GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נעמי בלומנטל: זה פשוט איננו יכול להיות כך.
נעמי בלומנטל: ישראל שוורץ: אזיי, אני אגיד לך מה אני חושב?
נעמי בלומנטל: סופה לנדבר: ההמשך של הסיפור הוא עצוב מאוד, וזה כבר לא פוליטי, זה פשוט מאוד מאוד עצוב.
נעמי בלומנטל: ישראל שוורץ: חברת הכנסת סופה לנדבר, אם את שואלת באמת מה אני חושב, זה צריך לבוא לידי ביטוי בחוק התקציב.
נעמי בלומנטל: פעם בשנה מרימים ידיים לתקציב, אזיי צריך להרים ידיים כשיש יותר כסף.
נעמי בלומנטל: סופה לנדבר: הם אומרים: אין פתרון וזהו, מה זה אין פתרון וזהו?
נעמי בלומנטל: האם המדינה אינה צריכה להתמודד?
נעמי בלומנטל: מיכאל נודלמן: צריך להיות סעיף ובו כתוב שמי שנפל בהגדרה כמקרה סוציאלי צריך לקבל דירה בתוך שלוש שנים או חמש שנים, או אם אין הוא מקבל, המדינה צריכה לממן את התשלום לדירה שלו.
נעמי בלומנטל: אלכסנדר צינקר: בהתחלה אני אמרתי איך עושים לגבי דיור ציבורי בכלל.
נעמי בלומנטל: מה זה דיור ציבורי ומי זכאי?
נעמי בלומנטל: שיהיה סעיף "עולה זכאי לדיור ציבורי לפי אמות המידה", ואת אמות המידה לעשות במשרד הקליטה, במשרד הבינוי והשיכון - לעשות אילו אמות מידה.
נעמי בלומנטל: אני חושב שיש כבר אמות מידה.
נעמי בלומנטל: היו"ר נעמי בלומנטל: הבעיה שלנו שאנחנו צריכים לסיים, אני מצטערת.
נעמי בלומנטל: היום יש לנו ישיבה יוצאת-דופן במקצת במובן הזה שמצאתי לנכון להוקיר את הפעילות של פרוייקט סל"ע, וגם נלמד מה הבעיות שפרוייקט סל"ע נתקל בהן במשך הזמן.
נעמי בלומנטל: אנחנו חשופים לפעילות של עמותת סל"ע, אבל גם נראה מה אנחנו כוועדה יכולים לסייע ולראות היכן למעשה המערכות לא קיימות.
נעמי בלומנטל: אנחנו נתקלים בזה שוב ושוב שבעצם המדינה מטילה על גופים וולונטאריים לטפל בבעיות שהמדינה למעשה לא מטפלת בהן כלל.
נעמי בלומנטל: הייתי אומרת בפרגון לגבי פרוייקט סל"ע והפעילות של העמותה, משום שנתקלתי, ולצערנו נתקלנו כולנו במצוקות קשות מאד, בעיקר במקרי רצח שהיו בתוך המשפחה, במקרים של אלימות קשה מאד, בהתקפות הטרור שהיו, אפשר לומר אסונות שנפלו על עולים חדשים.
נעמי בלומנטל: אנחנו גם נשמע כאן על כמה מקרים של אנשים שנפגעו.
נעמי בלומנטל: חלק ממשרדי הממשלה או הרשויות מקומיות עושה יותר מאמץ, חלק עושה פחות מאמץ, אבל תמיד מצאתי במקום את אנשי סל"ע, את רות בר-און ואת העובדות והעובדים השונים.
נעמי בלומנטל: היה אל מי לפנות.
נעמי בלומנטל: אני מוכרחה לומר שזה לא תמיד קורה ולכן אני רוצה להוקיר את הפעילות שלכם, ונשמע גם את שאר חברי-הכנסת.
נעמי בלומנטל: יש עוד הרבה מאד עמותות שעושות עבודה מצוינת, אבל מעבר להוקרה לפעילות שלכם, בואו נראה אם אנחנו יכולים לסייע יותר.
נעמי בלומנטל: האם נכונה הדרך הזאת שלמעשה המערכות קורסות, הן לא קיימות, ואתם כן קיימים.
נעמי בלומנטל: בישיבות קודמות שבהן העלינו את הנושא השתתפו נציגים של אותן מערכות ממשלתיות, כולל משרד הקליטה, שאמרו: או.
נעמי בלומנטל: קיי.
נעמי בלומנטל: , אנחנו מתקצבים את עמותת סל"ע.
נעמי בלומנטל: האם הם באמת מתקצבים?
נעמי בלומנטל: מה אנחנו מצפים מהמדינה?
נעמי בלומנטל: איפה היא לא קיימת בהקשרים האלה?
נעמי בלומנטל: צריך לראות את החסר ואיפה לדעתכם אפשר לתגבר את הפעילות שלכם, וכו'.
נעמי בלומנטל: נמצאים אתנו כמה אנשים שנפגעו.
נעמי בלומנטל: נמצאת אתנו פאשה ז'ילין ששכלה את בתה היחידה.
נעמי בלומנטל: היינו אז בבית-חולים רמב"ם.
נעמי בלומנטל: זה קשה.
נעמי בלומנטל: הנכדים נמצאים אצלה.
נעמי בלומנטל: בעלך למד עברית כבר?
נעמי בלומנטל: הוא מדבר אתם רוסית?
פאשה ז'ילין: כן.
נעמי בלומנטל: והאבא נעלם, נכון?
נעמי בלומנטל: הוא כנראה לא בארץ, הוא ברח.
נעמי בלומנטל: עיריית חיפה בקשר אתכם?
נעמי בלומנטל: מה שלום הילדים, בסדר?
נעמי בלומנטל: הם הולכים לבית-ספר?
פאשה ז'ילין: הילדה קיבלה תעודת הצטיינות בבית-ספר.
פאשה ז'ילין: הם ילדים של אמא טובה, משפחה טובה.
נעמי בלומנטל: נמצאת אתנו מנלבש אברהם, שבתה נרצחה על-ידי בעלה בנובמבר 1997.
נעמי בלומנטל: את מדברת עברית?
מיכה פלדמן: היא מדברת רק אמהארית.
מיכה פלדמן: בתה אורנית תוכל לתרגם.
מיכה פלדמן: היא מגדלת חמישה נכדים.
רות בר-און: בתה אורנית אברהם יושבת כאן, גם היא תוכל לתרגם.
רות בר-און: נמצאת כאן גם פאני מודילבסקי מראשון-לציון, שבנה וכלתה נרצחו בקייב ופאני ובעלה מגדלים את הנכדה.
נעמי בלומנטל: האם מישהו מעיריית ראשון-לציון עוזר לכם?
פאשה ז'ילין: לא כל-כך.
פאשה ז'ילין: יש משרד רווחה, יש עובדת סוציאלית, אבל זה פעם ב-.
פאשה ז'ילין: סל"ע עוזרת לנו.
נעמי בלומנטל: אנה קרקוביץ', את נפצת קשה בפיגוע בעפולה.
נעמי בלומנטל: ספרי לנו קצת איפה נכנסו אנשי סל"ע לתמונה, באיזה שלב ובמה סייעו לך.
אנה קרקוביץ': כמו ששמעתם כאן, נעמי אמרה שמדובר על אסונות שנופלים על עולים חדשים.
אנה קרקוביץ': אני הייתי מזיזה קצת את הדגש או את הנקודה.
אנה קרקוביץ': לדאבוני, אי-אפשר להיות מבוטח מהגורל.
אנה קרקוביץ': אסונות כמו תאונות בצבא, תאונות דרכים, פיגועי טרור, רצח במשפחה, נופלים על כולם, גם על ילידי הארץ, גם על ותיקים – על כל אחד.
אנה קרקוביץ': אבל הנקודה שלנו היא שאם זה קורה למשפחה שיש לה שורשים בישראל, יש לה תמיכה של הסביבה.
אנה קרקוביץ': יש עמיתים, שכנים, חברים מהצבא, מבית-הספר, וקודם-כל קרובי משפחה.
אנה קרקוביץ': ואם אותו דבר קורה לעולה חדש, זה מעבר למשבר של איבוד זהות שכל עולה חדש עובר כשהוא בא לסביבה חדשה מארץ המוצא לארץ-ישראל, עם כל הכוונות, אבל אי-אפשר לא להיות בשלב הזה של איבוד זהות.
אנה קרקוביץ': זאת אומרת, לאט-לאט מתגברים על זה ומתקדמים אתו ומוצאים את הדרך בחברה הישראלית.
אנה קרקוביץ': אבל אם באותה תקופה קורה משהו נוסף וטראגי, כמו שאת אמרת, אסון, זה כבר משהו שבן-אדם לבד, וברוב המקרים משפחה מצומצמת לא יכולה להתגבר לבד.
אנה קרקוביץ': בנקודה הזאת סל"ע נכנסת למעורבות עם משפחות עולים, מכיוון שאנשי סל"ע הם אידיאליסטים ישראלים שמאמינים שלבן-אדם שמגיע ארצה מגיע כאן בית.
אנה קרקוביץ': ומה זה בית?
אנה קרקוביץ': זו עזרה ידידותית.
נעמי בלומנטל: ספרי לנו מה קרה לך ומה היה ההמשך.
אנה קרקוביץ': באתי ארצה כמשפחה חד-הורית עם ילדה בת תשע.
אנה קרקוביץ': מייד אחרי האולפן כבר עבדתי כמורה לאנגלית במשרה מלאה בבית-ספר בעפולה.
אנה קרקוביץ': לא ידעתי מה קורה בארץ.
אנה קרקוביץ': הייתי רק עם הבת שלי ובבית הספר, בעבודה.
אנה קרקוביץ': שנת הלימודים הראשונה התקרבה לסיומה.
אנה קרקוביץ': בשלב הזה הייתי ממש גאה בעצמי.
אנה קרקוביץ': אני לא יכולה להגיד שזו היתה תקופה קלה.
אנה קרקוביץ': להיפך, זה היה מאד קשה.
אנה קרקוביץ': הייתי חצי שנה בארץ ונכנסתי לכתות של ילדים ישראלים, מושבניקים מסביבות עפולה, אבל בכל-זאת זה היה תהליך נורמלי, רגיל וטבעי, שלעולם לא הייתי מתלוננת עליו.
אנה קרקוביץ': אבל פתאום, ברגע אחד כל החיים שלי הפכו לסיוט.
אנה קרקוביץ': באופן תיאורטי ידעתי שדברים כאלה קורים, אבל באופן פראקטי לא.
אנה קרקוביץ': זה מה שרות ספרה לי כשהיא הגיעה אליי לבית-חולים.
אנה קרקוביץ': כשפקחתי את עיניי בבית-חולים זכרתי כל רגע של הפיגוע, לא איבדתי את ההכרה.
אנה קרקוביץ': זכרתי את מכונית התופת של המחבל, ששם בה עשרים בלוני גאז בנוסף לחומר נפץ ושתי קופסאות מסמרים.
אנה קרקוביץ': שמונה אנשים נהרגו במקום.
אנה קרקוביץ': אבל תאמינו לי ששנתיים לפחות קינאתי, ואני אפילו לא מתביישת להגיד את זה, קינאתי קנאת מוות באלה שהלכו במקום, כי אני הייתי במחבת כל הזמן.
אנה קרקוביץ': לא היה לי סיכוי.
נעמי בלומנטל: היו לך כוויות רציניות מאד.
אנה קרקוביץ': כן.
אנה קרקוביץ': שנה שלמה הייתי בבית-חולים רמב"ם בחיפה, עם כוויות 70%.
אנה קרקוביץ': סבלתי גם מהרעלת גאז ומשברים בכל הגוף.
אנה קרקוביץ': לא יכולתי להזיז אצבע במשך חודשים.
אנה קרקוביץ': אבל נשארתי בחיים רק בזכות הבת שלי, כי לקחתי אחריות והגעתי ארצה, כדי לחיות כאן חיים חדשים.
אנה קרקוביץ': לא אשמתי שזה קרה לי.
אנה קרקוביץ': אני מספרת לך, גברתי היושבת-ראש, ולנוכחים את הפרטים, כדי להדגיש עוד פעם את הנקודה איך זה קורה, למה מתנדבי סל"ע הגיעו אליי, ולמשפחה אחרת שאותו אסון קרה גם לה, אליה לא הגיעו.
אנה קרקוביץ': כי שם היו גם משפחה, גם שכנים.
אנה קרקוביץ': חצי חדר גדול במחלקת טיפול נמרץ פלסטיקה היה מלא מבקרים של המשפחה השנייה, ואני הייתי לבד.
אנה קרקוביץ': אם לא סל"ע, אף אחד לא היה בא לבקר אותי.
אנה קרקוביץ': באו, כמובן, עמיתים מבית-הספר, אבל הכל נקודתי.
אנה קרקוביץ': כשאני כבר התחלתי ללכת, באופן טבעי גם התנדבתי לסל"ע.
נעמי בלומנטל: לאחר הפיגוע היית בטיפול בבית- חולים.
נעמי בלומנטל: האם מישהו מעיריית עפולה או מאיזו שהיא רשות בא לבדוק מה קורה עם הבת שלך, איפה היא נמצאת, מי שומר עליה בזמן הזה?
נעמי בלומנטל: מי התעניין ודאג איפה נמצאת הבת שלך בתקופה הזאת?
אנה קרקוביץ': כשפתחתי את העיניים ברמב"ם ראיתי את רות.
אנה קרקוביץ': אז לא הכרתי אותה, או את סל"ע.
אנה קרקוביץ': לקח לי אולי שלוש שנים עד שיכולתי לבטא את השם "המועצה הציבורית למען יהודי ברית-המועצות".
אנה קרקוביץ': גם למטופלים שלנו זה לא קל.
אנה קרקוביץ': תבינו, הם לא מקשרים את הבן-אדם, המתנדב, עם איזה שהוא ארגון.
אנה קרקוביץ': זה פשוט מישהו שבא במקום אדם אחר שהוא חסר.
אנה קרקוביץ': פאשה תספר לך: אין לי חברים, רק אתם, כי אנחנו תמיד שם.
נעמי בלומנטל: האם בא אלייך מישהו מאיזו שהיא רשות, עיריית לעפולה, רשות רווחה?
נעמי בלומנטל: מישהו התעניין?
אנה קרקוביץ': כשהמקרה מופיע בכותרת בעתונים, כולם באים, כולם מתעניינים.
נעמי בלומנטל: לשתי דקות.
אנה קרקוביץ': באופן אישי אני מאד אוהבת את עמרם מצנע, ראש עיריית חיפה, כי אני בכלל אוהבת את חיפה.
אנה קרקוביץ': רות אמרה לי: אל תדאגי לבתך איירין, היא נמצאת בביתו של מנהל בית-הספר שלי.
אנה קרקוביץ': זאת היתה כבר הקלה.
אנה קרקוביץ': הם היו כל הזמן עם היד על הדופק מה קורה לה, כי היא היתה תלמידה-עולה חדשה, ודאגו לתת לה שיעורי-עזר.
אנה קרקוביץ': אבל בכל המקרים אין חוקים איך לטפל כשקורה אסון, כי כל מקרה הוא אינדיבידואלי ופרטני.
אנה קרקוביץ': הם הגדירו אותי כמי שהפכה לתינוקת וזקוקה לאמא שלה.
אנה קרקוביץ': מייד הביאו את אמא שלי מאוקראינה, שהיא תשב לידי בבית-חולים.
אנה קרקוביץ': זה היה תקדים, להביא הורה, והם כמובן שילמו בעד הטיסה שלה הלוך ושוב ואחר-כך הביטוח הלאומי החזיר את הכסף.
אנה קרקוביץ': שאלת אותי מהו התפקיד של הרשויות.
אנה קרקוביץ': אני מטופלת על-ידי מח' השיקום של המוסד לביטוח לאומי.
אנה קרקוביץ': סל"ע לא עושה עבודה במקום ביטוח לאומי.
נעמי בלומנטל: אני בכוונה שואלת את השאלות האלה כי רציתי להדגיש שבזה בדיוק נתקלתי, וזה מאד הרשים אותי בפעילות של סל"ע, שתמיד כאשר הגעתי למקום שקרה בו אסון, אנשי סל"ע היו שם.
נעמי בלומנטל: אנשים מפורסמים באים לשתי דקות ונעלמים.
נעמי בלומנטל: הרשויות מתעייפות.
נעמי בלומנטל: יום העבודה של עובד ברשות מסתיים בשעה שתיים ויש לו עוד חמישה מקרים שהוא צריך לבקר, ומה שחסר בעצם זה אותו טיפול פרטני, שאתה רואה מה קורה לבן-אדם ומה הוא צריך.
נעמי בלומנטל: כך גם כשביקרתי את פאשה ז'ילין עם בעלה והילדים.
נעמי בלומנטל: זה אסון נוראי, והמשטרה עוד שומרת על הילדים כי לא יודעים לאן הבעל נעלם.
נעמי בלומנטל: סל"ע כבר נמצאים שם, ואני לא יודעת מי חוץ מהם.
נעמי בלומנטל: נכון שהמורה והילדים מבית-הספר באו לבקר, אבל הם מבקרים והולכים.
נעמי בלומנטל: נשמע כעת את פאשה ז'ילין.
פאשה ז'ילין: אני רוצה להודות לך שביקרת אותנו.
פאשה ז'ילין: אני נמצאת עשר שנים בארץ.
פאשה ז'ילין: בימים הראשונים לאחר שהגעתי לארץ עסקתי בעבודה ציבורית, בפורום הציוני.
פאשה ז'ילין: אני יודעת שאף אחת מהקבוצות האלה לא נותנת עזרה כמו סל"ע.
פאשה ז'ילין: אני מכירה הרבה אנשים בחיפה.
פאשה ז'ילין: הייתי שם פעילת ציבור בפורום הציוני.
פאשה ז'ילין: ובכל-זאת כל האנשים האלה לא הגישו לי את אותה עזרה כמו סל"ע.
פאשה ז'ילין: רק עכשיו אני מבינה מה זה עבודה ציבורית.
פאשה ז'ילין: אני נשארתי בחיים גם הודות לעבודה הציבורית.
פאשה ז'ילין: הייתי עסוקה כל היום, וכשחזרתי הביתה הטראגדיה כבר התרחשה.
פאשה ז'ילין: הבעל של בתי הרג אותה ונשארו שני ילדים.
פאשה ז'ילין: אנה קרקוביץ' ישבה אתי עד שניתחו את הילד.
פאשה ז'ילין: אני עצמי כלכלנית ולא מבינה איך אגודה כזאת מתקיימת בלי עזרה ממשלתית.
רות בר-און: יש לנו עזרה ממשלתית.
נעמי בלומנטל: תיכף נשמע.
נעמי בלומנטל: הילדים עכשיו בבית.
נעמי בלומנטל: מישהו היה בקשר אתכם לקבל דירה יותר גדולה, לראות מה קורה עם בית-ספר, שיעורי עזר לילדים, טיפול פסיכולוגי?
פאשה ז'ילין: יש בעיה עם דירה מפני שלבת ניתנה דירת שני חדרים טובה של "עמידר", אבל הילדים לא יכולים לחזור לדירה הזאת בגלל הטראומה.
פאשה ז'ילין: הילד הקטן עדיין בשוק.
פאשה ז'ילין: במשך כל הזמן הזה הם לא רצו ולא יכלו לחזור לדירה הזאת.
פאשה ז'ילין: גם עמרם מצנע וגם חבר-הכנסת רומן ברונפמן מנסים לעזור, אבל בחיפה אין דירת שלושה חדרים של "עמידר" שיכולה להתאים לנו.
פאשה ז'ילין: אנחנו גרים בדירה שכורה.
פאשה ז'ילין: בעלי הוא נכה צה"ל.
נעמי בלומנטל: נניח שצריך להעביר את הילדים לדירת הסבתא והסבא.
נעמי בלומנטל: מי עוזר בזה?
נעמי בלומנטל: נראה לי שהרשויות לא ערוכות לדברים האלה.
נעמי בלומנטל: אגודת סל"ע עוזרת עכשיו באופן שוטף.
נעמי בלומנטל: עד מתי?
נעמי בלומנטל: אתם בסך הכל עמותה של מתנדבים.
נעמי בלומנטל: כמה מלווים משפחה כזאת?
נעמי בלומנטל: איפה נכנסות כאן הרשויות?
נעמי בלומנטל: האם יש טיפול פסיכולוגי לילדים?
נעמי בלומנטל: האם מישהו עוקב אחרי מצבם?
נעמי בלומנטל: מה קורה להם בבתי-הספר ואיך בונים את העתיד שלהם במצב הנוכחי?
נעמי בלומנטל: נשמע עוד שני משפטים ואני רוצה לשאול גם את שרה כהן ממשרד הקליטה על החסרים.
פאשה ז'ילין: - - -
נטאשה קורץ: המקרה הזה הוא מאד-מאד קשה.
נטאשה קורץ: מה שסל"ע נותנת למשפחה הזאת אף רשות לא נותנת.
נטאשה קורץ: מה שהרשות יכולה לתת, היא מנסה לתת.
נטאשה קורץ: אבל יש גם בית-הספר, יש משרד הקליטה ומפלגות, ועיריית חיפה.
נטאשה קורץ: גב' ז'ילין רוצה דירה אחרת והיא לא יכולה לקבל אותה, ואף רשות לא יכולה לתת לה אותה.
נטאשה קורץ: אם עיריית חיפה או משרד הקליטה באזור חיפה יפנו בענין הזה, זה תהליך שאנחנו יודעים כמה זמן הוא נמשך, אבל את כל העזרה המיידית, עזרה פסיכולוגית לילדים, עזרה חברתית ופסיכולוגית גם לסבא ולסבתא – את כל אלה יכולה לתת רק סל"ע.
אנה קרקוביץ': מחר תתקיים בלשכת הרווחה בחיפה פגישה של כל הגורמים שמעורבים בענין של משפחת ז'ילין.
אנה קרקוביץ': מצדה של לשכת הרווחה תהיה עובדת סוציאלית שדוברת רק עברית.
אנה קרקוביץ': אין לה כל-כך קשר עם פאשה, אבל אולי יהיה גם מנהל הלשכה.
אנה קרקוביץ': מצדנו נמצאות אני ועוד בחורה שמטפלת בילדה, וגם פסיכולוגים שאנחנו מממנים את הטיפול שהם נותנים, וגם פסיכיאטרית ראשית, מתנדבת שלנו כמובן, שהיא אחראית על המתנדבים בחיפה והצפון.
אנה קרקוביץ': מחר ייפגשו כל האנשים האלה ונדבר מה יקרה.
נעמי בלומנטל: שרה כהן, תאמרי לנו איך אתם במשרד מתמודדים עם בעיה של עולים חדשים שנתקלים באסונות, והאם אתם סומכים על סל"ע או על עמותות אחרות?
נעמי בלומנטל: איך אתם רואים את הדברים?
שרה כהן: קודם-כל אני מוכרחה להגיד מה שאני גם משקפת לרות ולצוות שלה ואני גם אגיד את זה בפורום הזה.
שרה כהן: אני חושבת שהעבודה שנעשית על-ידם היא פשוט עבודת קודש.
שרה כהן: מדובר כאן בארגון שנותן מנשמתו ומסייע, מה שרבים אחרים לא יכולים לעשות מבחינת התמיכה הבלתי-פורמלית לעולים לאורך זמן.
שרה כהן: אני חושבת שזה הייחוד שלא קיים באף מערכת.
שרה כהן: זה באמת אחד מהגורמים היותר מרכזיים.
שרה כהן: אני רואה את העבודה בכל מה שקשור לנושא של עולים נפגעי פעולות איבה כעבודה משולבת ובשיתוף-פעולה של הרבה מאד מערכות ושירותים.
שרה כהן: זאת אומרת, ברגע שקורה איזה שהוא אירוע טראומטי לעולה, והוא עובר משבר, שהוא נדבך נוסף על משבר שהוא עוד לא התמודד אתו – משבר הגירה, אולי גם עם משברים נוספים שהוא עבר - יש זעזוע מאד רציני של המצב והדפוסים שהעולה פחות או יותר חי לפיהם עד כה, ומצבו קשה יותר ממצבם של אנשים נוספים שעברו אירוע טראומטי.
שרה כהן: במקום של משרד הקליטה אנחנו מפעילים, במסגרת המחלקה לשירותי רווחה, צוות של חמש עובדות סוציאליות מחוזיות.
שרה כהן: צריך לקחת בחשבון שמדובר רק בחמש, עובדת סוציאלית מחוזית אחת.
שרה כהן: ההתגייסות שלנו היא בדרך-כלל גם מיידית.
שרה כהן: אנחנו משתדלים להגיע לעולה, משתדלים לזהות גם מתוך המערכת שלנו אנשים קודמים שהכירו את העולה, וליצור איזה שהוא חיבור בהחלט גם יחד עם סל"ע.
שרה כהן: זאת אומרת, אנחנו משתדלים אפילו ב"און ליין" להעביר להם מידע על מי שאנחנו יודעים, וכנ"ל גם הם.
שרה כהן: הכוונה היא ליצור בכוחות משותפים איזו שהיא התייחסות לעולה ברגע שקורה לו משהו.
שרה כהן: יש קשרים ישירים בין העובדות שלי לבין נטלי.
שרה כהן: הכוונה היא באמת, ברגע שקורה איזה שהוא אירוע, ליצור התערבות שאני בהחלט מסייגת אותה, לפחות בטרמינולוגיה המקצועית שלי, כהתערבות פרטנית קצרת-מועד שממוקדת בפתרון בעיות.
שרה כהן: זאת אומרת, כיוון שיש לנו רק עובד סוציאלי אחד במחוז שעוסק במגוון הנושאים שעוסקים בנושא מצוקה, בוודאי אין לנו היכולות והכוחות ליצור תהליך של התערבות וליווי ארוך-טווח.
שרה כהן: זה לא במנדט שלנו.
שרה כהן: אנחנו צריכים להיות ערים גם ליכולות ולחסרים שלנו.
שרה כהן: לאחר שיוצרים קשר ראשוני עם המשפחה, הרצון שלנו בשלבים הראשונים הוא לנסות ולזהות את אותם תחומים שאין להם מענים, או במקומות אחרים לנסות וליצור תהליך, גם שלנו עם מערכות אחרות, וגם בתוך המערכת שלנו לנסות ולתת קפיצת מדרגה בהתייחסות במקרים הללו.
נעמי בלומנטל: אתם מעין משרד-על.
נעמי בלומנטל: האם אתם עובדים בשיתוף-פעולה עם מערכת החינוך או עם רשויות הרווחה באותו מקום?
שרה כהן: יש שיתוף-פעולה עם מרבית המערכות.
שרה כהן: צריך לקחת בחשבון מי הגוף המיניסטריאלי והאחראי.
שרה כהן: האחריות בגדול ולאורך זמן מבחינה מיניסטריאלית, למשל לגבי עולים נפגעי איבה, היא במסגרת השיקום בביטוח הלאומי, יש שם שתי יחידות שמטפלות:
שרה כהן: השיקום בביטוח לאומי בענף נפגעי איבה, שאנחנו גם אתם בקשרי עבודה טובים, ובמקרה של משפחות שכולות מדובר כאן בצה"ל וגם באגף השיקום במשרד הביטחון.
שרה כהן: אלה הגורמים שנוטלים את האחריות לקשר, לטיפול לאורך זמן.
שרה כהן: בגדול הם אלה שצריכים לתת את המעטפת הטיפולית ובאותם תחומים שצריך גם את המעורבות ואת הקידום שלנו, יש בהחלט התגייסות שלנו.
שרה כהן: אנחנו לא יכולים לבוא במקומם, וזה גם לא נכון לבוא במקומם.
נעמי בלומנטל: עם כל הכבוד שלנו לעמותת סל"ע, האם אין צורך שתהיה מעורבות – במקרה של חייל שנופל, אז יש המערכת גם של הביטוח הלאומי וגם משרד הביטחון שנכנסים באופן מיידי ויעיל, אבל כשזה קורה לאנשים שהם לא בתוך מערכת הביטחון, האם היה כדאי ליצור איזו שהיא מערכת גם במערכת האזרחית למקרים כאלה?
נעמי בלומנטל: אני שואלת את עצמי, דווקא במקרים של עולים חדשים, שזה המנדט שלנו כאן, שהוא שונה, כמו שאנחנו שומעים לגבי המשפחות הוותיקות יותר כשהמערכות מתחילות לפעול.
נעמי בלומנטל: אני מנסה למצוא את הטרמינולוגיה הנכונה, או את המענה הנכון שעשוי להיות.
נעמי בלומנטל: או שאנחנו אומרים: יש עמותת סל"ע והיא תעשה את זה.
נעמי בלומנטל: אז אם היא קיימת, צריך לתת לה איזה שהוא תקצוב.
נעמי בלומנטל: אומרים: נכון, יש עמותה וולונטארית שהיא לוקחת את הטיפול במקרים אלה על עצמה, אבל המערכות השלטוניות חייבות לתת את המענה שלהן.
נעמי בלומנטל: הפעילות הוולונטארית צריכה להיות תוספת ולא במקום.
נעמי בלומנטל: אני יזמתי בזמני הצעת-חוק, במסגרת הפעילות שלי בענין אלימות נגד נשים בוועדה לקידום מעמד האשה, שהתקבלה בסופו של דבר.
נעמי בלומנטל: הייתי הולכת לבקר משפחות ותיקים, ואז ראיתי מה קורה עם היתומים שנשארו, שהקצבה שהם מקבלים מהביטוח הלאומי היא אפסית.
נעמי בלומנטל: קצבת אלמנות שאירים זו הקצבה הנמוכה ביותר שיש במשק.
נעמי בלומנטל: הייתי באה לרשות המקומית, שואלת את ראש העיר ואת סגנו: מה אתה עושה עם הילדים?
נעמי בלומנטל: מה יהיה עם שעורים פרטיים?
נעמי בלומנטל: מה עם עזרה פסיכולוגית, וכיוצא באלה דברים, והוא השיב לי: תראי, בהתחלה ניתן קצת, אבל אחרי כמה זמן תישאר למשפחה רק קצבת שאירים, שזה כלום.
נעמי בלומנטל: בעקבות זה הגשתי הצעת-חוק, שנתקבלה, והילדים מקבלים היום קצבה, שהיא לא קצבה רגילה של שאירים אלא קצבה כמו שמקבלים נפגעי תאונות עבודה.
נעמי בלומנטל: אנחנו עובדים עכשיו על חוק לקליטת עלייה.
נעמי בלומנטל: יכול להיות שהעולים צריכים לקבל סיוע מיוחד במקרים כאלה.
נעמי בלומנטל: אולי נגיע לזה ואולי לא.
שרה כהן: מדינת ישראל, גם בהקשר של נפגעי איבה וגם בנושא של משפחות שכולות קיבלה החלטות ממוסדות, מסודרות.
שרה כהן: מבחינת המדינה יש כאן איזו שהיא התייחסות שמעוגנת בחוק.
שרה כהן: אין התייחסות במדינה למשברים או למקרים שונים של אזרחי המדינה שיכולים בסוגים רבים ושונים של אסונות או פגיעות, אם זה מחלה, תאונת דרכים, תביעה, שבעצם גם האנשים שנחשפים לזה בהחלט עוברים טראומה מבחינתם, אבל אין ראיית-גג של המדינה בענין הזה.
שרה כהן: בקשר לעולים שעברו טראומות מסוג אחר, ההתגייסות שלנו במשרד היא בהחלט התגייסות מתוך רצון לתת מענה על בסיס פרטני לכל מקרה.
שרה כהן: בגדול, בתוך מערכת מדינת רווחה, אי-אפשר לקחת את המשקל הרב שיש לארגונים וולונטאריים כחלק אינטגרלי מתוך מגוון השירותים שקיימים בתוך מדינה.
שרה כהן: זאת אומרת, צריך לקחת בחשבון, וזה קיים גם בארצות אחרות, שחלק נכבד מתוך המענים שניתנים לאזרחי המדינה ניתנים על-ידי N.G.O. , ויש להם מקום מאד נכבד בתוך כל מערך השירותים.
שרה כהן: זה גם חלק מההכרה, גם הפורמלית, של המשרד שלנו, בפעילות של סל"ע.
שרה כהן: זאת אומרת, חלק מהדרך שהמשרד שלנו מקבע את ההתייחסות שלו היא באמצעות תמיכה שלנו בפעילות שלהם.
נעמי בלומנטל: לשם כך אנחנו מקיימים את הישיבה.
נעמי בלומנטל: אני מכירה את זה.
שרה כהן: אני רוצה להסביר גם את הרציונל, שמערכת ממשלתית לא יכולה בחלק מן הדברים להיכנס למה שארגון וולונטארי יכול לעשות לאורך זמן.
שרה כהן: אבל מאותו רגע שיש גם הכרה בפעילות של הארגון מבחינת איזה שהוא נדבך מאד חשוב שהוא מקיים, נוצר גם דיאלוג ושיתוף-פעולה, שהמטרה שלו לקדם את הסיוע.
נעמי בלומנטל: כיושבת-ראש אגודת "אל-סם" אני מכירה איפה נכנסים הגופים הוולונטאריים כשהמדינה לא נותנת מענה.
נעמי בלומנטל: כפי שאמרתי, אנחנו עוסקים בחקיקת חוק קליטת עלייה ודיברנו על זה גם אתמול, שיהיה בו גם סל של טיפול פסיכולוגי.
נעמי בלומנטל: ייתכן שנצטרך להוסיף עוד נדבך, שאולי דווקא מבחינת עלות הוא לא יהיה כל-כך גבוה, אבל מבחינת המענה המיידי הוא כן יכול להיות במקום.
נעמי בלומנטל: אנחנו נבדוק את זה.
סופה לנדבר: כפי ששמענו כאן, וזה נכון, האסון לא בוחר במי לפגוע.
סופה לנדבר: הוא מגיע ודופק בדלת, אפילו לא דופק ונכנס בסערה.
סופה לנדבר: אני התוודעתי לסל"ע לפני כמה שנים כאשר הייתי עולה חדשה, ואז זו היתה עדיין המועצה הציבורית למען יהודי ברית-המועצות.
סופה לנדבר: הספור שלי ידוע ואני לא רוצה לחזור עליו.
סופה לנדבר: אני רוצה לומר בקיצור שאז הייתי עולה חדשה ואני זוכרת את התמיכה שקיבלתי מהארגון, מחיים צ'סלר, ואחר-כך הוא הפך להיות ארגון אחר, שנתן סיוע ממשי מסוג אחר.
סופה לנדבר: אני זוכרת שבעקבות הרעש והלובי הציבורי הוא הפך לארגון שקט וצנוע שנותן עזרה כל-כך עמוקה, שאני כיושבת-ראש התאחדות עולי ברית-המועצות נתקלתי בזה לא פעם אחת.
סופה לנדבר: יכול להיות שהדינמיקה של החיים דורשת דווקא שאנחנו ניתן יותר תמיכה לארגון הזה, כמו שאת אמרת, גברתי היושבת-ראש, מועצות ועיריות ואנשי ציבור שנמצאים במשרד זה או אחר, גם עם הרבה רצון לא תמיד יכולים להיות במקום האסון הרבה מאד זמן.
סופה לנדבר: הם מנסים לעזור, אבל הם מוגבלים במתן העזרה, ואני חושבת שאנחנו צריכים לעזור לארגון לקבל תמיכה יותר ממשית.
סופה לנדבר: בזמן האחרון נתקלתי בארגון סל"ע ואני אומרת שהפעילות שלו לא רק מבורכת.
סופה לנדבר: זו פעילות כל-כך רצינית שנעשית בשקט ובצניעות, שבלי רות בר-און והמתנדבים והעובדים שלה אני חושבת שאלפי משפחות לא היו יכולות פשוט לחיות.
סופה לנדבר: בפסח עשינו קייטנה והגיעו אלינו ארבעה ילדים יתומים, שהאמא שלהם נפטרה שנה אחרי שהם הגיעו ארצה.
סופה לנדבר: הם נשארו עם אח בן 22.
סופה לנדבר: אנחנו התחלנו לפעול למען הילדים האלה, וראיתי שעובדת של המשרד הגיעה יום ולילה לקייטנה, שאלה והתעניינה.
רות בר-און: מתנדבת, בת שירות לאומי.
סופה לנדבר: כאשר המתנדבים של הארגון שלי נסעו אחרי הקייטנה למשפחה, הם ראו שבעצם לא עוזבים את הילדים ומתעניינים בהם.
סופה לנדבר: עכשיו הם כבר דאגו שלילדים תהיה קייטנה בקיץ.
סופה לנדבר: הארגון שלי הביא עכשיו 25 יתומים ממוסקבה.
סופה לנדבר: אני אומרת שהענין של ילדים ושל נפגעים הוא מאד-מאד קשה.
סופה לנדבר: אתם זוכרים את המקרה שהרגו ילד על-יד החלון של האמא.
סופה לנדבר: האם חד-הורית היתה צריכה לשים מצבה על הקבר ולא היו לה כמה אלפי שקלים.
סופה לנדבר: רות בר-און דאגה למצבה, יחד אתנו.
סופה לנדבר: אני אמרתי לרות שניתן לאמא צ'ק, ויכול להיות שנזמין עתונאים, כי אני חושבת שצריכה להיות הערכה לא רק כאשר מישהו מגיע ביום הטראגי, אלא גם הערכה לעבודה היום-יומית הקשה.
סופה לנדבר: רות אמרה: לא, מה פתאום?
סופה לנדבר: אני לא מגיעה.
סופה לנדבר: אבל הצ'ק הגיע בזמן לעיריית אשדוד, ובעיריית אשדוד גילו שקיימת רות בר-און.
סופה לנדבר: אתם זוכרים את שי כהן שנפצע בראשו וראש הממשלה ואשתו ביקרו אותו.
סופה לנדבר: מי דאג לו? – סל"ע – התאחדות יוצאי ברית-המועצות.
סופה לנדבר: וסל"ע גם ממשיכה לדאוג לו.
סופה לנדבר: אני אומרת שלארגון כזה מגיעה תמיכה מאד-מאד רצינית.
סופה לנדבר: הם לא צריכים לדאוג איך ומאין מגיעים כספים.
סופה לנדבר: הם דואגים לאנשים שנפגעו וזקוקים לעזרה, ואנחנו צריכים לדאוג שהם לא יגיעו לכאן אלא שיקבלו את התמיכה באופן ישיר מוועדה זו או אחרת.
סופה לנדבר: הם צריכים תמיכה שנתית מאד-מאד רצינית, וזאת צריכה להיות כבר הדאגה שלנו.
נעמי בלומנטל: אני רוצה לציין שיש כאן מתנדבים רבים מעמותת סל"ע, ובראשם המנכ"ל רות בר-און.
נעמי בלומנטל: נמצא אתנו גם יושב-ראש העמותה פרופ' דן עמיר.
נעמי בלומנטל: הייתי רוצה לשמוע את מנלבש אברהם, יוצאת אתיופיה, שבתה נרצחה על-ידי הבעל בנובמבר 1997.
נעמי בלומנטל: נותרו חמישה ילדים בגיל ארבע עד עשר, נכדיה של מנלבש, אותם היא מגדלת לאחר רצח בתה ומאסרו של האב.
נעמי בלומנטל: למנלבש יש ילדים משלה, ואחת מהן היא אורנית שנמצאת כאן אתנו.
נעמי בלומנטל: המשפחה גרה בראשון-לציון.
מנלבש אברהם: (דבריה מתורגמים על-ידי משה באטה) יש לי קשיים רבים מאד לגדל את הנכדים.
מנלבש אברהם: אני עצמי מרגישה לא טוב, אבל בזכות האנשים שתומכים בי ומעודדים אותי אני מגדלת את הילדים.
נעמי בלומנטל: כשהאסון קרה, מה בדיוק קרה באותו זמן?
נעמי בלומנטל: מה קרה באופן מעשי, פתאום הילדים היו אצלך?
נעמי בלומנטל: מי עזר לך באותו רגע, ומי דאג אחר-כך לכל הסידורים של לוויה וכו'?
מנלבש אברהם: אני לא זוכרת מי סייע לי באותו יום, כי הייתי בהלם.
מנלבש אברהם: הוא רדף אחרי הבת כדי לרצוח אותה.
מנלבש אברהם: אני לא זוכרת מי היה אתי באותו רגע ומי טיפל בילדים.
מנלבש אברהם: גם השכנים היו, לא אתיופים, שסייעו ותמכו.
נעמי בלומנטל: מה הן הבעיות העיקריות שיש לך עם גידול הילדים?
מנלבש אברהם: הילדים קטנים ואני מתמודדת עם בעיה לא קטנה, אבל לצדי עומדים מיכה פלדמן ועטרה רפפורט, בת שרות לאומי, שמטפלת בהם ומשחקת אתם.
מנלבש אברהם: בזכותם אני מתמודדת עם הבעיה.
מיכה פלדמן: אולי אורנית תוסיף משהו לגבי הסיוע.
אורנית אברהם: לילדים יש מסגרת אחרי בית-הספר, שלוש שעות בכל יום.
אורנית אברהם: הילדים חוזרים מבית-הספר ויודעים לאן ללכת.
אורנית אברהם: אם לא היתה להם מסגרת הם היו מסתובבים ברחוב.
אורנית אברהם: בת מהשרות הלאומי עוזרת להם בשיעורי בית.
אורנית אברהם: אמא שלי לא יודעת עברית והיא לא יכולה לעזור להם בשיעורי בית.
אורנית אברהם: גם אני לא מספיקה להיות עם כולם.
אורנית אברהם: בכל בעיה אני פונה למיכה.
אורנית אברהם: אני מרגישה שיש לי אל מי לפנות והוא נענה לכל הבקשות.
משה באטה: אני מכיר את רות באופן אישי.
משה באטה: כשאני כארגון לא יכולתי פעם לסייע למשפחה יוצאת אתיופיה, פניתי אליה והיא לא היססה רגע, הגיעה ועזרה למשפחה.
משה באטה: יישר כוח לך, את עושה עבודת קודש.
רות בר-און: תודה.
אנה איסקובה: אני מכירה ומוקירה את העבודה של הארגון הזה עוד לפני העלייה הזאת.
אנה איסקובה: גם אז היו להם זכויות גדולות, אם כי בשטח אחר.
אנה איסקובה: בתור עתונאית ועורכת חקרתי גם מקרי חירום בקרב עולים וגם לא בקרב עולים.
אנה איסקובה: אני רוצה להגיד שהמצב, גם בקרב לא-עולים, לא משופר כל-כך, מפני שאין כל רישום-על שיאחד את המאמצים של רשויות רבות.