GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חיים להב: אי-אפשר בכלל להשוות את העלייה של תחילת שנות התשעים ואמצע שנות התשעים לעלייה האחרונה.
חיים להב: אין לזה ביטוי במחקר, אבל אני מדגיש שצריך לקחת בחשבון שזאת לא אותה אוכלוסייה מבחינת מאפייני המצוקה, הבעיות שהם באים אתן משם ופועל יוצא של הבעיות שיש להם כאן.
חיים להב: המחקר שגב' כאהן מדברת עליו הוא מחקר שנעשה על המטופלים שלנו ב-1997 והוא פורסם ב-1998-1999.
חיים להב: אם נעשה היום את המחקר, אני לא בטוח שלא נמצא מגמות חדשות של שינוי.
חיים להב: נקודה נוספת שאני רוצה להדגיש.
חיים להב: נעשו פה השוואות בין נוער מנותק לבין נוער רגיל, וברור שלאוכלוסייה יוצאת ברית-המועצות לשעבר אין סטיות מיוחדות שאפשר להגדיר אותן אלא להיפך, דברים שהם הרבה יותר טובים מאשר אצל נוער רגיל, וזה בולט במחקרים שנעשו לגבי השוואת נוער עולה לנוער רגיל.
חיים להב: המחקר הזה בדק קבוצות שונות בקרב המנותקים, לגבי הבעיות שדיברנו עליהן, וגם פה הבעיה הבולטת היחידה שזוהתה היא דווקא בקשר לסמים ולשתיית אלכוהול ולאו-דווקא לשאלות האחרות שנחשפו, כמו לקראת גיוס.
חיים להב: כשבודקים את המוטיבציה לגיוס בקרב הנוער העולה המנותק לבין הנוער הרגיל המנותק, ההבדלים כמעט לא קיימים.
חיים להב: כך שהחשיפה הנקודתית כאן היא באמת בהקשר של הסמים ואין ספק שהנוער העולה נמצא בסיכון הרבה יותר גבוה מהנוער הרגיל המנותק.
חיים להב: עצם העלייה, עצם המשברים של העלייה וההתחברות כאן לחברה חדשה, וכנראה שאחד התוצרים הוא הכניסה והשימוש בחומרים פסיכו-אקטיביים, כשהקטע של האלכוהול בולט אפילו יותר מהקטע של הסמים, גם במחקר האחרון של גב' כאהן.
חיים להב: נעשתה פה עבודה יסודית של עוזרת המחקר של הוועדה, אביטל.
חיים להב: המחקר גם מציין מענים, מה אנחנו מנסים לתת ואם מה שאנחנו מנסים לתת עונה על הצרכים.
חיים להב: בעמוד חמש יש הממצא הבולט שדווקא נוער עולה מברית-המועצות לשעבר מקבל, משתמש או נחשף להרבה יותר תוכניות של קידום נוער מאשר אוכלוסייה רגילה מנותקת.
חיים להב: א.
חיים להב: כנראה שהוא יודע לצרוך; ב.
חיים להב: כנראה שהוא צריך את זה; ג.
חיים להב: כנראה שאנחנו מצליחים להגיע אליו, וזה עולה כאן גם מהדברים של המחקר, ואני חושב שמה שאמר חבר-הכנסת נודלמן, שצריך להיכנס לעומק וללמוד על-מנת לשפר, זה מה שהמחקר ניסה לעשות ואני מקווה שהוא עושה את זה.
שולה מולא: מה בקשר לבני-נוער יוצאי אתיופיה?
חיים להב: המחקר הזה לא בדק קבוצת מדגם ייחודית של יוצאי אתיופיה, והשאלה אם יש לנו אפשרות טכנית לעשות את זה.
חיים להב: יש לנו נתונים פנימיים שלנו אבל לא נתוני מחקר מסודרים, ולכן אני לא רוצה להתייחס לזה.
חיים להב: יש כאן כמובן תחושות שטח שאת מכירה אותן יותר טוב ממני על היקף השימוש וצורת השימוש שעולה, אבל שוב, אני לא חושב שזה בפרופורציות כאלה שאפשר להשוות אותן עם כלל בני הנוער.
יעל ברנהולץ: אני אחראית למחקר הערכה במנהל חברה ונוער.
יעל ברנהולץ: רציתי רק להעיר שהיוזמה לסקר היתה של מנהל חברה ונוער, משום שהפעם האחרונה שנבדקו מאפייני אוכלוסיית קידום נוער שבטיפולנו היתה לפני כעשר שנים, והמגמה היתה כיצד אנחנו יכולים לאתר ולהגדיר את האוכלוסייה מחדש, לראות מה הן בעיותיה, על-מנת שמאוחר יותר אפשר יהיה להתאים את צורות הטיפול.
יעל ברנהולץ: כמובן שגם לפי ההערה של חיים להב אנחנו מקווים שניתן יהיה לעשות מעקב מתמיד על-מנת לראות את השינויים שחלים במשך הזמן, כי פעמים רבות שואלים אותנו: בשביל מה אתם בכלל צריכים מחקר, הרי אתם נמצאים בשטח ואתם יודעים.
יעל ברנהולץ: אבל עובדה, לפי מה שעולה כאן, כל הזמן צריך לעשות בדיקה מחדש, כי כל קבוצה חדשה שנכנסת, ושינויים שחלים בחברה צריכים להביא אחר-כך את ההשפעה של מקבלי ההחלטות על-פי נתונים עכשוויים וקיימים ולא רק על-פי השערות ותחושות בטן, או מקרה פרטי ספציפי זה או אחר שמוכר לנו.
אנה איסקובה: לא בכדי שאלתי איך מגדירים את העולים החדשים, מפני שזאת שאלה לא של הגדרה, זאת שאלה מאד מהותית.
אנה איסקובה: יש בעיה שמתייחסת ישירות לתרבות ארץ המוצא, שהיא דינמית, משתנה.
אנה איסקובה: ברית-המועצות לשעבר של שנות אלפיים זו לא ברית-המועצות של 1990.
אנה איסקובה: לכן זאת בעיה שצריכה להיבחן ולהיבדק ולהיות מטופלת בצורה אחת.
אנה איסקובה: אחר-כך יש בעיה של משבר העלייה כשלעצמו, או כפי שהוא נקרא בארצות אחרות – משבר הגירה – וגם הדבר הזה דורש תמיכה והתייחסות אחרת.
אנה איסקובה: אחר-כך יש משהו שכבר לא שייך להגירה ולא לתרבות ארץ המוצא, מפני שהילדים האלה כבר נמצאים פה עשר שנים ומעלה ויש להם בעיה תרבותית של שילוב חברתי ותרבותי, שלא קורה, מסיבות שהן כבר לא הגירה ולא עולים ולא תרבות ארץ המוצא, אלא סיבות אחרות, ושוב הם צריכים התייחסות אחרת.
אנה איסקובה: הבעיה הגדולה היא שאני לא רואה את הפסיכולוגים ואת הפדגוגים מארץ המוצא מעורבים בתהליך קבלת ההחלטות ובתהליך בניית התוכניות, ולדעתי זאת אחת הסיבות לבעיות רבות, מפני שגם סקרים שהם מצוינים מבחינת הביצוע עצמו אבל בהתייחס למה שקורה בארץ המוצא ולהבדלים תרבותיים הם לוקים בחסר.
אנה איסקובה: עכשיו מתגבשת קבוצה של פסיכולוגים ופדגוגים מקרב העולים מברית-המועצות לשעבר שכבר הציגה תוכנית ואנחנו מנסים לחבר את התוכנית הזאת לתוכניות כלליות של טיפול בנוער במצוקה, אבל זה לא מספיק.
אנה איסקובה: צריך להביא לסדר-היום את ההבדלים הגדולים, את השוני הזה בין הכותרות לבין האמת.
אנה איסקובה: אני מציעה שוועדה זו תיזום סמינר בסדר-גודל משמעותי כגודל הבעיה עצמה ולדון בבעיות אלה.
אנה איסקובה: אנחנו פוחדים להגיד פה שהבעיה קיימת, מפני שאנחנו לא רוצים סטיגמות ואת כל הבלאגאן הזה.
אנה איסקובה: מצד שני, אם לא נשים על סדר-היום הלאומי את הבעיות שקיימות בקבוצות סיכון, והיום נוער עולה הוא קבוצת סיכון הן בגלל מה שקורה בארץ המוצא והן בגלל ההגירה והן בגלל מה שקורה בארץ המקבלת אותם מבחינת שילוב חברתי ותרבותי.
אנה איסקובה: שיהיה ברור שלא מדובר פה על כך שהגיעו לכאן כמה "פושטקים" והם מביאים לנו תרבות רעה, אלא אנחנו מנסים לשים את הבעיה לפחות יחד עם הבעיה של שימוש בסמים בקרב בני הנוער בכלל, כי מבחינה תרבותית, פסיכולוגית, בהתייחסות הפדגוגית אלה בעיות שצריכות להיבחן קצת אחרת ולקבל טיפול משלים לטיפול הרגיל שאנחנו נותנים.
שרה כהן: המשרד לקליטת עלייה בשיתוף אשלים ומכון ברוקדייל ובשיתוף משרד החינוך, מספר אגפים במשרד העבודה והרווחה, משטרת ישראל, יקיים יומיים של חשיבה ולמידה בנושא נוער עולה.
שרה כהן: היומיים הם ב-4 וב-11 באוקטובר, כשהכותרת של היום היא מאפיינים, צרכים וסוגיות מרכזיות במתן שירותים לנוער עולה בסיכון.
שרה כהן: ביום הראשון המטרה היא ליצור פלטפורמת חשיבה משותפת של כל הגורמים כדי לחשוב יחד על הצרכים של בני-נוער עולה, והיום השני מכוון יותר לקידום עשייה, כדי לצאת עם תוצרים שהם מעבר לאיזו שהיא חשיבה משותפת על תוצרים שיש להם משמעות יישומית ברמה היישובית.
אנה איסקובה: אני מאד שמחה שמשרד הקליטה עושה את זה, אבל כפי שאמרתי, יש נוער עולה ויש נוער עם שוני תרבותי שהוא כבר לא עולה.
שרה כהן: אני מאד מסכימה אתך ובהחלט מחדדת כל הזמן את הבדלי התרבות.
נעמי בלומנטל: אני עברתי על התוכנית והיא אמנם נראית מקיפה מאד ורצינית מאד, אבל אני רוצה לומר לך, שרה כהן, שכאשר את רואה את שמות המרצים, אין שם בכלל עולים.
נעמי בלומנטל: כולם ותיקים, אין ביניהם שם אחד של עולה חדש.
שרה כהן: הארגונים שותפים ביומיים האלה.
נעמי בלומנטל: גב' איסקובה גם כן דיברה על כך שאין מספיק שותפות, וזה גם עלה בישיבה הקודמת שלנו על-ידי יואב הס, שאין שותפות אמת ויש לנו בעיה עם זה.
שרה כהן: ביום הראשון ישתתף ד"ר מיכאל דוביצקי, שהוא עצמו עולה חדש.
יורי שטרן: חוץ ממנכ"ל משרד הקליטה יש פה עוד שני אנשים והם כנראה מייצגים את המוסדות.
חיה שרה דאנזיג: אני רוצה לומר כמה דברים.
חיה שרה דאנזיג: ראשית, כשאדם כמוני מגיע לארץ חדשה ורואה שלבני יש בעיה, אני לא יודעת למי לפנות.
חיה שרה דאנזיג: וכשאני כבר יודעת למי לפנות, הם מדברים עברית, ואז יש לי בעיה שאני לא מדברת טוב עברית כדי לבטא את עצמי.
חיה שרה דאנזיג: שנית, עולה השאלה כמה זמן אתה נחשב עולה.
חיה שרה דאנזיג: בני עלה לארץ כשהוא היה בן ארבע, אבל הוא עדיין בן להורים אמריקאים.
חיה שרה דאנזיג: אין לי פרוטקציה ואינני יודעת למי לפנות.
חיה שרה דאנזיג: וגם אם היתה לי פרוטקציה, אינני יודעת מי יכול להפנות אותי לאדם הנכון.
חיה שרה דאנזיג: זה קורה לכולנו, לכל מי שעשה עלייה – אמריקאים, רוסים, אתיופים ואחרים, אפילו אם הם נולדו כאן.
חיה שרה דאנזיג: דבר נוסף, הילדים הם חלק ממשפחה.
חיה שרה דאנזיג: אנחנו מדברים על הילדים ואנחנו שוכחים את המשפחה.
חיה שרה דאנזיג: אנחנו ההורים זקוקים לעזרה כדי לעזור לילדים שלנו.
נעמי בלומנטל: אמו של אלישע היא בעלת תואר מסטר בעבודה סוציאלית ואני בטוחה שהיא אף פעם לא היתה שותפה לשום פאנל.
נעמי בלומנטל: אנחנו צריכים להודות שיש לנו בעיה עם זה ואי-אפשר להתעלם ממנה.
חזי גולדברג: ארגון "לייפ-ליין" מטפל בנוער במצוקה, בדרך-כלל אמריקאים, קנדים, אנגלים.
חזי גולדברג: רציתי להדגיש שמה שבולט לי בתור אנגלו-סכסי, שפתחנו עם ספור של אמא ובן שעלו מקנדה – גם אני עליתי מטורונטו ואשתי מניו-יורק – ומאז רק שמענו: עולי רוסיה, עולי אתיופיה.
חזי גולדברג: אירוני הוא שהספור של אלישע דאנזיג דחף את כל הענין וגם הביא לקיום הדיון הזה היום.
חזי גולדברג: זאת בדיוק הנקודה, אולי בגלל שאין מישהו שיושב בכנסת שהוא מטורונטו או מניו-יורק.
חזי גולדברג: אבל המציאות היא שמשפחות פונות אלינו ויש לנו כמה גורמים דוברי אנגלית והם מרגישים שהאנגלו-סכסים – חוץ מאלה שעובדים ב"היי-טק" – נמצאים מחוץ למעגל פה והם לא מתייחסים לבעיות.
חזי גולדברג: שנית, אני מסכים במאה אחוז עם גב' דאנזיג.
חזי גולדברג: אם נדבר רק על הנוער, זה לא יפתור את הבעיה.
חזי גולדברג: כל ילד שהוריו החליטו לעלות ארצה, מרגע בואם הם דואגים לפרנסה, לדירה, ועוד.
חזי גולדברג: במקרה שלי, אשתי היה חולה ובמשך שנה וחצי לא היה מי שיעזור לנו, כי אנחנו כאן לבד, ללא משפחה, והילדים שלנו מרגישים את הלחץ הזה.
חזי גולדברג: לכן, אם רוצים באמת למנוע את הבעיה, צריכים להסתכל על המשפחה כולה.
חזי גולדברג: יש בעיה של סמים ויש בעיה של נוער עולה.
חזי גולדברג: בכיכר ציון בירושלים מתאספים כל בני הנוער – מרוסיה, אתיופיה, קנדה, ניו-יורק ותל-אביב – יושבים יחד עם אותו אקסטזי.
חזי גולדברג: זאת השפה שמקשרת ביניהם.
חזי גולדברג: דווקא שם יש קליטה מצוינת.
חזי גולדברג: חבר-הכנסת נודלמן דיבר על הכותרת בעיתון שמדברת על רוסים ועל אמריקאים כאילו זאת הבעיה שלהם.
חזי גולדברג: לא, בעיית הסמים היא בעיה של כל ילד שמרגיש לחץ בחיים ולא מסתדר בבית-הספר או עם החברים שלו.
חזי גולדברג: זה כללי.
חזי גולדברג: מה שצריך לבחון הוא איך לעזור למשפחות, שמרגישות שהן נופלות, אז אנחנו הולכים לכמה ארגונים אמריקאים שיש לנו, וגם הם לא יודעים לאן לפנות.
חזי גולדברג: אני יושב פה כבר שעה וחצי ועד עכשיו לא שמעתי דבר על האוכלוסייה הענקית דוברת אנגלית שיש לנו .
נעמי בלומנטל: אני תכף אתייחס לזה.
נעמי בלומנטל: קודם-כל, אתה בהחלט צודק באופן עקרוני.
נעמי בלומנטל: למזלנו, משום שיש מאסות מאד גדולות של עולים מברית-המועצות לשעבר, אין ספק שהם תופסים חלק נכבד בסדר-היום גם של הוועדה הזאת.
נעמי בלומנטל: דרך אגב, לא מבחינת מאסה אלא מבחינת בעיות, או חולשה שלי, העדה האתיופית זוכה להרבה מאד תשומת-לב בוועדה זו.
נעמי בלומנטל: להערכתי, גם במשרדי הממשלה השונים זאת פחות או יותר תמונת המצב.
נעמי בלומנטל: אני בהחלט מסכימה אתך שעולים מארצות המערב, שנחשבות לארצות החזקות יותר, כולל צרפת ואנגליה, הארצות האנגלו-סכסיות זוכות בארץ לפחות מדיי התייחסות, ואני אשמח להעלות את זה בוועדה, לאור המצוקה הקיימת.
נעמי בלומנטל: כשחבר-הכנסת נודלמן ביקש להעלות את הנושא לדיון בוועדה, הוא עשה זאת בעקבות סקר שמתייחס לעולים מברית-המועצות לשעבר.
נעמי בלומנטל: כך שהטענה הספציפית לישיבה הזאת איננה במקומה, ואנחנו הרחבנו מעט.
נעמי בלומנטל: כפי שאמרתי, אתם מעטים יחסית.
נעמי בלומנטל: אני אשמח מאד, וגם דיברתי על כך במליאת הכנסת, שתהיה עלייה הרבה יותר מאסיבית גם מארצות-הברית וגם מקנדה, ואשמח אם אתם תהיו שותפים לנסיון שלנו להביא יותר עולים.
נעמי בלומנטל: דבר נוסף, אתם נחשבים יחסית לחזקים מבחינה כלכלית, וגם זאת בעיה, כי אומרים עליכם: הם מסודרים.
נעמי בלומנטל: אבל מעל לכל, אתה בהחלט צודק.
חזי גולדברג: אני טיפלתי בשתי משפחות וכאב לי לשמוע כשהם אמרו לי שהם חוזרים לניו-יורק ולטורונטו, כי "שם הילד שלי יכול להצליח יותר מאשר בארץ".
חזי גולדברג: אני לא יודע אם זה קורה עם עולים מרוסיה או מאתיופיה.
חזי גולדברג: זה ממש כאב לי שאנשים חושבים כך.
נעמי בלומנטל: חבל שהם חושבים כך, כי אני חושבת שגם פה אפשר להצליח.
נעמי בלומנטל: נמצאת אתנו קבוצה של מנהיגי נוער עולה מראשון-לציון.
נעמי בלומנטל: נשמע כעת את סטס מיסזניקוב, יושב-ראש מרכז צעירים עולים "מגדל אור" בראשון-לציון, בבקשה.
סטס מיסזניקוב: הבאנו אתנו קצת חומר רקע עלינו אבל משום-מה הוא לא חולק.
נעמי בלומנטל: הוא יחולק.
סטס מיסזניקוב: לפני-כן אני רוצה להודות לחבר-הכנסת נודלמן שהזמין אותנו לישיבה זו וגם לחבר-הכנסת יורי שטרן שמאד עוזר לבני-נןער עולים בכלל.
סטס מיסזניקוב: אנחנו מייצגים את השטח.
סטס מיסזניקוב: לא הבאנו סקרים ומספרים, אבל הבאנו אתנו עבודה יום-יומית מהשטח.
סטס מיסזניקוב: בדרך לכאן שמענו ברדיו כתבה של חיים זיסוביץ', כמו הכתבה שהופיעה ב"מעריב", שבה הכתב ניסה להכניס כל מיני דברים בפי המרואיין, אם היו סכינים, אם בבית-הספר יש סמים או אלימות.
סטס מיסזניקוב: זאת בעצם הסטיגמה של דמוניזציה של העולים מברית-המועצות לשעבר שמזיקה לבני הנוער.
סטס מיסזניקוב: מצד שני יש בעיה שאנחנו נתקלנו בה לפני שנתיים כאשר יזמנו והקמנו את מרכז צעירים והחלטנו לטפל יותר בסימפטום ולא במחלה.
סטס מיסזניקוב: אנחנו ראינו עשרות ומאות בני-נוער יושבים בגנים עירוניים, ואתם מתארים לעצמכם מה הם עושים שם.
סטס מיסזניקוב: בני הנוער האלה לא מוגדרים נוער בסיכון, אין להם תיקים במשטרה וגם לא בקידום נוער.
סטס מיסזניקוב: זה הסימפטום, כי במקרים הקשים יותר הם מתגלגלים אחר-כך לטיפולה של המשטרה וגם לטיפול של בני-נוער.
סטס מיסזניקוב: אתן לכם דוגמה קטנה מדו"ח רשמי של עיריית ראשון-לציון, של הרשויות שמטפלות בבני נוער.
סטס מיסזניקוב: הרשויות מציינות שיש להן 146 מקרים קשים, או נוער בסיכון, שהוגדר על-ידם כנוער אלים, או נוער שנפתח להם תיק, או נוער שמועד לפורענות.
סטס מיסזניקוב: מצד שני אין שם בכלל התייחסות למאות האנשים שיושבים בגנים, לא הולכים לבית-ספר ומרגישים ללא זהות, כלא שייכים לשום דבר.
סטס מיסזניקוב: אנחנו הקמנו מרכז ובו אנחנו מטפלים באנשים האלה.
סטס מיסזניקוב: כ-250 בני-נוער בגיל 13 עד 18 משתתפים היום בפרוייקטים שונים שלנו.
סטס מיסזניקוב: לא אוכל לפרט כעת כל מה שאנחנו עושים, אבל אומר בקיצור שאנחנו מחזירים לבני הנוער האלה את תחושת השייכות ואת תחושת הזהות שאבדה להם.
סטס מיסזניקוב: מר גולדברג אמר דבר נכון מאד, שהעולים שהגיעו ארצה צריכים להילחם יום-יום על מקומם מתחת לשמש, על מעמדם הכלכלי והחברתי, והילדים קצת מוזנחים.
סטס מיסזניקוב: ההורים לא אשמים בזה, זה קורה כך בגלל אופי ההגירה – ההורים צריכים לבסס את עצמם ובכך הם ייטיבו עם משפחתם.
סטס מיסזניקוב: הילדים גם לא רואים בבתי-הספר מסגרת שיכולה לקדם ולהעשיר אותם לקראת החברה.
סטס מיסזניקוב: פעמים רבות שואלים אותנו אם אנחנו לא יוצרים איזה שהוא גטו חברתי או גטו של שפה רוסית בתוך עיר במדינת ישראל.
סטס מיסזניקוב: לדעתנו אי-אפשר כבר לדבר על כור היתוך, וגם אי-אפשר לדבר על אינטגרציה בכוח.
סטס מיסזניקוב: מה שצריך לעשות זה פשוט לשלב תרבויות, אבל כל עוד לא ניתן לבני הנוער להרגיש זהות ושייכות, שירגישו טוב עם עצמם ועם דומיהם, שייפתחו ויפתחו את כישוריהם ואת יכולותיהם, הם גם לא יוכלו להתקדם לעבר החברה הישראלית.
סטס מיסזניקוב: דרך אגב, בדו"ח רשמי של הגורמים המקצועיים של העירייה יש המלצות מה צריך לעשות עם בני-נוער שיושבים בגנים ומה צריך לתת להם.
סטס מיסזניקוב: נדה
סטס מיסזניקוב: מנו לגלות עד כמה מתוך האינטואיציה, מתוך העדויות מהשטח ההתאמה היא 100%.
סטס מיסזניקוב: פתחנו מועדון לאלה שבאים לשם כמו למשפחה שנייה, מפתחים נושאים, בונים תוכניות, טיולים וכדומה, וזה מה שכתוב בתוכנית – להקים בית נוער, כמו זה שבכפר-סבא.
סטס מיסזניקוב: הספורט היה אהוב מאד על בני נוער ברוסיה.
סטס מיסזניקוב: הוא היה שם עממי וזול, ואילו פה הם לא יכולים לעסוק בזה כי הוא יותר יקר, וגם לא נגיש.
סטס מיסזניקוב: כל הדברים האלה שצוינו בדו"ח הרשמי של העירייה אנחנו מיישמים אותם.
נעמי בלומנטל: איך אתם קמתם?
סטס מיסזניקוב: אנחנו קמנו ביוזמה פרטית של כמה "משוגעים", שחלק מהם יושב כאן.
סטס מיסזניקוב: היינו כמה עשרות והיום אנחנו כ-700 איש.
סטס מיסזניקוב: אנחנו לא מיועדים לעבוד רק עם בני 13 – 18, אלא עד גיל 35.
סטס מיסזניקוב: היום יש אפילו ילדים בני תשע.
סטס מיסזניקוב: אנחנו לא ממומנים על-ידי גופים רשמיים.
נעמי בלומנטל: העירייה עוזרת לכם?
סטס מיסזניקוב: במשך חצי שנה ביססנו קשרים עם העירייה ועם גופים כמו קידום נוער ומח' החינוך עד שנפגשנו עם ראש העיר והדברים התחילו לזוז.
סטס מיסזניקוב: עדיין לא נכנסנו לפרוייקט של מטפלים בבני נוער בסימפטום, לא במחלה.
סטס מיסזניקוב: גב' איסקובה הציעה דבר מאד יפה, להקים פורום יותר קטן ומקצועי, מהשטח, שמכיר את המטריה ויכול לסייע בכל הדברים האלה.
סטס מיסזניקוב: אני חושב שזה יועיל אם נוזמן לדיון שמשרד הקליטה עומד לקיים.
סטס מיסזניקוב: כעת מלאה שנה לקיומנו ולציון התאריך הזה הגיעו גופים רשמיים מערים אחרות כדי ללמוד מאתנו.
נעמי בלומנטל: רציתי להציע שאתם תלמדו גם אחרים.
סטס מיסזניקוב: צריך לקחת את הנושאים של הפעולות האלה ולשפר אותם, ואולי זה יועיל.
יורי שטרן: אולי כדאי שחברי הוועדה יבקרו במקום וייפגשו עם נציגי המוסדות הרלבנטיים.
נעמי בלומנטל: אני יודעת, בתוקף תפקידי בעבר יושבת-ראש אגודת "אל סם" שלאגודה היתה פעילות טובה מאד.
נעמי בלומנטל: אתם יכולים להיעזר בה.
נעמי בלומנטל: כל הכבוד לכם, אתם ממש משמשים דוגמה יוצאת מן הכלל.
נעמי בלומנטל: אני אחשוב איך אפשר לעשות שאחרים ילמדו מכם.
נעמי בלומנטל: רשות הדיבור לאילן שמש, מנהל המכון לקידום נוער, משרד החינוך.
אילן שמש: פה מדובר על מאות בני נוער שלא מגיעים לקידום נוער ונמצאים בסיכון גבוה בראשון-לציון, ואני רוצה לדבר על אלפי בני נוער בכל הארץ שנמצאים בסיכון גבוה מאד והם לאו-דווקא האוכלוסייה העולה של הנוער, שהיא מוצלחת ומשתלבת ותורמת והיא נפלאה ויפה.
אילן שמש: לצערנו, יש שני דברים: 1.
אילן שמש: קידום נוער מקיף בערך שליש מהם בלבד.
אילן שמש: 2.
אילן שמש: קידום נוער עובד עם האוכלוסייה העולה, עם עובדים עולים בלבד.
אילן שמש: זאת אומרת, כבר מזמן ידענו שאי-אפשר לקחת עובד ישראלי דובר עברית, שתבוא אליו אמא דוברת רוסית.
אילן שמש: זה נכון לגבי המגזר הערבי, לגבי אתיופים, חרדים ולגבי כל אוכלוסייה שהיא עם פן תרבותי אחר.
אילן שמש: דבר שלישי, שכבר נאמר, אבל חשוב שנדע אותו כי הוא הזרע שנשתל לשנים הקרובות.
אילן שמש: בשנים האחרונות העלייה השתנתה.
אילן שמש: העובדים שלנו, שהם עולים מחבר העמים, כולם עולים, הם כבר נדחים על-ידי הנוער שעולה בשנים האחרונות.
אילן שמש: זאת אומרת, אני עדיין נשאר בתוך הקבוצה השולית ורק אצביע על שלושה דברים מאד מאפיינים שלצערנו אנחנו כבר רואים אותם.
אילן שמש: 1.
אילן שמש: הנוער שמגיע משם עכשיו הוא אחרי שנים רבות שלא למד שם.
אילן שמש: אני מדבר רק על הנוער שבשוליים, וזה אחוז מסוים שלצערי מגיע לאלפים.
אילן שמש: כלומר, הם מגיעים הנה לא כמו שהגיעו בני הנוער בתחילת שנות התשעים, שהיו מוכנים לעבוד משש בבוקר עד שש בערב ולבוא אלינו בשש בערב ללמוד.
אילן שמש: היום הם כבר לא רוצים ללמוד, כי הם לא למדו שם כבר כמה שנים.
אילן שמש: המצב המשפחתי.
אילן שמש: אומרים חד-הורי.
אילן שמש: מיהו האחד הזה?
אילן שמש: במקרה הטוב זאת הסבתא.
אילן שמש: 3.
אילן שמש: המציאות שם היא קשה גם מבחינה פלילית וגם מבחינת שימוש בסמים, ופעילות עבריינית, ונוער השוליים הזה נחשף לאלה שם עוד לפני העלייה.
אילן שמש: אותה אוכלוסייה שולית שמגיעה לארץ, הנוער הזה הוא עם מאפיינים מאד מאד קשים מבחינת ההתנהגות ומבחינת הנורמות ומבחינת יכולת ההשתלבות שלו.
נעמי בלומנטל: ואני מבינה שבאותה ארץ מוצא לא היה טיפול בכלל, לא היתה התייחסות.
מיקי אוחיון: אני אחרוג ואייצג את הישראלים שלא נמצאים פה, לאחר שהרוסים והאתיופים כבר יוצגו כאן.
מיקי אוחיון: אנחנו מדברים על בני נוער, הנוער של החברה הישראלית.
מיקי אוחיון: למעט אותם ארגונים וולונטריים שמטפלים במצוקה הזאת, שמשאירים אותה על אש קטנה, הבעיה חמורה בקרב כלל החברה הישראלית.
מיקי אוחיון: אני חושב שממשלת ישראל צריכה לעשות תוכנית אופרטיבית לטיפול במצוקה, בלי להגיד: אלה אנגלו-סכסים, אלה רוסים, אלה אתיופים, כי הבעיה היא באמת של החברה הישראלית.
מיקי אוחיון: יכול להיות עולה שנולד בארץ לאמא רוסיה או אתיופית, אבל הוא עדיין ישראלי, ואם ממשלת ישראל לא תמצא לנכון לטפל בבעיה, אנחנו נאבד את הארגונים הוולונטריים, כי אין להם משאבים.
נעמי בלומנטל: אני מאד מעריכה מה שאתה אומר, ואני רוצה לומר לך שיש עוד שתי ועדות – ועדת החינוך והוועדה למלחמה בנגע הסמים - שישמחו לטפל גם בישראלים, וגם אנחנו כמובן.
נעמי בלומנטל: גב' אירנה לוינסון, בבקשה.
אירנה לוינסון: אני הייתי פה לפני כמה זמן בדיון בנושא הסמים ואז אמרתי שאנחנו כבר התחלנו, יצאנו לשוק, ואני היחידה אולי שיכולה להגיד שיש לנו הישגים קטנים, יחד עם הרשות למלחמה בסמים, כי הם עזרו לפסיכולוגים שלנו לארגן קורס מיוחד המיועד לפסיכולוגים שלנו, מנחי קבוצות, שיעבדו בהסברה לשימוש בסמים.
אירנה לוינסון: בעזרתה של שרה כהן ממשרד הקליטה גם קיבלנו השנה קצת כסף ואנחנו עובדים בשני כיוונים.
אירנה לוינסון: אני מנהלת שני פרוייקטים – פרוייקט נוער ופרוייקט פסיכולוגים.
אירנה לוינסון: בפרוייקט פסיכולוגים אנחנו עובדים ונותנים תמיכה פסיכולוגית לנוער שרק הגיע לארץ, לעזור לו להסתדר.
אירנה לוינסון: לא להשתלב אלא להסתדר בינתיים בחברה.
אירנה לוינסון: מצד שני אנחנו מנסים לתת לנוער אפשרות לבלות ולקבל משהו יעיל.
אירנה לוינסון: אנחנו מארגנים קבוצות למשחקים אינטלקטואליים ובמשחקים אלה אנחנו מזמינים ומשתפים גם את הורי הילד.
אירנה לוינסון: בתוכנית שלנו אנחנו רוצים לעבוד גם עם ההורים ולתת להם עזרה ותמיכה, כדי שהם יעזרו לילדיהם.
נעמי בלומנטל: רשות הדיבור לאריאלה שגב, ממונה על טיפול בנפגעי סמים במשרד הרווחה.
אריאלה שגב: אני רוצה לומר כמה מלים – 1.
אריאלה שגב: על המענים; 2.
אריאלה שגב: על האופי שלהם.
אריאלה שגב: אין שום ספק ואני מצטרפת למה שסנ"צ סוזי בן-ברוך אמרה בתחילת הישיבה, שהמענים לא מספיקים.
אריאלה שגב: אם זה קציני מבחן לנוער, אם זה יחידות ברשויות המקומיות, מקלטי חירום.
נעמי בלומנטל: לפי דעתי אין לכם בכלל תקציבים לזה.
אריאלה שגב: המשטרה זה בסיס, אבל לאן להפנות אותם?
אריאלה שגב: מה שהמשרד עושה זה באמת במסגרת התחלתית, לפחות המענים הטיפוליים שאצלי זה ברשויות המקומיות בשנה-שנתיים האחרונות, ואנחנו רואים שסוג המענים שאנחנו נותנים לא מתאים לאוכלוסייה.
אריאלה שגב: זאת אומרת, בתוקף היותי תלמידה בבית-ספר לעבודה סוציאלית בתל-אביב עשינו מחקר על כל שירותי התקון וראינו שהאוכלוסייה מחבר העמים לא נענית לטיפול.
אריאלה שגב: אני מניחה שהטיפול שמוצע בארץ הוא קודם-כל טיפול ורבלי מילולי, שלא מתאים לאוכלוסייה שעדיין לא רכשה את השפה, את כל התרבות, את כל הקודים והסמלים של התרבות הזאת.
אריאלה שגב: לתת את המענה הורבלי זה פשוט חבל על הזמן.
אריאלה שגב: אנחנו כן רואים שצריך קודם-כל להתמקד בטיפול מוחשי קונקרטי, להציע דברים שמתאימים לארץ המוצא.
אריאלה שגב: יש בעיה של מטופלים שהיו רגילים לממסד שיש לו השפעה מאד שלילית, או יש חשדנות, ואני כבר לקחתי מהוועדה הזאת משהו, בשיתוף של בני הנוער, שאולי הנוער ידבר אל הנוער.
אריאלה שגב: זה גם נעשה במסגרות של משרד החינוך, אבל בעיקר בקרב עולים, כי הממסד נחשד כמשתף פעולה.
אריאלה שגב: דפוסי השימוש הם מאד אחרים מאשר אצל הנוער הישראלי.
נעמי בלומנטל: הרי יש אוזלת-יד עצומה.
נעמי בלומנטל: את ממונה על המחלקה למפגעי סמים במשרד העבודה והרווחה.
נעמי בלומנטל: כמה תקציב יש לכם לנוער עולה, רק כדי להמשיך את פעולת המשטרה?
נעמי בלומנטל: הרי אין לכם כלום.
נעמי בלומנטל: זאת מסגרת כוללת לא מספיקה, אין לכם לא לנוער ותיק ולא לנוער עולה.
נעמי בלומנטל: יתרה מזאת, את מצביעה על בעייתיות קשה שאתם בעצמכם מזהים אותה, שאצל נוער עולה יש בעיות שונות והטיפול אמור להיות שונה, או כל מה שאתם השגתם לגבי הנוער הוותיק, אז כל המסקנות האלה והטיפולים לא תופסים לגבי נוער עולה.
נעמי בלומנטל: אין לכם גם מענה לנוער הוותיק.
נעמי בלומנטל: יש לכם תקציב השנה?
נעמי בלומנטל: אני לא יודעת על מה אנחנו מדברים.
אריאלה שגב: יש הגדלה של התקציב, אבל את באמת צודקת, הוא לא מספיק.
אריאלה שגב: אני רוצה לומר גם שאנחנו מנסים לעבוד עם משרד הקליטה בפרוייקט מיוחד שבאמת יזהה מה הם המענים ויתן להם, אבל להגיד שאנחנו יכולים לעשות הכל, לצערי הרב אנחנו פועלים במסגרת תקציבית נתונה.
אריאלה שגב: אבל א ני חושבת שהתפקיד של הוועדה הזאת הוא לעורר את המודעות בקרב כל מי שאפשר, כי הבעיות הן כאלה שמצריכות מענים מיוחדים.
נעמי בלומנטל: כוועדת הכנסת אנחנו מרגישים אוזלת-יד, כי לנו אין תקציבים.
נעמי בלומנטל: אני יודעת מראש, לפני שאנחנו מתכנסים לישיבה כזאת, שאין למעשה מענה.
נעמי בלומנטל: אנחנו יכולים להעלות שאלות, להעלות בעיות, וחבר-הכנסת נודלמן ביקש להעלות את הנושא.
נעמי בלומנטל: לפי דעתי הממשלה לא נותנת מענה.
אריאלה שגב: מוכרחים לקחת בחשבון, למשל במשרד העבודה והרווחה תוכנית של ילדים ונוער בסיכון, זו תוכנית שהתחילה לפני שנתיים והתוכנית עובדת.
נעמי בלומנטל: לכמה בני נוער היא מגיעה?
אריאלה שגב: היא פרוסה כמעט בכל הרשויות המקומיות.
אריאלה שגב: מה שאני אומרת, שבמסגרות קיימות חייבים לאתר את הנוער העולה, כי אחרת חבל על הזמן.
נעמי בלומנטל: זה דווקא נושא שכדאי אולי לפתח אותו.
נעמי בלומנטל: שרה כהן, בבקשה.
שרה כהן: בתחילת דבריה אמרה חברת-הכנסת סולודקין שבעת שהיא היתה סגנית השרה במשרד הקליטה היתה מגמה, שלדעתי מתרחבת והולכת כרגע ובוודאי גם מובילה אותה שרת הקליטה, להעלות את נושא נוער בסיכון כנושא מרכזי מבחינת המשרד.
נעמי בלומנטל: במסיבת העתונאים שהיתה היא לא התייחסה לזה בכלל.
נעמי בלומנטל: אבל אם את אומרת, כנראה שאת יודעת.
שרה כהן: מבחינתה יש בהחלט מגמה להעלות את הדברים בכיוון של השגת תקציבים נוספים.
שרה כהן: המשרד שלנו הגדיר השנה, גם בתוך המענים שאנחנו נותנים, את הנושאים האלה בצורה יותר בולטת.
שרה כהן: בחלק מן המקומות לכאורה נותנים איזה שהוא כיוון של עשייה, ובסופו של ענין היא לא מתרוממת במובן הרשותי.
שרה כהן: לדוגמה, בתוך התוכניות שלנו של קליטה בקהילה הכנסנו את הנושא של התמודדות עם בעיית הסמים עם נוער עולה בסיכון, וגם בתוך מבחני התמיכות של המשרד הכנסנו את זה כנושא בולט.
שרה כהן: זה לא עלה מספיק גם מתוך הצרכים, מתוך הנכונות של הישובים לקדם תוכניות כאלה.
שרה כהן: כי מצד אחד המשרד אומר, וברמה היישובית אנחנו רוצים שחלק נכבד מבין התוכניות תכוונה לנושא הזה, ובסופו של ענין בקונסטלציה היישובית לא נתנו מספיק, למרות שאנחנו הגדרנו לכך משאבים שהם מאד ברורים, היישוב עצמו, מתוך פילוח שונה של צרכים שהוא ערך בוועדת ההיגוי היישובית, לא העלה את זה כנושא מרכזי.
שרה כהן: מצד אחד המשרד אומר: רבותיי, יש כסף שאנחנו רוצים שאתם תתנו לזה בולטות, ומצד שני היישוב אומר: לי יש צרכים אחרים.
נעמי בלומנטל: אולי יש לו העדפות קודמות.
חיים להב: את מי שואלים?
שרה כהן: יש ועדת היגוי יישובית שמורכבת משלל הגורמים שמטפלים בנושא הקליטה ברמה היישובית - - -
נעמי בלומנטל: החוק החדש נכנס לתוקף באפריל 2000.
סנ"צ סוזי בן-ברוך: החוק פורסם ב"רשומות" רק לפני כחודש וחצי.
סנ"צ סוזי בן-ברוך: היום כל רשות מרימה טלפון ושואלת: איך עושים את זה?
סנ"צ סוזי בן-ברוך: כל ראש רשות במדינת ישראל, על-פי תיקון מס' 72 לפקודת העיריות חייב להקים תת ועדה יישובית בנושא נוער ותת ועדה בנושא נוער עולה, תת ועדה בנושא סמים בקרב נוער, וכן הלאה.
סנ"צ סוזי בן-ברוך: לכן אני חושבת שזה רק ענין של זמן.
שרה כהן: אני מאד מקווה, כי מה שקורה הוא שמצד אחד לקחו תקציב שמבחינתנו מיועד לנושא והרשויות בחלקן הגדול לא הרימו את הכפפה.
שרה כהן: הוא הדין כרגע לגבי הפרסומים שלנו בתמיכות.
שרה כהן: זה נכנס הרבה מבחינת הפרופורציות יחסית לתחומים אחרים שנתנו עדיפות, וגם בענין הזה העמותות לא הרימו את הכפפה.
שרה כהן: אני יכולה לספור על יד אחת עמותות שפנו אלינו וביקשו תקציב לנושא הזה.