GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אנה איסקובה: יש דברים שניתנים בחוק ובתקנות, יש דברים שניתנים על-ידי מועצות מפני שהן רוצות; יש דברים שניתנים על-ידי פוליטיקאים, מפני שהם רוצים; יש דברים שניתנים על-ידי מתנדבים, אבל אין רשות שמארגנת את כל הדבר הזה ולאורך זמן מנסה להגיע לתוצאות של מצב חירום.
אנה איסקובה: העולים נמצאים במצב שהוא מצב פלוס למצב חירום רגיל.
אנה איסקובה: אני זוכרת שראיינו די הרבה אנשים שעברו פיגועי טרור או מצבים קשים במשפחה.
אנה איסקובה: יש שם בעיות לא רק של שפה והבנה, או בעיות של כסף מיידי.
אנה איסקובה: יש שם התחייבויות, משכנתאות ועוד, שבשביל בן הארץ זאת לא הבעיה העיקרית, כי יש לו משפחה, יש דרכים לפתרון הבעיה וכך הלאה.
אנה איסקובה: פה הכל הופך לאסון אחד גדול שאין בו יד מכוונת, כי התשלומים נמשכים, הדרישות נמשכות, פה אסון ופה מעקלים והבלאגאן הוא נוראי.
אנה איסקובה: אני זוכרת מקרה של בחורה בשם סוניה שרצתה להיות רקדנית ונכנסה למצב הזה לאחר אסון האוטובוס.
רות בר-און: היא מתנדבת מאד מסורה שלנו.
רות בר-און: לא רצינו להוציא אותה מהעבודה ולכן היא לא באה לכאן.
אנה איסקובה: הספור של סוניה הוא שהחיים נקטעים במצב מסוים, ואליו מתלוות כל הבעיות הנוספות.
אנה איסקובה: עד כמה שאני זוכרת את המקרה, המצב היה שסל"ע הגיע לאחר זמן שאף אחד לא הגיע אליה.
אנה איסקובה: אבל אני לא חושבת שהטיפול בעולים צריך להינתן על-ידי רשות נפרדת, ואני לא מתכוונת לסל"ע, כי יש דברים שניתנים לכל אדם שנפגע בצורה כזאת או אחרת מדברים שאנחנו מגדירים אותם כאסון.
אנה איסקובה: יש דברים נוספים שאותם צריך לתת בתוספת.
אנה איסקובה: במדינות רבות יש רשות לאומית למקרי חירום שמנהלת את המקרה מלמעלה, עד הסוף.
אנה איסקובה: כמובן שהיה טוב אם ברשות כזאת היתה מחלקה או חלק שמטפל ספציפית בעולים עם בעיות כאלה.
אנה איסקובה: דרך אגב, בקנדה יש רשות מיוחדת לטיפול במצבי חירום בקרב מהגרים.
אנה איסקובה: גם שם היא חצי וולונטארית אבל נתמכת באופן מלא על-ידי הממשלה.
אנה איסקובה: כך שצריך להיות איזה שהוא דבר ממוסד.
אנה איסקובה: אני מבינה את הצורך הראשון להבטיח לפחות לסל"ע תקצוב רציף ומלא לצרכיה.
אנה איסקובה: אני חושבת שזאת לא המלה האחרונה בכל הספור הזה.
אנה איסקובה: אני חושבת שהמודל צריך להיות בכל-זאת גם שאיפה לרשות לאומית לענייני חירום.
אנה איסקובה: יש לנו מספיק מקרי חירום כאלה או אחרים, ועל-ידה רשות, או בנפרד, רשות לטיפול במקרי חירום, כאשר סל"ע תהיה אחת מהזרועות שלה, אבל אם זה יימשך כך, נצטרך להרחיב את סל"ע עד לגודל של מיניסטריון.
סופה לנדבר: מהו גודל התמיכה שאתם מקבלים?
רות בר-און: ממשרד הקליטה קיבלנו בשנה שעברה 12% מהתקציב, שהיה 250 אלף שקל, ומהסוכנות היהודית קיבלנו בשנה שעברה 200 אלף שקל.
רות בר-און: היתר אלה תרומות שאנחנו מגייסים בקשיים רבים מאד.
ד"ר ברוך אייל: אנחנו מקדישים חלק גדול מהאנרגיות להשגת תרומות.
רות בר-און: התקציב שלנו השנה הוא 3.5 מיליון שקל.
רות בר-און: השבוע הגשנו בקשה לוועדת התמיכות של משרד הקליטה, כך שאנחנו לא יודעים בדיוק מה יקרה.
רות בר-און: יש לנו כ-400 מתנדבים בכל רחבי הארץ, מתוכם יש 12 מתנדבים שממש עסוקים יום ולילה.
רות בר-און: נמצאת פה לאה בלושטיין שהיא מתנדבת שלנו במשך שנים רבות - - -
מיכה פלדמן: אצלנו היא כל הזמן והיא מתנדבת בבית.
רות בר-און: נכון, היא מתנדבת בבית.
רות בר-און: לא אציין את כולם, אבל נמצאת פה ד"ר צביה שפירא שהיא גם כן מוסד בפני עצמו, ואני מקווה שתהיה לה גם זכות דיבור כדי לספר לכם מה היא מבצעת.
רות בר-און: נמצאים פה גם משה כנפי ובנות שירות לאומי, ואלה קצת מהמתנדבים שבחלקם, כמו אנה, הם נפגעים שמאוחר יותר הפכו למתנדבים.
רות בר-און: שלא לדבר על המתנדבים המקצועיים כמו ד"ר חנוך או ד"ר שויפמן או ד"ר מושינסקי שהם פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עורכי-דין ואחרים שנותנים את השירותים שלהם ללא שכר, וקשה אפילו לתאר את גודל התרומה שלהם.
נטאשה קורץ: יש לנו מתנדבים לא רק מקצועיים.
נטאשה קורץ: יש לנו מתנדבים כמו דן עמיר, שהוא יושב-ראש הוועדה שלנו, וד"ר ברוך אייל, שאני לא יכולה לא להזכיר את השמות שלהם.
ויקטור בריילובסקי: אני מכיר את השם רות בר-און עוד משנת 1970 כשהייתי ברוסיה וידעתי על הפעולות של המועצה הציבורית למען יהודי ברית-המועצות.
ויקטור בריילובסקי: כשבאתי ארצה הכרתי את רות, ועכשיו היא נראית בדיוק כמו לפני 15 שנה.
רות בר-און: תודה ויקטור.
ויקטור בריילובסקי: זאת אומרת שלעבודה הזאת יש איזו שהיא עדיפות.
ויקטור בריילובסקי: אני עוד רוצה לומר שגם בשנות השבעים והשמונים כל העבודה של המועצה הציבורית למען יהודי ברית-המועצות היתה מאד מבורכת ואנחנו הרגשנו בעבודה הזאת כל יום וכל חודש בברית-המועצות, ואני חושב שבכל ההצלחה של ספור יהודי ברית-המועצות יש תרומה מאד חשובה של הארגון הזה.
ויקטור בריילובסקי: עמותת סל"ע עוסקת כעת בתחום מאד-מאד חשוב.
ויקטור בריילובסקי: תהליך הקליטה כשלעצמו הוא קשה.
ויקטור בריילובסקי: גם כשאין שום טראגדיה והכל הולך כאילו בצורה מאד חלקה, הקליטה היא דבר מאד קשה גם מבחינה פסיכולוגית.
ויקטור בריילובסקי: לאנשים יש משברים פסיכולוגיים, אפילו כשהכל בסדר, וכשיש איזה שהוא אסון בדרך, זו כבר סיטואציה שהבן-אדם או המשפחה לא יכולים להתגבר עליה בלי סיוע מאד משמעותי.
ויקטור בריילובסקי: זה טוב מאד שהארגון מבוסס על עבודה של מתנדבים, כי אני מאד חושש שאם ארגון ביורוקרטי יטפל במקרים כאלה, זה יכול להיות עוד אסון בנוסף לאסון שיש במשפחה.
ויקטור בריילובסקי: זאת אומרת, אנחנו צריכים לתת תמיכה מאד גדולה ורחבה לארגון סל"ע ואנחנו באמת צריכים למצוא מקורות תקציביים חדשים.
ויקטור בריילובסקי: אני יודע את כל הספור של התקציבים שלהם ואני יודע שחלק גדול מזמנה של רות בר-און ושל עוד כמה אנשים הולך למציאת מקורות תקציביים, וזאת בדיוק הנקודה שאנחנו צריכים לעזור, כי יש מתנדבים שמוכנים לעבוד, אבל אנחנו צריכים לעשות את החלק שלנו ולעזור להם.
נעמי בלומנטל: אילנה בן-שחר, עובדת סוציאלית ראשית של משרד הבריאות, בבקשה.
אילנה בן-שחר: אני מכירה את הארגון לפני ולפנים וגם התנסיתי הרבה מאד בזכות הקשרים שלי עם הארגון בפעולה עצמה, במיוחד בבתי-חולים כשהיו פיגועים המוניים כשהם מגיעים עוד לפני שכל אחד אחר מגיע.
אילנה בן-שחר: הבעיה היא שלעתים על-מנת לקבל מידע סודי על אותם אנשים שהגיעו לבית החולים, הם מפעילים כל מיני אמצעים מאד מתוחכמים, שאני במסגרת העבודה הציבורית שלי, גם כשעבדתי בבית-חולים יכולתי לסייע בפינה הקטנה שלי אבל לא ב-25 בתי-חולים, והם היו צריכים להפעיל את הקשרים האישיים שלהם על-מנת להגיע לאותם אנשים על-מנת שישחררו את הצוות לפעולה שוטפת ולא יתחילו להתעמת עם הגברת שיושבת לידי או עם כל אחד אחר שצריך גם את השפה, גם התייחסות וגם את הפעילות האינטנסיבית שלהם, וזאת בעיה יותר שלנו כמוסדות אולי באופן פורמלי לאפשר את הכניסה, או להגדיר, או במסגרת חוק כיצד אפשר לתת מידע באופן פורמלי, שהוא לא מידע על אותם עולים למיניהם שנפגעו, על-מנת שהם יתייצבו ויגיעו ליעדם במסגרת הזיהוי שלהם או כניסה של מתנדבים לבתי-חולים.
נעמי בלומנטל: בהחלט העלית שאלה חשובה.
נעמי בלומנטל: אנחנו נבדוק את זה, מי מקבל מידע חסוי.
אילנה בן-שחר: אנחנו עובדים עכשיו במשרד הבריאות על נוהל של כניסת מתנדבים למתקנים רפואיים, אבל עדיין אלה מתנדבים מוכרים וידועים במקום, ואז נצטרך את הרשימה של כל הארגונים.
אילנה בן-שחר: אני גם אחראית על נושא ההתנדבות במשרד, לעשות עם זה משהו יותר פורמלי על-מנת לסייע ולאפשר להם להיכנס, כי אין אף אחד שיכול לעשות את העבודה שלהם.
שרה כהן: יש כאן מבחינתנו העברת מידע שהוא ממש דחוף.
שרה כהן: זאת אומרת, ברגע שנודע לנו משהו אנחנו מייד מעבירים את המידע.
שרה כהן: הענין הוא שאילנה בן-שחר משקפת בעיה בהעברת מידע לא רק למערכות של מתנדבים אלא גם לנו.
שרה כהן: לדוגמה , גם כשהיינו מעורבים במערך עירוני שמוקם בעת פיגוע, גם לנו כמערכת שהיא מערכת ממשלתית ביורוקרטית יש הרבה מאד חסימות ועצירות בהעברת מידע.
שרה כהן: זאת אומרת שהרבה מאד זמן הולך גם לנו כמערכת שלכאורה כן אמורה לקבל מידע.
שרה כהן: אנחנו משתדלים ליצור דרכים שונות גם באמצעות פנייה למוסד לביטוח לאומי, אבל גם פה, לדוגמה, המוסד לביטוח לאומי באמצעות המערכת שלו מקבל את המידע לא תמיד באופן מיידי אלא עוברים שם שני מהלכים.
נעמי בלומנטל: אני חושבת שהגורמים הראשוניים הם המשטרה, אם זה אירוע פלילי או תאונת דרכים.
שרה כהן: נוצר איזה שהוא מודל עבודה עירוני, שלא תמיד האחריות היא על גורם כזה או אחר.
שרה כהן: זאת אומרת, יש רשויות מסוימות שהאחריות נופלת על מח' הרווחה, יש רשויות אחרות שהאחריות נופלת על מערכת אחרת, ויש כאלה שמייד נכנס המוסד לביטוח לאומי.
שרה כהן: יש קונסטלציות ארגוניות שונות, שלא תמיד אפשר לזהות מייד מי הגורם שיכול-מוכן לתת את המידע, ויש בזה די הרבה בעיות, כי לא תמיד המידע ברור.
נעמי בלומנטל: אני התכוונתי לפתח את הישיבה הזאת מעבר להבעת הערכה והוקרה לעמותת סל"ע, והנה מתגלה פה משהו שהוא באמת בעייתי.
נעמי בלומנטל: איך אתם בכלל יודעים שקורה משהו?
שרה כהן: אנחנו חוברים ישר למטה העירוני.
שרה כהן: תלוי איך המקרה מפורסם, אם זה באמצעי התקשורת, אם זה פיגוע שמייד מדווח.
שרה כהן: כל מקרה לגופו.
נעמי בלומנטל: נצטרך להכניס כנראה איזה שהוא נוהל וננסה לראות איך לעבוד עליו.
נעמי בלומנטל: כשקורה משהו, בדרך-כלל המשטרה היא הראשונה שיודעת על כך, אם זו תאונת דרכים או אירוע פלילי, או מערכות הביטחון, או מערכות הבריאות, וכשמדובר בעולה חדש צריך לראות מה יהיו ההנחיות שהוא מקבל.
נעמי בלומנטל: למעשה אנחנו רואים פה לאקונה רצינית מאד, איך אפשר יהיה לעזור לעולים חדשים?
נעמי בלומנטל: אני אוציא כמה מכתבים למערכות הבריאות, ביטחון הפנים ועוד.
שרה כהן: מידע מועבר באיזה שהוא מנגנון מסודר רק כשמדובר בפיגוע, אבל לא במקרים של אסונות, תאונות.
שרה כהן: בנושא של תביעה יש כעת במשרד הפנים גורם שמרכז את זה מייד, ואני חושבת שפה אין בעיה בקבלת מידע.
נעמי בלומנטל: אנחנו נבדוק ברשויות השונות מה באמת קורה.
נעמי בלומנטל: כי אני אומרת לעצמי, יפה מאד, סל"ע עושים עבודה מצוינת, אבל אם מחר סל"ע לא יהיה יותר, מה יקרה?
נעמי בלומנטל: רשויות המדינה לא יכולות לסמוך על סל"ע.
נעמי בלומנטל: אנחנו יכולים לבקש תורמים, אנחנו יכולים להטיל עליהם.
שרה כהן: צריך להפריד בין רמה של התערבות, שהיא מיידית, של כל המערכות והשירותים במקרים שהם יותר כבדים, לבין המקרים הפרטניים.
שרה כהן: זאת אומרת, כשקורה אסון במקום כזה או אחר, מבחינת הנגישות המיידית של המערכת ושל השירותים.
שרה כהן: במקרים של פיגועים או אסונות, או כשזה קורה בצה"ל יש התגייסות מיידית של המערכת אצלם.
שרה כהן: אחד המשפטים ששמענו כל הזמן הוא בענין סודיות וצנעת הפרט.
שרה כהן: אני מצאתי את עצמי, גם כשאני מדברת עם קולגות ב"הדסה" או במקומות אחרים, שהם לא מוכנים לתת מידע אפילו כשאני פונה כעובדת סוציאלית, והם פשוט עושים חסימות מידע בעיקר בקטע של צנעת הפרט, חוק זכויות החולה.
שרה כהן: פשוט חוסמים מידע.
פאני מודילבסקי: אני אספר על המקרה שקרה לנו במשפחה.
פאני מודילבסקי: אנחנו הגענו ארצה לפני עשר שנים, אני, בעלי ושני הבנים שלנו.
פאני מודילבסקי: לפני כמה שנים, בני הגדול עבד בקייב.
פאני מודילבסקי: הוא היה אזרח ישראלי ואשתו לא, ושם נולדה להם בת.
פאני מודילבסקי: הוא היה שם כמה שנים.
פאני מודילבסקי: ב-1.9.98 קרה לנו אסון, רצחו את בני ואת כלתי בקייב.
פאני מודילבסקי: אנחנו נסענו לשם, קברנו את הבן ולקחנו את הנכדה בת הארבע אתנו לארץ.
פאני מודילבסקי: אנחנו מגדלים אותה.
פאני מודילבסקי: אנחנו גרים בראשון לציון.
פאני מודילבסקי: אני בטוחה שאי-אפשר לעזור לנו בסבל שלנו, אבל אני בטוחה שאפשר לטפל בבעיות של בן-אדם שקרה לו אסון, וזה מה שעושים בסל"ע, גם לנו.
פאני מודילבסקי: כשהגענו לארץ רק בכיתי, כי מה יכולתי לעשות?
פאני מודילבסקי: באה אליי חברה ונתנה לי את מספר הטלפון של סל"ע, ואמרה לי שהם עוזרים.
פאני מודילבסקי: אמרתי לעצמי: מה הם יכולים לעזור לי במצבי?
פאני מודילבסקי: אבל לפני שנתיים התקשרתי ונתנו לי את מספר הטלפון של אנה, שעכשיו אני רואה אותה בפעם הראשונה, וסיפרתי לה מה קרה.
פאני מודילבסקי: היא אמרה לי: עוד מעט אשה בשם רותי תתקשר אלייך.
פאני מודילבסקי: התקשרה אשה בשם רותי, שאמרה לי בעדינות: תספרי לי, אני יודעת שזה קשה לך.
פאני מודילבסקי: שאלה ראשונה שלה היתה: את נפגשת עם פסיכולוג?
פאני מודילבסקי: אני לא ידעתי מה אני צריכה.
פאני מודילבסקי: אמרתי: כן, היתה לנו פגישה אחת עם פסיכולוג, אבל הבעיה היא שהילדה לא דיברה מלה עברית ולכן הייתי צריכה פסיכולוג שמדבר רוסית.
פאני מודילבסקי: המליצו לנו על פסיכולוגית ממוסקבה, אבל היא לא עובדת עם קופת-חולים כללית.
פאני מודילבסקי: בקופת-חולים אין אף פסיכולוג שמדבר רוסית.
פאני מודילבסקי: פנינו באופן פרטי ושילמנו 220 שקל, וזה לא בשבילנו.
פאני מודילבסקי: כשרותי שאלה אם היינו אצל פסיכולוג עניתי לה שהיתה פגישה אחת אבל אין לי אפשרות להמשיך.
פאני מודילבסקי: היא שאלה: היא מתאימה?
פאני מודילבסקי: עניתי: כן, היא מתאימה.
פאני מודילבסקי: והיא אמרה: אז תפנו אליה כמה שאתם צריכים.
פאני מודילבסקי: זאת היתה עזרה ראשונה.
פאני מודילבסקי: היו לנו עשר פגישות ואחר-כך הפסיכולוגית אמרה: איזה ארגון זה שהתקשר מייד ושילם, והכל בלי ביורוקרטיה.
פאני מודילבסקי: זה דבר אחד.
פאני מודילבסקי: אחרי יומיים רותי באה אלינו, עם חיוך ועם מתנות לנכדה, כמו אור.
פאני מודילבסקי: היא ישבה אצלנו אולי שעתיים, ראתה תמונות, דיברנו אתנו ועם הילדה והתעניינה בבעיות שלנו.
פאני מודילבסקי: היא נכנסה ללב.
פאני מודילבסקי: אחרי כמה ימים באה נטלי וגם כן היתה אתנו כמה שעות, עם לב.
פאני מודילבסקי: אף אחד מעיריית ראשון-לציון לא בא.
פאני מודילבסקי: אחרי כמה ימים הם התקשרו אליי ואמרו: תבואו לתחנת הרכבת לפגוש מישהו.
פאני מודילבסקי: בעלי, הילדה ואני הגענו לשם וראינו אותם שם, ועוד אנשים.
פאני מודילבסקי: הגענו למשרד בתל-אביב וראיתי שם אנשים, סבתות כמוני.
פאני מודילבסקי: עשו בינינו הכרה.
פאני מודילבסקי: מלבדי היו עוד חמש משפחות.
פאני מודילבסקי: כל אחד מאתנו סיפר על האסון שלו ושמתי לב שאני לא לבד עם האסון שלי.
פאני מודילבסקי: חשבתי שהמצב שלי יותר גרוע.
פאני מודילבסקי: מאוחר יותר היה לנו יום נופש וטיול בככר המדינה.
פאני מודילבסקי: אני מספרת לכם את כל זה כדי שתבינו כמה הם חושבים עלינו.
פאני מודילבסקי: היתה לנו שיחה עם פסיכולוג, ישבנו יחד ודיברנו על הבעיות שלנו.
פאני מודילבסקי: היו גם המטפלות, הילדים, היו משחקים.
פאני מודילבסקי: הכל היה מאד מסודר.
פאני מודילבסקי: לא חשבנו על נופש אבל קיבלנו יום נופש.
פאני מודילבסקי: אני התרשמתי כל-כך מהפגישה הזאת שכאשר הגעתי הביתה כתבתי שיר "חמש זקנות", שאחר-כך תורגם לאנגלית ולעברית.
פאני מודילבסקי: נוצר קשר עם הסבתות.
פאני מודילבסקי: כתבתי על מה שקרה לכולנו ובפירוש צריך להמשיך לחיות.
פאני מודילבסקי: המצב שלנו, הסבתות, הוא קצת מיוחד.
פאני מודילבסקי: סבל הוא סבל, אבל אין לנו אפשרות, אין לנו זכות לשכב הרבה זמן ולבכות, כי אנחנו צריכים לגדל ילדים.
פאני מודילבסקי: הילדה רואה שאני בוכה והיא אומרת: סבתא, את כל-כך לא יפה, אני מתביישת אפילו ללכת אתך.
פאני מודילבסקי: היא רוצה על-ידה אדם צעיר.
פאני מודילבסקי: יש לנו הרבה בעיות ואנחנו צריכים להיות חזקים.
פאני מודילבסקי: למשל, אנחנו לא יכולים לקבל טיפול פסיכולוגי.
פאני מודילבסקי: הילדה במצב קשה, וגם אני.
פאני מודילבסקי: רותי שילמה בעד הפגישות עם הפסיכולוג.
פאני מודילבסקי: פניתי לקופת-חולים והם אמרו לי שהם לא יכולים לממן לי פסיכולוג רוסי.
פאני מודילבסקי: זה חשוב מאד.
פאני מודילבסקי: חצי שנה לא קיבלנו עזרה רפואית לילדה, כי לא היתה לה תעודת זהות.
פאני מודילבסקי: שילמתי בעד הכל באופן פרטי.
פאני מודילבסקי: רציתי לקבל תעודת פטירה של הבן ובמשך חצי שנה לא הצלחתי לקבל אותה ממשרד הפנים.
פאני מודילבסקי: לא ידעתי למי לפנות.
פאני מודילבסקי: בשעה עשר התקשרתי לעדה, עובדת בסל"ע, ובשעה שתיים תעודת הפטירה כבר היתה בבית שלי.
פאני מודילבסקי: אני רוצה לסיים ולומר שאין לי מלים על התמיכה שאנחנו מקבלים.
פאני מודילבסקי: הם פשוט עוזרים לנו להישאר בחיים.
פאני מודילבסקי: זה יותר ממגן דוד אדום, כי הוא נותן עזרה חד-פעמית, ואילו הם נותנים עזרה ראשונה וממשיכים כל הזמן הלאה.
פאני מודילבסקי: לכן, אם מגיעה למישהו תמיכה מכל העולם, רק להם היא מגיעה.
נעמי בלומנטל: זו באמת פגישה קצת מיוחדת.
נעמי בלומנטל: אני רוצה לעדכן את חבריי חברי הכנסת.
נעמי בלומנטל: גם אני מאד פעילה בארגונים, ובוודאי חברי כנסת אחרים ואנשי ציבור בארגונים שונים.
נעמי בלומנטל: לארגון בכלל יש נטייה לשמור על עצמו.
נעמי בלומנטל: אני רוצה לציין שאנשי סל"ע מגיעים לכל מקום במקרה אסון.
נעמי בלומנטל: אני רוצה לציין עוד תופעה שקשורה לעמותת סל"ע ולהעריך גם אותה.
נעמי בלומנטל: הם קמו כמועצה ציבורית למען יהודי ברית-המועצות ופעלו הרבה מאד בתחום הזה, ועוד ידובר על כך בהסטוריה.
נעמי בלומנטל: אבל היה להם הכשרון והיכולת, ואני חושבת שצריך ללמוד את זה, זה יכול להיות מודל איך ארגון בוחן ושואל את עצמו: מה התפקיד שלי מהיום לאחר שהתפקיד המסוים שלי נגמר.
נעמי בלומנטל: יש הרבה מאד ארגונים שממשיכים, שומרים על המגנון ומבקשים הקצבות, למרות שהארגון הפסיק לבצע את הפעילות החיונית.
נעמי בלומנטל: אני חושבת שראוי ללמוד מכם איך בשלב מסוים עצרתם ואמרתם: רגע, מהו הדבר החשוב ביותר שעומד על סדר-היום ושאיננו מטופל?
נעמי בלומנטל: והם עלו על מצוקה, שאנחנו רואים עכשיו שבלעדם העזרה הזאת לא היתה קיימת.
נעמי בלומנטל: במהלך הישיבה שמענו מפי האנשים עצמם על המקרים הקשים מאד שלהם ואיך סל"ע הגיע אליהם.
נעמי בלומנטל: אבל אני בכל-זאת מנסה למצוא איפה רשויות המדינה?
נעמי בלומנטל: אם סל"ע לא היתה קיימת, מי ייתן טיפול פסיכולוגי ומי יממן אותו?
נעמי בלומנטל: כשנדון בחוק לקליטת עלייה נעלה את השאלה אם יש צורך ברשות נפרדת לעולים חדשים במצבי חירום.
נעמי בלומנטל: לדוגמה, כשקורה אסון לאנשי שירותי הביטחון, יש להם מענה, המערכות פועלות, וכשזה קורה לעולה חדש או לאזרח מן השורה, אנחנו לא יודעים אם המערכות פועלות.
נעמי בלומנטל: לכן, במסגרת המנדט שיש לנו אנחנו בוחנים את זה לגבי עולים חדשים.
נעמי בלומנטל: אחת הבעיות שעלתה היא הדיווח, מה קורה עכשיו.
נעמי בלומנטל: אילנה בן-שחר סיפרה לנו שסל"ע עושים עבודת בילוש איך להגיע לאנשים שהם רוצים לעזור להם.
נעמי בלומנטל: אז יש בעיה של צנעת הפרט, חסימת מידע וחוק זכויות החולה, ונוצרת בעיה איך הם יידעו בכלל.
נעמי בלומנטל: אנחנו אומרים שהעולים החדשים נמצאים במצוקה יותר גדולה, והשאלה היא איך להגיע אליהם?
נעמי בלומנטל: אני אפנה לרשויות השונות ואשאל אותן בענין הזה, ולאור המידע שנקבל נראה איך אפשר לגבש מערכת, למשל, שמשרד הקליטה ישמע על אותם מקרים, והוא אחר-כך יחליט איך לנתב את המשך הפעילות.
נעמי בלומנטל: אנחנו בוחנים היום את התפקוד של המערכות השונות ושל עמותת סל"ע, ואם מחר הם יהיו פחות אפקטיביים, מי יעשה את העבודה הזאת?
אנה איסקובה: וגם התקצוב.
נעמי בלומנטל: ובוודאי התקצוב.
נעמי בלומנטל: פרופ' עמיר, בבקשה.
פרופ' דן עמיר: קודם-כל תודה ליושבת-ראש הוועדה שזימנה אותנו לכאן.
פרופ' דן עמיר: אנחנו תמיד נמצאים בבעיה, כמו שגם צויין.
פרופ' דן עמיר: מצד אחד אנחנו מאד לא רודפי פרסומת אלא בורחים ממנה, מכמה סיבות.
פרופ' דן עמיר: סיבה אחת היא פשוט האופי ההתנדבותי של הדבר, שאנחנו עושים אותו ללא שום כוונה לקבל גם לא פרסומת.
פרופ' דן עמיר: שנית, אנחנו תמיד נמצאים במאזן של חששות.
פרופ' דן עמיר: מצד אחד אנחנו רוצים לפעול ככל היותר ותמיד אנחנו פוחדים שלא נוכל לעמוד בכל הצרכים שגדלים והולכים, כי הטיפול שלנו הוא מתמשך, מתחילים עם משפחות ולא זונחים אותן, וההיקף גדל והולך.
פרופ' דן עמיר: לכן תמיד נמצא פה איזה שהוא מאזן של הרצון שיידעו עלינו ושנוכל לעזור, ומצד שני שלא נהיה לגוף שצריך לטפל באסונות של 20% מהמדינה, שזה דבר לא קטן.
פרופ' דן עמיר: איך אפשר לעזור לנו?
פרופ' דן עמיר: בדברים קטנים.
פרופ' דן עמיר: התפקיד שממלא סל"ע הוא תפקיד של ארגון התנדבותי.
פרופ' דן עמיר: המנגנון הממשלתי אף פעם לא יוכל לתת את היחס האישי הזה, הפרטני.
פרופ' דן עמיר: אני חושב שזה חשוב גם בשבילנו, לא רק בשביל העולים.
פרופ' דן עמיר: אני חושב שהתרומה הנפשית שסל"ע תורמת לנו, וצריכה לתרום לציבור הישראלי היא לא פחות חשובה מאשר התרומה שהיא תורמת לעולים.
פרופ' דן עמיר: אבל בכל-זאת אנחנו הרבה פעמים נתקלים בדברים שהיה מוטב שסל"ע לא היתה צריכה לדאוג להם.
פרופ' דן עמיר: למשל, בין כל הסיוע שאנחנו נותנים מבחינה כספית, אחוז לא קטן ניתן להקמת מצבות.
פרופ' דן עמיר: זה קצת אבסורדי שארגון וולונטארי צריך לשלם עבור הקמת מצבות.
פרופ' דן עמיר: מילא להתרוץ עבור המצבות, אבל זה שאת התשלום עבור המצבות צריך לשלם - -
שמואל הלפרט: כשאני הייתי מופקד על הביטוח הלאומי העברתי תקנה לפיה אדם שאין מי שיקים לו מצבה, המוסד לביטוח לאומי יקים לו מצבה.
יפה מרוז: קודם-כל אני מתנצלת על האיחור.
יפה מרוז: נכון, בחוק ביטוח לאומי יש תקנה שמאפשרת תשלום עבור מצבות לגלמודים.
שמואל הלפרט: לא רק לגלמודים.
שמואל הלפרט: גם למי שאין מי שיקים לו מצבה כעבור שנה.
יפה מרוז: התקנות היום קובעות שתשלום למצבה ניתן למי שהוא גלמוד, אין לו קרוב משפחה ישיר, בתום שנה לפטירה.
יפה מרוז: בדרך-כלל היוזמה היא של חברות קדישא שפונות אלינו ומבקשות להקים מצבה לאותם למודים ואז אנחנו מממנים את הקמת המצבה.
יפה מרוז: מעבר לזה, מי שמקבל גמלה מביטוח לאומי, אם גמלה להבטחת הכנסה או קצבת זקנה או קצבת נכות כללית, שאיריו - וכשאני אומרת שאירים זה אלמן או אלמנה, בן זוג, או ילד שהוא קטין - זכאים למענק חד-פעמי בסכום של כ-6,000 שקל.
יפה מרוז: נכון שכאשר חוקקנו את החוק לתשלום החד-פעמי הזה לא התכוונו להוצאות המצבה, אבל רוב הציבור במדינה רואה את המענק הזה כתשלום לצורך הקמת המצבה.
יפה מרוז: זה מה שיש בידי המוסד לביטוח לאומי לממן עלויות של מצבות.
יפה מרוז: מי שהוא חסר הכנסה או יש לו הכנסה מעוטה, הוא נכנס למעגל מקבלי הבטחת הכנסה, ואז בעקבות הפטירה יש לו את אותו מענק.
יפה מרוז: מי שאיננו חסר הכנסה הוא לא נמצא בתוך מעגל מקבלי הביטוח הלאומי.
יפה מרוז: אם נתחיל דווקא עם העולים לתת מענק להקמת מצבה, יש לנו כ-35 אלף נפטרים בשנה, מדובר בעלויות אדירות, שאני חוששת שלא נוכל לעמוד בהן.
נעמי בלומנטל: נמצאות פה הסבתות שבנותיהן/בניהן נרצחו.
נעמי בלומנטל: האם הילדים שהן מגדלות מקבלים קצבה גדולה יותר של נפגעי תאונות עבודה?
נעמי בלומנטל: יש לכם מעקב בענין הזה?
יפה מרוז: ילד שנותר יתום בעקבות אלימות במשפחה זכאי לגמלה בגובה שכר ממוצע.
יפה מרוז: בדרך כלל המקרים האלה מגיעים אלינו באמצעות המשטרה או באמצעות משרד המשפטים שקבעו שהיה כאן רצח, למשל, או שאנחנו יוזמים את הפנייה.
יפה מרוז: מעבר לזה, יש אפשרות לשלם מכוח ההורה שנפטר, גם קצבת שאירים לאותו ילד.
יפה מרוז: כיום קצבת שאירים גם משתלמת מכוח עקרת בית.
יפה מרוז: אין פה כפל.
יפה מרוז: יש אפשרות לשלם גם גמלת שאירים.
יפה מרוז: ונצא מתוך הנחה שאין קצבת שאירים, אם אנחנו מדברים על סבתות שהן בדרך-כלל כבר בגיל זקנה, וכל פרנסתו של הילד על הסבתא, יש גם אפשרות לשלם תוספת בקצבה עבור אותו נכד.
נעמי בלומנטל: אני מבקשת מסל"ע לבדוק אם משפחות שמגדלות יתומים מקבלות את כל מה שמגיע להן, כי אלה קצבאות הרבה יותר גדולות מהקצבאות הרגילות של שאירים.
יפה מרוז: כשאני אקבל את המידע אני אבדוק את זה.
פרופ' דן עמיר: ברור לי מצד אחד שהמוסד לביטוח לאומי מקיים את כל מה שהוא מחוייב מתוקף החוק, וברור לי גם שמתנדבי המועצה עושים ומנסים להוציא עבור המשפחות את כל מה שמגיע להן לפי החוק.
פרופ' דן עמיר: עם זאת, העובדה היא שאנחנו עדיין מוציאים סכומים מסוימים לצרכים שנראה לי שאולי שיפור מסוים בחוק, אני לא אומר שיפור דראסטי שירושש את הביטוח הלאומי, אבל מה שעדיין לא מרושש את הביטוח הלאומי לגבינו הוא עדיין סכום סיגניפיקנטי.
פרופ' דן עמיר: זה באשר לשאלה מי זכאי לתמיכה להקמת מצבה או בנושא שייתכן במקרים מסוימים שהיה מחובת המדינה להביא הורי חללים.
פרופ' דן עמיר: יש מקרים שבהם אנחנו עושים את זה.
יולי יואל אדלשטיין: לגבי צה"ל זה קיים.
פרופ' דן עמיר: כן, אבל לגבי נפגעים מסוג אחר, נפגעי טרור, זה לא קיים, וזה שוב דבר שהיה צריך להעביר אל המדינה.
פרופ' דן עמיר: עם זאת, הרצון שלנו להכרה הכספית הוא רק בכיוון אחד עיקרי, והוא בעצם הבטחת הקיום.
פרופ' דן עמיר: כדי להפעיל את המנגנון בתקציב, שכרגע עומד על 3.5 מיליון שקל, ואנחנו מקווים שהוא יגדל כי הפעילות והצרכים הם גדולים, צריך איזה שהוא גרעין קבוע.
פרופ' דן עמיר: המועצה קמה בזמנה על תקציב סוכנות שהיה תקציב סביר להחזקת המועצה, והיו לנו אפילו משרדים בשלוש הערים הראשיות.
פרופ' דן עמיר: במשך הזמן תמיכת הסוכנות התכווצה וסגרנו את המשרדים בירושלים ובחיפה ואנחנו עובדים רק עם משרד אחד בתל-אביב, וגם התקציב להחזקת המשרד המינימלי הזה – כי כל שאר העבודות נעשות בהתנדבות – גם התקציב הזה לא מובטח, ואנחנו כל פעם מקווים שהסוכנות תיתן את מה שהיא נוהגת לתת ושתמיכת משרד הקליטה תינתן.
נעמי בלומנטל: אני אתייעץ גם עם חברי הוועדה במה אנחנו יכולים לסייע.
נעמי בלומנטל: חבר-הכנסת אדלשטיין, בבקשה.
יולי יואל אדלשטיין: אני מאד מזדהה עם מה שאמרת, כי אנחנו יודעים שבמיוחד בכל מה שהיה קשור ליהודי ברית-המועצות, חלק גדול מהארגונים ומהאגודות עדיין תקועים ותלויים באוויר ולא יודעים מה לעשות עם עצמם, וחלק מהם עדיין נלחמים למען אסירי ציון בברית-המועצות.
יולי יואל אדלשטיין: לכן אני מאד מסכים עם מה שאמרת שהמועצה הצליחה, וסל"ע הוא רק אחד מהפרוייקטים.
יולי יואל אדלשטיין: הם הצליחו גם בתחום המדענים למצוא את עצמם וודאי בפרוייקט הזה.
יולי יואל אדלשטיין: דבר שני שאני יכול לאשר מנסיון אישי, שכל פעם שהגעתי למשפחות שלא עלינו קרה להן משהו, תמיד אנשי סל"ע היו שם לפנינו, והיו גם אחרי שהלכנו.
יולי יואל אדלשטיין: זה בקטע ההסטורי.
יולי יואל אדלשטיין: בקטע היותר מעשי אני יודע שדווקא בתחום הזה, שהוא תחום מאד רגיש, יש הרבה רשויות שעושות עבודה נאמנה, אבל הן בוודאי לא יכולות לבוא במקום מתנדבי סל"ע.
יולי יואל אדלשטיין: ואולי באמת כפי שאמר פרופ' עמיר, צריך למצוא את התפר בין פעילות התנדבותית, שגם אם נעמוד על הראש לא נוכל לבוא במקומה, ואולי גם לא צריך לבוא במקומה, לבין מצב שמתנדבי סל"ע מחפשים מימון למצבה.
יולי יואל אדלשטיין: אינני יודע אם זו דוגמה טובה או לא, אבל אני בטוח שיש דברים כאלה.
יולי יואל אדלשטיין: כאן צריך לחשוב על תיקוני חקיקה למיניהם שיכולים מאד לעזור, וכפי שאמרת, הם ודאי לא ירוששו רשויות כמו המוסד לביטוח לאומי.
יולי יואל אדלשטיין: לגבי יידוע בנושא אסונות, שאנחנו מקווים שלא יקרו עוד, האחריות המיידית היא על הרשות המקומית.
יולי יואל אדלשטיין: אני זוכר שאנחנו כמשרד הקליטה היינו באים להוסיף מה שאנחנו יכולים, אבל הדיווח, המוקד, הכל היה באחריות הרשות המקומית.
יולי יואל אדלשטיין: אנחנו צריכים לחשוב איך לסייע להתחבר למערכות האלה על-מנת מצד אחד לא לגרום הצפה ומצד שני שיהיה מידע בזמן אמת.
יולי יואל אדלשטיין: לסיכום, ודאי שכולם מדברים בשבחו של הפרוייקט הזה.
יולי יואל אדלשטיין: אתן לכם דוגמה.
יולי יואל אדלשטיין: לפני כמה ימים קיבלתי טלפון מרופא בכיר בצה"ל שסיפר לי ספור שלקוח מספר איוב, על חיילת שכל מה שיכול לקרות במשפחתה כבר קרה, ולא אלאה אתכם בפרטים.
יולי יואל אדלשטיין: הוא אמר לי: אני מחזיק אותה בצבא בניגוד לכל החוקים, עוד שבוע ועוד שבועיים, אבל אינני יכול עוד כי היא במצב בריאותי שהיא לא תחזיק מעמד.
יולי יואל אדלשטיין: אולי אתה יכול להפנות אותי למישהו?
יולי יואל אדלשטיין: אמרתי לו: אני מכיר בדיוק את האנשים.
יולי יואל אדלשטיין: וכעת אני אעביר אליכם את מספר הטלפון של ד"ר עמי טל כדי שתיצרו אתו קשר ותקבלו את כל הפרטים.
מיכה פלדמן: לגבי ביטוח לאומי, מכיוון שאנחנו מדברים באוכלוסייה של עולים שלא יודעת למצות את הזכויות שלה, אני חושב שצריכה לצאת הנחיה מאד ברורה לעובדי השדה של הביטוח הלאומי, לתרום את המידע, לא להחביא אותו ולא לחכות שהעולה יהיה מספיק מתוחכם גם למצוא את המידע וגם למלא נכון את הטפסים.
מיכה פלדמן: צריך לבוא לקראתו.
מיכה פלדמן: אני מבקש, אם אפשר להוציא חוזר לכל העובדים, אולי אפילו להעביר להם השתלמויות, ואנחנו מוכנים להשתתף בהשתלמויות האלה, להבהיר לעובדים שמדובר בעולים חדשים, שינדבו את המידע, לא יעזרו לחסוך את הכסף של הביטוח הלאומי.
יפה מרוז: אני חושבת שהמדיניות של המוסד לביטוח לאומי היא תמיד למצות את כל הזכויות של כל האוכלוסייה, ועוד יותר של העולים, ולא להסתיר את המידע.
יפה מרוז: אני בהחלט מוכנה להעביר את המסר שלך.