבר.
שלמה מולה: אני לא מבקש שלא לעשות את זה לעולים שהגיעו ב-1979.
שלמה מולה: אם אתה מושיב אותה מול חוקר סמכותי עם מדים ודרגות, היא לא תדבר.
שלמה מולה: אנחנו לא נגדך.
שלמה מולה: אנחנו נותנים לך עצות.
שלמה מולה: קח את העצות האלה, תשבו עם טובי החוקרים ותחשבו מה לעשות.
ציפי חוטובלי: אם אין היום במשטרה חוקרות מן העדה האתיופית חייבים לייצר מסלול הכשרה מיוחד לנושא הזה.
מאירה בסוק: זה לא רק לגבי אתיופיות, אלא לגבי כלל הנשים שנרצחות.
עודד מזרחי: לגבי השפה האמהרית או כל יתר השפות – יש חוק זכויות נפגעי עבירה, שאומר שבכל תחנת משטרה יהיו קיימים טפסים לנפגעי עבירה במספר שפות, גם באמהרית.
שלמה מולה: הן לא יודעות לקרוא עברית או אמהרית.
שלמה מולה: מה תעשה האישה?
שלמה מולה: תיקח את הטופס ותבקש מהבן שלה לתרגם לה?
שלמה מולה: הבן הזה ילך לספר לבעל שלה, שהיא הביאה טופס ומדווחת נגדו.
עודד מזרחי: בטפסים האלה מפורטים מספרי הטלפון של כלל ארגוני הסיוע ברחבי הארץ.
עודד מזרחי: לא כל אדם, גם אדם מן היישוב ולא רק אדם חדש, יודע לאן לפנות בשעת משבר, בשעה שיש לו נזק או איזו עבירה נעברה נגדו.
עודד מזרחי: לכן, יש רשימה בכלל השפות, ב-5 שפות.
עודד מזרחי: לאחרונה, הוצאנו אותה גם בכתב ברייל.
עודד מזרחי: גם טפסים, פלקטים שנמצאים בתחנות, מופיעים גם באמהרית, על מנת שגם מי שאינו יודע לקרוא עברית יוכל להשתמש ולהסתייע בכך.
ציפי חוטובלי: כל ישראלי יודע, שכאשר יש לו מצוקה הוא מחייג 100, והוא יודע שיענה לו בקו השני אדם שיקבל את התלונה שלו.
ציפי חוטובלי: עבור אדם המגיע מרקע אחר, שאינו דובר את השפה העברית, המספר 100 אינו מספר נגיש.
ציפי חוטובלי: היכולת שלו להתקשר ולהתלונן זה לא דבר נגיש.
ציפי חוטובלי: אתה מדבר איתי על טופסולוגיה, כאשר רוב הסיכויים שהאנשים האלה לא יגיעו לתחנות המשטרה, אבל טלפון יש להם בבית.
ציפי חוטובלי: צריך לחשוב, איך אנחנו פותחים פה אפיקי התקשרות שהם נגישים, כמו שלכלל הציבור יש מענה במשטרה.
שלמה מולה: בתקופה של דני גימשי היה לכם מושג של "שיטור קהילתי".
שלמה מולה: בשיטור הקהילתי היה אלמנט של טיפול קהילתי.
שלמה מולה: השאלה היא, האם זה קיים, האם זה מתפתח או שזה עצר באיזושהי נקודה.
מרינה סולודקין: זה גוסס.
שלמה מולה: אם אתה שואל אותי,  בתפיסה של השיטור הקהילתי היה אלמנט חיובי.
שלמה מולה: אולי תחשבו על זה.
מיכל רזין: בעולם החרדי זה מתפתח כל הזמן.
שלמה מולה: השיטור הקהילתי הוא יותר לבבי.
שלמה מולה: זה לא רק חקירות.
שלמה מולה: יש בו גם אלמנט של מניעה ופעילויות.
עודד מזרחי: השיטור הקהילתי קיים היום.
עודד מזרחי: הוא מפותח מאוד.
עודד מזרחי: לגבי מענה ומה הם עושים שם – אני אפנה אתכם לאגף המתאים על מנת שתקבלו מענה.
דני דנון: חה"כ מרינה סולודקין, בבקשה.
מרינה סולודקין: אני מודה לשני יושבי הראש, על כך שאנחנו מקיימים את הישיבה היום.
מרינה סולודקין: בישיבה הקודמת אנחנו שמענו על המגיפה וגל הרציחות בשתי קהילות: אתיופים וערבים.
מרינה סולודקין: כאן בוועדת הקליטה אנחנו עוסקים היום ברציחת נשים אתיופיות.
מרינה סולודקין: אנחנו רואים שזה פי 10 מהאחוז של האוכלוסייה הכללית.
מרינה סולודקין: אני הייתי פעמיים סגנית השרה לקליטת עלייה, ואני מרגישה אזלת יד בנושא הזה.
מרינה סולודקין: לא משקיעים מספיק.
מרינה סולודקין: יש משרד קליטה מצוין, עובדים שם, אבל כמו שאמרו 30 שנה, זה משרד העבודה והרווחה.
מרינה סולודקין: צריך להיות כסף צבוע לנושא הזה.
מרינה סולודקין: אנחנו במגיפה מאוד מסוכנת.
מרינה סולודקין: דבר שני צריך לומר, שצריך קודם כל להציל נפשות, לקחת נשים עם הילדים למקלטים.
מרינה סולודקין: בנוסף, צריך להקים מקלטים לגברים.
מרינה סולודקין: כמו ששלמה אמר, לפי תרבות הקהילה צריך לסדר לגבר מקום.
מרינה סולודקין: הוא לא יכול לתפקד בלי אישה.
מרינה סולודקין: בנוסף, תעסוקת הגברים היא הדבר הכי חשוב למניעת רציחת נשים.
ציפי חוטובלי: מהם שיעורי האבטלה בקרב אותם גברים אלימים?
ציפי חוטובלי: האם האלימות מגיעה תמיד מקרב אותם גברים אלימים?
שלמה מולה: אני לא בטוח שזה פקטור בנושא הזה של הרצח.
שלמה מולה: אני לא יודע לגבי אלימות.
שלמה מולה: ב-3-4 מקרים עליהם אני יודעת כולם היו עובדים.
מרינה סולודקין: אני רציתי להדגיש את זה על רקע המדיניות הכלכלית של המדינה.
מרינה סולודקין: בלי עובדים זרים.
מרינה סולודקין: אנחנו לא זקוקים לעובדים זרים: לא בטיפול של זקנים, לא בחקלאות.
מרינה סולודקין: הקהילה לפני כמה שנים ביקשה אדמה ומכסות מים.
מרינה סולודקין: הם רוצים לעבוד בזה, ולא נותנים להם.
מרינה סולודקין: אם יש מומחים בחקלאות הטרופית, זה הם.
דני דנון: אנחנו מזהים שבמרכזי קליטה יש הגנה, יש מי שמדבר, אבל ברגע שעוברים לשכונה, למגורי הקבע, יש משבר ושם קורה הפיצוץ.
דני דנון: אני רוצה לדעת קודם כל, מה אתם עושים במרכזי קליטה.
דני דנון: השאלה השנייה היא, האם אתם מבינים שיש משבר במעבר הזה.
דני דנון: אין לי את הנתונים, אם זה קורה בשנה הראשונה למעבר או בשנה השנייה, אבל זה קורה בשנים הראשונות בין המעבר מהמרכז קליטה למגורי הקבע.
דני דנון: שם יש קשיים של ניהול עצמי, של כלכלה.
דני דנון: האם אתם גם מלווים, או שמבחינתכם סיימתם את העבודה, יצאה המשפחה ואין קשר?
מירה קידר: לפני 5 שנים זיהינו את התופעה של אלימות, ופיתחנו תוכנית הנקראת "התמודדות עם אי הבנות, סכסוכים ואלימות".
מירה קידר: ממה שאנחנו רואים בתוך המשפחות של העולים במרכזי קליטה, הרבה פעמים המקור של האלימות הקשה מתחיל מאי הבנה בין גבר לאישה ,במעבר בין תרבותי עם כל הסטרס.
מירה קידר: ביחד עם ד"ר מלכה שבתאי, שנתנה מענה לתופעה הזו, אנחנו יצרנו תוכנית.
מירה קידר: התוכנית היא תוכנית לגברים ולנשים בהיקף ארוך של 18 מפגשים לזוגות נשואים, לאו דווקא אלימים, לגברים ונשים, כאשר המנחים בעצמם הם יוצאי אתיופיה שעברו הכשרה לנושא הספציפי הזה.
מירה קידר: מדובר בגבר ואישה במודלים של זוגיות במסגרת 18 מפגשים.
מירה קידר: אנחנו התחלנו מגיבוש הנורמות של חברה חדשה, עבור לשינוי-שימור ועד סימולציות עם העולים, עם הגברים והנשים, איך להתמודד כאשר יש משבר.
מירה קידר: חשוב לי להגיד, שכל העולים מגיעים למפגשים האלה, בוודאי ובוודאי שהגברים.
מירה קידר: יש השתתפות מלאה.
מירה קידר: המשובים של המשתתפים, במיוחד של הגברים, מעולים: "אם הייתי יודע קודם, הייתי מונע כל מיני דברים בבית", וכו'.
מירה קידר: לצערי, התוכנית הזאת לא קיבלה מימון של מדינת ישראל.
מירה קידר: אני פניתי למשרד הרווחה ולמשרד הקליטה.
מירה קידר: לפני שלוש שנים קיבלנו 100,000 שקלים.
מירה קידר: בשנת 2009 הצלחנו עוד לקיים אותה, והשתתפו בה 250 עולים גברים ונשים בכל רחבי הארץ.
מירה קידר: בשנת 2010 הצלחנו לקיים את התוכנית בצפת בלבד, וזה בזכות תרומה.
ציפי חוטובלי: במילים אחרות, צומצם התקציב.
מירה קידר: זה תקציב של תרומות ייעודיות.
מירה קידר: זה לא תקציב של מדינת ישראל.
ציפי חוטובלי: זה מדהים.
ציפי חוטובלי: את מדברת על ירידה מ-250 משתתפים ל-36 משתתפים.
מירה קידר: כן.
מירה קידר: זה מופיע במסמך.
מירה קידר: בשנה קודם היו לנו עוד יותר משתתפים, כי היו לנו אז תקציבים ותרומות יותר גדולות, כיוון שזה היה יום אחרי המלחמה.
מירה קידר: שמענו כאן שמשרד הרווחה אומר, שהעולים לא מגיעים.
מירה קידר: אנחנו הצענו, כולל בכתב: "בואו תקיימו את התוכנית" בתוך מרכזי הקליטה שלנו.
מירה קידר: יש היענות.
מירה קידר: הם מרגישים שזה בבית.
מירה קידר: הם לא מרגישים שמישהו נגדם.
מירה קידר: התוכנית היא לאו דווקא לאנשים האלימים.
מירה קידר: במרכזים בהם הפעלנו אותה, היתה ירידה משמעותית באלימות.
מירה קידר: היו לנו דיווחים של הצוותים: של המנהלים, של העובדים הסוציאליים, של צוות הס' שלנו, שיש ירידה משמעותית באלימות.
מירה קידר: לצערי, בשנת 2010 הידיים שלנו קשורות.
מירה קידר: אני לא יודעת מה יהיה בשנת 2011.
מירה קידר: אנחנו נערכים לקליטה גדולה של עולי אתיופיה.
מירה קידר: כל תחומי הקליטה שלהם ממומנים על ידי הממשלה, למעט תקציב הרווחה.
מירה קידר: תקציב הרווחה הוא התקציב היחיד שמדינת ישראל לא מממנת אותו ואומרת: הסוכנות תמצא את הכסף.
מירה קידר: הסוכנות כבר מתקשה למצוא את הכסף.
מירה קידר: אין לי ספק, שאם אנחנו נשכיל לתת את התוכנית הזו כסל שירותים לעולים שנמצאים במרכזים שלנו שנה וחצי-שנתיים, אנחנו נראה את התוצאות ביישובי הקבע.
ציפי חוטובלי: אין מנוס מכך שמשרד הרווחה ייקח את זה כפרויקט.
דפנה מושיוב: לגבי הערתה של חברתי מירה קידר – ממשלת ישראל מתקצבת את הטיפול בקליטתם של עולי אתיופיה במרכזי הקליטה, על פי אמות מידה שמשרד הקליטה החליט עליהם.
דפנה מושיוב: הסל הוא בהחלטת משרד הקליטה.
דפנה מושיוב: משרד הקליטה יכול להחליט שהוא מוסיף את החלק הרווחתי בתיאום עם משרדים אחרים, כאשר המשרד הממונה הוא משרד הקליטה.
דפנה מושיוב: התהליך של קליטתם של עולי אתיופיה הוא תהליך מופרט.
דפנה מושיוב: דבר נוסף, חשוב לראות על פני הרצף את התהליך של העשייה.
דפנה מושיוב: יש שתי דירות שפועלות בשנתיים האחרונות למורחקי בית: בחיפה ובבאר שבע.
דפנה מושיוב: יו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה ציפי חוטובלי:     	כמה גברים נקלטים בדירות האלה?
דפנה מושיוב: אני לא יודעת מה המספר המדויק, אבל אני יכולה להגיד שישנם מספר עולים יוצאי אתיופיה שמגיעים לדירות האלה.
דפנה מושיוב: הם באים גם באמצעות עובד סוציאלי וגם באמצעים אחרים.
דפנה מושיוב: הדירות נותנות את המענה הנדרש.
דני דנון: כמה מיטות יש?
דפנה מושיוב: אני לא יודעת, אבל אני יכולה לבדוק את המספר.
ברהן מלדה: בחיפה יש 15 מיטות, כאשר עד לפני חודש היו 11 יוצאי אתיופיה ששהו בבית.
ציפי חוטובלי: כמה גברים יש בסך הכל?
ברהן מלדה: זה רכבת.
ברהן מלדה: זה לא לתקופה ארוכה.
דפנה מושיוב: אבל זה נותן את המענה, ואנשים יכולים לקבל את המענה המתאים.
ציפי חוטובלי: אבל אנחנו מדברים על מאות נשים שנמצאות בסיכון, ולעומת זאת אנחנו מדברים רק על עשרות גברים.
דפנה מושיוב: אני לא יודעת מה מספר מורחקי הבית.
ציפי חוטובלי: האם המורחקים האלה עוברים תהליך טיפולי?
ציפי חוטובלי: איפה זה קורה?
דפנה מושיוב: כן.
דפנה מושיוב: בבאר שבעי ובחיפה.
דפנה מושיוב: אני רוצה להסביר את רצף הטיפול.
דפנה מושיוב: צריך לזכור, שיש עובדים סוציאליים במחלקות לשירותים חברתיים, שמכירים את המשפחות, כאשר חלקם מתמחים במניעת אלימות.
דפנה מושיוב: ישנן תוכניות ביתיות לאבות, ואלה תוכניות יותר מניעתיות.
דפנה מושיוב: ישנן פעילויות קהילתיות באמצעות הצגה שדנה בנושא ומזמנת את האנשים למרכזים הקהילתיים.
דפנה מושיוב: ישנה פעילות לעידוד מנהיגות של נשים ושל גברים בקהילה.
דפנה מושיוב: ישנה פעילות של קבוצות גברים בשעות הערב.
דפנה מושיוב: אני רוצה לציין דבר בעייתי.
דפנה מושיוב: דווקא העולים בשנות 2000 הם עולים שעובדים ב-2-3 עבודות.
דפנה מושיוב: רובם עובדים בעבודות קבלן.
דפנה מושיוב: מי שמכיר את המשמרות של משרדי הממשלה יודע, שבבוקר עובדים הגברים ואחר הצהריים מגיעות הנשים.
דפנה מושיוב: הם משנים מקומות עבודה.
דפנה מושיוב: כתוצאה מזה אנשים עובדים בהרבה מקומות, אבל הם אנשים עובדים עניים.
דפנה מושיוב: זו נקודה שצריך לקחת אותה בחשבון.
דפנה מושיוב: היא לא קשורה בהכרח לנושא האלימות, אבל היא קשורה לנושא של הזמינות של אנשים, ואכן השירותים מנסים להיות גמישים, אם באמצעות הגעה אל הבתים, אם באמצעות יצירת קבוצות בשעות אחר הצהריים והערב.
דפנה מושיוב: האנשים הם אנשים עובדים קשה מאוד, ועובדים על פני רצף השעות של היום.
ציפי חוטובלי: האם יש בתוכנית שלכם כוונה להרחיב את מספר הדירות שקולטות גברים מורחקים?
דפנה מושיוב: במידה ויהיה צורך, יהיה לזה מענה.
ציפי חוטובלי: מה זה במידה ויהיה לזה צורך?
ציפי חוטובלי: הרי יש מאות גברים מורחקים.
דפנה מושיוב: אני לא יודעת על מאות.
דפנה מושיוב: אני יודעת שהדירה לא תמיד מלאה.
ציפי חוטובלי: השאלה היא למה.
דפנה מושיוב: המענה קיים וגמיש בהתאם לצורך.
ציפי חוטובלי: למה יש מציאות כזו שהדירות לא מלאות?
ברהן מלדה: אני לא חושב שהדירות לא מלאות.