GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל מלכה: עד שמגיעים לתלונות ולאנשי מקצוע, צריכים לעבור שלבים רבים.
ליה שמטוב: בזמן האחרון אנחנו שומעים הרבה בתקשורת על כך שבעל רצח אישה ועל אלימות.
ליה שמטוב: כשזה קורה במשפחה, ואת אומרת שלא רוצים שזה יצא החוצה, ושומעים את הצד השני, ששכן הרביץ לאשתו, לא עושים שום דבר?
מיכל מלכה: לא, עושים.
מיכל מלכה: אני לא אומרת שלא עושים.
מיכל מלכה: אני מנסה לומר שכל הנושא של האלימות, כשזה קורה במשפחות, לא רצים לספר.
ליזה ניקולאיצ'וק: יש עוד משהו שאנחנו כמה פעמים דנו ודיברנו בו.
ליזה ניקולאיצ'וק: יש איזשהו פער.
ליזה ניקולאיצ'וק: הרבה פעמים גם אנחנו, בגלל חוסר ההתייחסות למנטליות, גורמים להגדלת הפער.
ליזה ניקולאיצ'וק: המקרה שהיה במסל"ן היה קשור לפני שבע שנים.
ליזה ניקולאיצ'וק: הייתה בחורה שהייתה במקלט שלנו, בחורה אתיופית מדהימה, חכמה ביותר וכן הלאה, והיא הייתה במקלט בגלל שהוא ניסה לרצוח אותה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אם לחמישה ילדים.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא עברה במקלט תהליך של שנה ועברה התקדמות מדהימה לאחר הטיפול שקיבלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא יצאה לדירה אחרת, לחיים עצמאיים, התחילה ללמוד, הגבר שלה נשאר באותו מקום עם הרבה כעסים כי היה פער ובקונפליקט הוא גדל.
ליזה ניקולאיצ'וק: היה לחץ של המשפחה, הילדים לחצו עליה, להחזיר אותה.
ליה שמטוב: הצטרף אלינו חבר הכנסת אברהם מיכאלי.
ליזה ניקולאיצ'וק: ברוך הבא.
ליזה ניקולאיצ'וק: דנו על תופעה של פגיעה מינית ואלימות ודיברנו על רב תרבותיות, על הקושי של העולים בקבלת ובקשת עזרה ועל הפגיעות הנוספת של מי שעלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: דיברנו על הקושי לבוא ולהתלונן ועל כך שקיימת השתקה בבית.
ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו מדברים על קהילות סגורות ומסורתיות שהן חשופות יותר.
ליזה ניקולאיצ'וק: א', תחליטי מה את רוצה לספר.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני רוצה שתקשיבו לה בבקשה.
ליזה ניקולאיצ'וק: שוב, אני מזכירה, אנחנו מדברים על סטיגמות, שזה קורה לאישה חלשה ולא משכילה כאשר הגבר הוא כזה וכזה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו מדברים על מקרה של אישה עם השכלה גבוהה, אישה שומרת מסורת, אישה דתייה ששומרת שבת, ממשפחה מאוד מסורתית.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני מאוד מבקשת שהיא תדבר כי זה מאוד חשוב, כי זה ניסיון ראשון של ל' לדבר ולספר את הסיפור.
ליזה ניקולאיצ'וק: פעם ראשונה שהיא ניסתה לספר את הסיפור, היא הגיעה אל קבוצה של אנשי מקצוע ברמה של מטפלים והאימא של הפוגע הייתה בקבוצה, ולא ידענו שזה קרה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני מאוד מעריכה ומעריצה את הרצון שלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: שוב אני אומרת שהיא כבר לא עושה את זה לעצמה.
ליזה ניקולאיצ'וק: הבן אדם הזה עכשיו עצור על אונס, על פגיעה ועל ניסיון לרצוח אותה ואת התינוקת.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא מגיעה לכאן לדבר.
ליזה ניקולאיצ'וק: גם  האימא שלה פעילה ומאוד מוכרת.
ליזה ניקולאיצ'וק: זה שהיא מסתירה את הפנים כאן,  זה דורש מאתנו התייחסות מאוד מיוחדת.
ליזה ניקולאיצ'וק: זה מקרה שיכול לקרות לכולן.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני הכרתי את א' ואת אימא שלה כשהם הגיעו לארץ, וזה דבר אחרון שהייתי יכולה לדעת שיקרה, כשראיתי אותה פעם ראשונה במסל"ן.
ליזה ניקולאיצ'וק: לפני שנים הכרתי את הזוגיות שלה וראיתי את הבן אדם שהוא חכם ושתלטן, אמרתי לה שתעזוב אותו, דבר שאסור לי לומר כפסיכולוגית.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא אמרה שהוא יפה והוא חכם.
ליזה ניקולאיצ'וק: דבר אחד שאני ביקשתי שתרשום את הכל ביומן וזה הציל אותה במשפט.
ליזה ניקולאיצ'וק: היה חוקר מדהים, חבר של מסל"ן ועבר כאן הכשרה והוא זה שהדבר הראשון שעשה זה להיכנס לבית להוציא את היומן.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא תיעדה שם כל דקה של התעללות.
ליזה ניקולאיצ'וק: הבן אדם הזה שהוא איש חינוך, הוא מורה, ישראלי ותיק, שירת בצבא, זה בן אדם שפוגע בילדה שאני מכירה אותה 15 שנים.
ליזה ניקולאיצ'וק: לי זה מאוד מאוד קשה ואני מתנצלת.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני יודעת שאת גיבורה ואת חזקה.
ליזה ניקולאיצ'וק: תחליטי מה את רוצה לומר.
א': אני רוצה להתחיל מזה שלעומת ל' שדיברה כאן קודם, גם אני באה מהעדה הבוכרית אבל אימא שלי נשואה לאשכנזי.
א': זאת אומרת, לא הייתה לי את הכפייה הדתית להתחתן עם מישהו בשידוך.
א': אף אחד לא כפה עלי שום דבר.
א': הייתי די חופשייה בבחירה שלי.
א': הכרתי את הבעל שלי בעבודה.
א': הייתי רכזת של איזשהו פרוייקט ואני גייסתי אותו לשורות העובדים לחנך וללמד ילדים במרכז הזה.
א': הייתי רכזת והוא היה המדריך ושם הכרנו.
א': שם הסיפור הזה התגלגל.
א': היה די ברור שהוא אדם מאוד חכם, משכיל, יפה, נאה, מתלבש מאוד יפה, מאוד מרשים, כאילו איזשהו סניגור.
א': הוא בעל דעות קיצוניות, בעל דעות אישיות מאוד מעניינות, שזה ריתק אותי באותה תקופה.
א': אני גם סיימתי את התואר שלי באותו הזמן והוא די עניין אותי ודי משך אותי עם כל השארם שלו.
א': די מהר ראיתי שהוא גזען, שהוא מקניט אותי הרבה פעמים על הרקע העדתי שלי, גם הוא בן כלאיים, גם אימא שלו אשכנזיה והאבא ספרדי אבל הוא יליד הארץ.
א': זה התחיל מהתעללות מילולית.
א': התעללות נפשית.
א': אני לא יכולה לומר שהיו קללות אלא הקנטה והשפלה, שאני לא שווה מספיק, שאני לא מסוגלת לעשות שום דבר, ואני הגעתי לכל מה שהגעתי בכוחות עצמי.
א': את התואר שלי עשיתי, אני עבדתי בארצות הברית והייתי די מוצלחת.
א': הייתי רכזת של איזשהו פרוייקט שצומח אבל הוא הוריד אותי לקרשים.
א': את כל הביטחון העצמי שהיה לי באותה תקופה, שנה לפני שיצאתי מהבית, פחות משנה, כבר לא היה לי איכפת משום דבר, הייתי די אטומה בתוך עצמי, מבודדת, לא קשורה למשפחה, לא מקשיבה לאף אחד.
א': פשוט שם, בתוך בועה שלי עם הרבה חומות שרק עכשיו מתחילות ליפול.
א': עצובה, מדוכאת, עם הפרעות אכילה כמו ששי תיארה כאן קודם לכן, עם תינוקת שרק נולדה שרציתי רק לגונן עליה וחשבתי שזה יפתור את כל הבעיות אבל הן רק החמירו.
א': האלימות הנפשית שהייתה בהתחלה התגלגלה לאלימות פיזית ואלימות מינית שהייתה שם בהתחלה אבל לא ראיתי אותה.
א': רק בחקירה אצל החוקר, כשהוא אמר לי שאני יכולה לומר שזה לא בסדר מה שהוא עשה לי, שאלתי אותו אם זה לא רגיל.
א': קצת נפקחו עיניי והבנתי שדברים שעברתי הם לא נורמטיביים, הם בכלל לא נורמטיביים, שזה בכפייה וזה לא בהסכמה, למרות שאני נשואה לאותו אדם.
א': נורא התביישתי לדבר על זה.
א': יצאתי בנס.
א': באמת זה היה בחנוכה.
א': אימא שלו ואח שלו הגיעו אלינו הביתה ואימא שלו ואחיו היו עדים לתקיפה של אלימות כלפיי.
א': הוא פשוט השתולל.
א': כבר לא היה לו איכפת מי נוכח בחדר ובבית שלנו והוא הרים עלי את היד כשהתינוקת על הידיים שלי.
א': הם הזדעזעו אבל לא עשו שום דבר.
א': הם היו באיזשהו סוג של שוק, אבל אחרי שבוע אימא שלו התקשרה אלי, אחרי שכנראה התייעצה עם אנשים מוסמכים בתחום הפסיכולוגיה, ואמרה לי: תגידי לו שאת נוסעת לחברה ואל תחזרי.
א': תאמרי לו שאת הולכת לחברה שלך לכמה שעות ואל תחזרי לשם אלא תחזרי רק בתנאי שהוא ילך לאיזשהו סוג של טיפול למניעת אלימות, כי הוא מאוד אלים ואני רואה שיש כאן איזושהי בעיה.
א': כנראה שהיא ידעה עליו יותר פרטים מאשר אני ידעתי בזמנו.
א': אחרי טלפון כזה אתה מקבל פתאום סטירה ואתה אומר: תתעוררי, כי אם כבר אימא שלו אומרת את זה, כנראה שאת עמוק עמוק בפנים.
א': איכשהו המצאתי סיפור שאני נוסעת עם חברה לסמינר ערכים בו הייתי שנה לפני וזה היה די אמיתי כי זה כבר קרה וכי מדובר בארבעה ימים.
א': הוא די האמין בזה.
א': אסף אותנו וארגן אותנו עם מלא צעקות ועם הרבה אלימות שמלווה, השפלות והתעללות, ולקחתי את התינוקת, לקחתי הרבה דברים ואמרתי תודה לאל שעשיתי את הרשיון וקניתי רכב בזכות עצמי, ונסעתי במנוסה לשם.
א': עוד כאב לי עליו באותו רגע שעזבתי כי איך אני עוזבת אותו?
א': אחרי כל כך הרבה שנים, איך אני עוזבת אותו?
א': הרי אני אוהבת אותו, אבל זה היה כבר בלתי הפיך.
א': תודה לאל שהושיע אותי משם.
א': נסעתי לחברה ובכיתי שם כמה שעות ורק אחר כך נסעתי לאימא שלי.
א': היה לי נורא קשה בימים האלה.
א': התלבטתי עם עצמי, ואימא שלו הייתה בקשר תמידי אתי בימים האלה, ואני התייעצתי אתה מה לעשות, איך אני אגיב, איך אני אדבר אתו כי הוא מתקשר ושואל איפה אנחנו.
א': באיזשהו שלב אמרתי שאני חוזרת.
א': מה אני עשיתי את כל ההצגה הזאת?
א': אני חוזרת וזהו.
א': אבל אחרי שיחה אתו ואחרי עוד אנשים שדיברו אתי, ודיברתי עם מסל"ן בימים האלה, ואמרתי שאני מוכנה, אני הולכת להגיש תלונה, מה שלא היה בראש שלי קודם לכן.
א': זה היה יום שישי ואמרתי שאני מוכנה להגיש תלונה ואז חזרתי בי כי לא יכולתי לעשות לו דבר כזה, כי איך אני יכולה לפגוע בו?
א': רק ביום שבת, אז הייתי אמורה לחזור מהטיול הזה, מהסמינר, התקשרתי אליו במוצאי שבת, כי הרי זה סמינר דתי – לא עניתי לו במשך שישי-שבת – ואמרתי לו שאנחנו בדרך ואנחנו לא חוזרים הביתה.
א': אמרתי שאני עוד לא החלטתי לאן אני חוזרת, או לאימא שלי או לסבתא שלי אבל הביתה אני לא חוזרת כי אתה אלים, אתה פוגע בזוגיות שלנו, במשפחה, בילדה שלנו, ואני לא מוכנה לזה יותר.
א': רק אם אתה מוכן ללכת לטיפול, אנחנו ניישב את ההדורים ובעזרת השם הכל יחזור למה שהיה, למשהו טוב יותר.
א': הוא השתולל.
א': הוא איים עלי.
א': זה לא היה חדש כי איומים היו שם כל הזמן, איום על המשפחה, עלי, שהוא יחתוך אותי לחתיכות, שהוא יטגן את הכבד שלי, שהוא יוציא את כל האיברים מאימא שלי ומאבא שלו, שאנחנו אוכלי חינם, שאנחנו באנו לארץ ואנחנו רק מוצצים כאן את הדם של המדינה ושאין לנו תכלית אלא אנחנו רק מזיקים כאן.
א': דברים מזוויעים.
א': האדם לא עבד כמו שצריך יום אחד בחיים שלו.
א': בזכותי, אני לא רוצה לומר שזה בזכותי אבל כן בזכותי הוא עבד במקום בו עבדנו ביחד כי אני כל הזמן פרסמתי אותו ושיבחתי אותו כמה שהוא טוב ואיזה מורה מדהים הוא, איזה איש מקצוע וכמה שארם יש לו.
א': הוא לא העריך את זה והוא השפיל את זה ותמיד אמר לי שאני לא שווה שום דבר וכי בלעדיו לא הייתי משיגה שום דבר ממה שהיה לנו.
א': באותה שיחה אחרונה שהייתה לי אתו הוא איים שהוא יוציא לי את העיניים, שאני זונה, שאני בטח אמצא לעצמי מישהו ולכן אני הולכת, שהוא יעשה הכל כדי שאני לא אוכל לראות את הילדה פיזית בעיניים שלי כי הוא יוציא לי אותן.
א': הוא איים על המשפחה.
א': היה לי ברור כאור יום שזהו זה, כאן נחרץ הגורל ואני הולכת למשטרה.
א': הרמתי טלפון לליזה ולמיכל ואמרתי: זהו, אני מוכנה, אני באה.
א': הן אמרו לי: לא, היום זה שבת, מחר בבוקר.
א': זה היה טוב שזה נמשך עוד יממה.
ליזה ניקולאיצ'וק: עשינו את זה כי הרי ברגע שהיא מתלבטת, העדות במשטרה לא תהיה חזקה כי הרי שם היא תגיד שהיא אוהבת.
ליזה ניקולאיצ'וק: רצינו לתת לה להתבשל כדי שהיא תגיע מרצונה ולא בגלל שאנחנו משכנעות אותה.
ליזה ניקולאיצ'וק: שהיא תגיע בגלל שהיא מוכנה בעצמה.
ליזה ניקולאיצ'וק: את האיומים האחרונים היא קיבלה בדיוק בזמן הזה והיא באה עם כעס ועם מוכנות לדבר על הכל, על פגיעה מינית ועל הכל.
א': כבר שמעתי סיפורים מחברה שלי שהייתה מאוד קרובה אלי שהיא עברה גירושין ועברה את כל הקטע של החקירה במשטרה והיא אמרה לי: תיזהרי, שלא תעשי עיניים לחוקר פתאום, שתהיי חלשה במקום הזה, ואוי ואבוי לך כי קרו מקרים מעולם ואז הוא הרשיע את הבחורה בגלל החולשה שלה.
א': אבל אני נפלתי, לא יודעת, באמת בנסים, על חוקר שלכם שקוראים לו אורן – לא זוכרת את שם המשפחה שלו – ואני מודה לו תודה ענקית כי הוא ליווה אותי מהתחלה ועד הסוף.
א': אני לא חוויתי אתו שנייה של טראומה כמו ששמעתי מנשים אחרות ומ-ל' שדיברה כאן.
א': לא איכפת לי להזדהות עם ל' בכאב הזה כי אני עברתי את זה מצד אחר.
א': גם זה שמיכל הייתה שם אתי ולידי, ועוד מתנדבת שבאה אתי אחרי הצהרים – הייתי שם בבוקר ואחרי הצהרים ובין לבין הלכתי להוציא צו הרחקה של האדם הזה – ובאותו יום כבר לקחו אותו מהבית וכלאו אותו.
א': אני מודה לכל האנשים האלה שתמכו בי ועזרו לי והיו אוזן קשבת ועברו אתי כל הרגעים הכי קשים שלי.
א': לא יכולתי להעלות על הדעת שכל כך הרבה אנשים יבואו לעזרתי.
א': כולם עטפו אותי בחום ועד היום זה כך.
א': ואני כל כך שמחה ומאושרת שיצאתי משם כי זה באמת היה בנס גדול.
א': אני ברחתי בחנוכה, ב-16 בדצמבר.
א': בפורים גירשו אותי בדיון אחד מהבן אדם המרעיל הזה ובפסח יצאתי לחופשי.
א': כך אני רואה את הסמליות של כל הדברים שהיו שם.
א': הבן אדם הזה לא חופשי ואני אומרת שברוך השם הוא לא צועד חופשי כי הוא עלול להזיק לסביבה ולי, לנקום את הנקמה הגדולה כי הוא אדם נקמן וכל זמן שהכרתי אותו, תמיד הוא דיבר על אנשים שהוא הכיר ושהוא עוד ינקום בהם, שהוא יהרוג אותם וירצח אותם בדם קר.
א': הוא דיבר על כך שאנחנו כולנו יהודונים וחבל שהיטלר לא רצח את כולנו, ושהוא יסיים את העבודה.
א': דברים כאלה מזוויעים.
א': כששואלים אותי: אבל את ידעת על זה, איך המשכת לחיות אתו?
א': זה נורא קשה לענות על השאלה הזאת.
א': זה באמת טמטום ענק, אבל אישה שחיה עם גבר כזה, אני חשבתי שאני לוקחת על עצמי איזשהו פרוייקט, פרוייקט קשה מדי, שאני אשנה אותו.
א': אני אחנך אותו מחדש, אני אשנה אותו, אני אגרום לו לחייך, הוא יהיה מאושר אתי, אני הרי יכולה הכל, אבל לא, זה לא קרה.
ליזה ניקולאיצ'וק: את אמרת שאת תחזירי אותו בתשובה.
א': חשבתי שהתשובה תחזיר אותו לדרך טובה, אבל כשאמרתי שאני הולכת להדליק נרות בשבת, הוא אמר לי שאת הסמרטוט הזה אני לא שמה על הראש ואל תעשי לי כאן הצגות כי אני לא קונה את זה.
א': זה היה אבוד והייתה שם אלימות קשה והשפלות.
א': לדעתי ההשפלות, ההקנטות והאלימות הנפשית, אני רואה אותם באור חזק הרבה יותר מהאלימות הפיזית למרות שהיא כואבת פיזית, אבל הדברים שחודרים לך וחרוטים לך בעור שלך, בתוך הלב שלך, הם לא נרפאים כל כך מהר.
ליזה ניקולאיצ'וק: למה ההשתקה בקהילה הבוכרית כל כך גדולה?
ליזה ניקולאיצ'וק: הרי אנחנו מכירות כל כך הרבה נשים שם שהן נפגעות, במקרה הטוב הן בוכות בקו חירום, אבל לא יוצאות ולא מתלוננות.
ליזה ניקולאיצ'וק: מה ספציפי בקהילה הזאת?
ליזה ניקולאיצ'וק: מה קורה?
ליזה ניקולאיצ'וק: זה לא רק בקהילה הבוכרית אלא גם בקהילה הקווקזית.
ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו ניהלנו הרבה שיחות על זה.
ליזה ניקולאיצ'וק: את יודעת שאימא שלך מזמינה אותי לכל מיני סדנאות לקבוצות.
ליזה ניקולאיצ'וק: מה הסיבה להשתקה?
א': אני באה מבית מסורתי מצד האימא, אבל הייתי חופשייה בבחירת בן הזוג ועשיתי מה שאני רוצה וככל העולה על דעתי, אבל לא הייתי נשואה פעם ראשונה.
א': אלה היו הנישואים השניים שלי.
א': בנישואים הראשונים שלי התגרשתי בלי ילדים אחרי שנה, וכבר כשהתגרשתי אמרו לי קרובי המשפחה של אימא: תיזהרי לא לעשות טעות פעם שנייה, כבר עשית את הטעות שלך.
א': אמרתי, בסדר, לא מעניינים אותי עכשיו הדברים שלכם, הדעות הקדומות שלכם.
א': אבל כאן כשכבר נפלתי בפעם השנייה הרבה יותר חזק, הרבה יותר כואב, איפה שהוא זה כן צלצל שם במוח שהנה, יגידו וישפטו אותי ויאמרו שאני לא בסדר, שאני דפוקה, שאין לי בכלל שכל, הנה פעם שנייה אני נופלת כל כך חזק.
א': כן, זה עצר אותי די הרבה פעמים.
א': התחיל להיות פחד מזה שהוא יעולל לי משהו, כי כל פעם שאספתי את התיק, הוא היה קופץ עלי עם מכות וסכינים ועם מה לא ומאיים עלי, ושהוא ייקח לי את הילדה.
א': זה היה בלתי הפיך ואני מודה לאימא שלו שנכנסה לתמונה ברגע הנכון ובזמן הנכון ובגלל הטלפון שלה אני מצאתי את הכוחות לצאת משם.
א': אחר כך כל מעגל התמיכה הזה שנרקם כבר שנים לפני סביבי ולא ראיתי אותו, בא לעזרתי.
א': אין כמוכם.
א': אין, אין כמוכם.
א': אני לא יודעת מה הייתי עושה בלעדיכם.
א': כנראה כבר הייתי בקבר.
ליה שמטוב: קיימים 14 מרכזים כמו המרכז הזה.
קריאה: 14 מקלטים.
ליה שמטוב: המועצה, העירייה, עובדות סוציאליות עושים את העבודה הנאמנה שלהם, המשטרה עושה את העבודה שלה ואתם עושים את העבודה שלכם, אבל כאן שומעים שלא כל אישה יכולה להגיע למרכז כי אולי היא גרה במקום בו עובדת סוציאלית לא מכירה את המרכזים האלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: עובדים על זה שיכירו.
ליה שמטוב: לא תמיד עובדת סוציאלית ממליצה על המקום הזה.
ליה שמטוב: בכל זאת, אם את אומרת שמגיעים לכאן והתלונות בשנה הן סביב 10,000 תלונות, זה אולי בגלל שיש מודעות והנשים היום מתלוננות, דבר שבעבר לא עשו כן.
ליה שמטוב: אם אתם בכל המקרים ממליצים להגיע למרכז הזה?
ליה שמטוב: בכל זאת כאן עושים עבודה.
ליה שמטוב: אם אתם צריכים לעשות את העבודה, לשם מה קיים המרכז הזה?
ליה שמטוב: המרכז הזה קיים מתרומות וכאן רק ארבעים אחוזים מתוקצבים על ידי הממשלה.
קריאה: שלושים אחוזים.
ליה שמטוב: כל השאר הוא מתרומות ואם לא מגיעות תרומות, הרבה אנשים שכן מקבלים כאן משכורת, נאלצים לחפש מקום עבודה אחר.
ליה שמטוב: אולי באמת צריך לחשוב איך לעשות את העבודה המשותפת.
מירי רגב: אני חושבת שמשרד הרווחה מאוד מאוד ער לכל העלייה של תופעת האלימות ובאמת היינו רוצים לעשות הרבה יותר.
מירי רגב: הקורבנות, מה שיכול לעזור להן, זאת רק עבודה מערכתית.
מירי רגב: אנחנו משתפים פעולה הרבה מאוד בדרום ובהרבה מאוד מקומות יש לנו חמישים ומשהו מרכזים למניעת אלימות שעוזרים ומיועדים לעזור לנשים.
מירי רגב: שם אנחנו מנסים לעזור ולהקים קבוצות לילדים שחווים אלימות, וזה אפרופו השאלה שלך קודם לכן לגבי הילדים.
מירי רגב: זה לא מספיק ואנחנו צריכים הרבה יותר.
מירי רגב: השלושים אחוזים שנותנים כאן, זאת האפשרות שניתנה לנו לתת – לא דיברנו על זה – עזרה לנערות.
מירי רגב: דיברנו בעיקר על מצבים של נשים שזקוקות לסיוע אבל יש גם נערות והן חלק רחב מאוד של האוכלוסייה שזקוקה לעזרה וצריך הרבה שיתוף פעולה.
מירי רגב: אני מסכימה אתך שאם הייתה לנו אפשרות יותר, היינו עושים יותר, אבל כל אישה שמגיעה לשירותי הרווחה, כל עובדת משפחה, יודעת על השירותים האלה ומנסה להפנות את הנשים לשירותים האלה.
מירי רגב: יש לנו ועדות בשיתוף עם המשטרה שדנות ברגע שאנחנו יודעים על סכנה שנשקפת לנשים, יש לנו ועדה להערכת מסוכנות.
מירי רגב: כלומר, יש לנו הרבה כלים ומשאבים שהם לא מספיקים אלא צריך יותר.
מירי רגב: אני בהחלט חושבת שצריך יותר, אבל זה לא שכל גוף עובד כאן בנפרד אלא אנחנו עובדים ביחד עם משרד הקליטה, אנחנו עובדים עם המשטרה, אנחנו עובדים עם מערכת הבריאות ושמענו דוגמאות.
מירי רגב: דווקא האחות הזאת של טיפת חלב היא דוגמה מצוינת.
מירי רגב: אם יש מישהי שרואה את האישה ראשונה ורואה את הסבל שלה, זאת הכתובת.
מירי רגב: צריך להרבות בשיתופי הפעולה האלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: יש את הפלורליזם החברתי, נשים שבאות להתנדב ולתרום לקהילה.
ליזה ניקולאיצ'וק: העמותות וסוג של מרכזי סיוע הגיעו משם אלא שהמדינה יכולה לקחת על עצמה הרבה יותר.
ליזה ניקולאיצ'וק: אמרתי פעם בכנסת שזאת בושה וחרפה שבני סלע ברח, הפוגע הסדרתי, האנס הסדרתי, המדינה בזבזה משאבים בגין חיפוש אחריו סכום של 36 מיליון שקלים.
ליזה ניקולאיצ'וק: תשעה מרכזי סיוע בארץ לשנת פעילות אחת מקבלים ארבעה מיליון שקלים.
ליזה ניקולאיצ'וק: תל אביב ובאר שבע מחלקים חצי מזה, כך ששני מיליון שקלים נשארים לשבעה מרכזי סיוע אחרים.
ליזה ניקולאיצ'וק: זאת בושה וחרפה.
ליזה ניקולאיצ'וק: זה מצחיק.
ליזה ניקולאיצ'וק: זה אומר לנצל את הלב הטוב של המתנדבות ושל האנשים.
ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו לא מקבלים משכורות גדולות אבל עובדים 24 שעות ביממה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אמרתי שיש כאן יותר מעשרים משרות ואנחנו 12 אחרי קיצוצים.
ליזה ניקולאיצ'וק: יותר מזה, מסל"ן, 58 אחוזים מטפלת בעולים וממשרד הקליטה אף פעם לא קיבלנו ולו שקל אחד.
ליזה ניקולאיצ'וק: העבודה בשיתוף פעולה מדהימה עם עובדת סוציאלית שיושבת כאן במשרד הקליטה, ואם ארים טלפון לטטיאנה, בתוך שנייה אני אקבל עזרה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אלה שיושבים כאן אלה אנשים שמשתפים פעולה ועובדים אתנו יחד.
ליזה ניקולאיצ'וק: איפה המדינה שתיקח אחריות?
ליזה ניקולאיצ'וק: אני נמצאת הרבה בכנסת בוועדה לקידום מעמד האישה ובוועדות אחרות, אני לא כלכלנית גדולה אלא בסך הכל פסיכולוגית ועולה חדשה, אני הייתי עושה רשימה של דברים שהייתי מקצצת בהם.
ליזה ניקולאיצ'וק: חברי כנסת יקרים, הפעילות שלכם מיותרת בהרבה מובנים ויש הרבה בזבוזים, הרבה תקציבים שאתם מעבירים סתם, הרבה דברים שאתם תומכים בהם בלי להכיר לעומק.
ליזה ניקולאיצ'וק: לפני שאתם מעבירים ארבעה מיליון שקלים למרכזי סיוע תבואו לכאן כדי להבין למה הכסף מיועד.
ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו פנינו לרווחה, אבל לצערי רואים הבדל בין מרכז סיוע למרכז טיפולי.
ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו גרים בשטח, תכירו אותנו, תבינו מה אנחנו עושים וכאשר תאשרו את התקציב, תבינו שיש מה לחסוך, מה מבוזבז ולמה כן צריך לתת.
ליזה ניקולאיצ'וק: לא לתת לבני סלע לברוח, כך שיבזבזו 35 מיליון שקלים כשאפשר לתקצב בסכום הזה את מרכזי הסיוע לכמה שנים טובות ולעשות עבודת קודש.
אברהם מיכאלי: מה תקציב העובדים שאת מדברת עליהם בכל המרכזים?
ליזה ניקולאיצ'וק: בוא נאמר שיש לנו תשעה מרכזי סיוע, סך הכל מה שאנחנו צריכים זה 3 מיליון שקלים לכל מרכז.
אברהם מיכאלי: אפשר לקבל את התוכנית של כל המרכזים?
קריאה: בשמחה.
אברהם מיכאלי: אם אפשר, תוך שבועיים.
קריאה: אין בעיה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אתה יודע איך עובדות סוציאליות ברווחה עמוסות ובכמה תיקים הן מטפלות?
ליזה ניקולאיצ'וק: אם היום אנחנו מסל"ן סוגרים את המקום ומפנים 10,000 פניות לרווחה, הם יסגרו את הדלתות מחר.
ליזה ניקולאיצ'וק: תבינו את זה.
ליזה ניקולאיצ'וק: הפלורליזם החברתי הזה, ההפרטה הזאת, תבינו את זה.
מיכל רוזין: אני רוצה לומר משהו מאוד חשוב וזה בידי המחוקק, אולי בידי הממשלה ותקציבים, אבל בהחלט בידי המחוקק.
מיכל רוזין: אנחנו רואים כאן שיש הרבה מאוד אנשים ורשויות שפועלים ובקצה מטפלים.
מיכל רוזין: הבעיה היא איך אנחנו מטפלים בשורש.
מיכל רוזין: כולם יודעים שחינוך ומניעה, זה הפתרון.
מיכל רוזין: המצב צריך להיות כזה שלא יכול להיות שלאחות טיפת חלב לא תהיה ל הכשרה לזהות ילד שנפגע פגיעה מינית או אישה, לשוטרים לא תהיה הכשרה לראות את הדברים, עובדים סוציאליים שלא כולם מוכשרים לראות ויודעים מה זאת פגיעה מינית ומבינים מה זאת פגיעה מינית ויודעים לזהות אותה, מורים ומורות בבית ספר שפוגשות כל יום לחצי יום את הילדים, לו הייתה להן הכשרה, הן היו יכולים לאתר את הילדים הנפגעים ולקטוע את הפגיעה.
מיכל רוזין: כלומר, כל המערכות האלה, לא יתכן שפרחי הוראה יוצאים מבית ספר להוראה, לומדים הכל, כולל עזרה ראשונה ולא לומדים מה זאת פגיעה מינית, כאשר אנחנו מדברים על אחד מכל שישה ילדים שנפגע בבית.
מיכל רוזין: הדברים האלה מאוד מאוד חשובים.
מיכל רוזין: המניעה היא מאוד חשובה.
מיכל רוזין: אנחנו עושים שוב ושוב סדנאות בבתי ספר למורים, להורים, לתלמידים, לכל אנשי המקצוע.
מיכל רוזין: אנחנו עושות ואנחנו עושות את זה כל הזמן בהתנדבות.
מיכל רוזין: כאן צריכה להיות הוראה מאוד ברורה של המדינה שלא יכול להיות איש מקצוע בתחומים האלה שלא ידע.
אברהם מיכאלי: בחודשים האחרונים אנחנו דנים בוועדת החוקה בחוק הפדופילים.
אברהם מיכאלי: אנחנו מאוד הרחבנו בסוגיה הזאת והסוגיה הזאת דווקא כן עלתה שם.
אברהם מיכאלי: המדינה באה – והחוק הוא חוק פרטי וחוק ממשלתי, חוק משולב – בנושא הזה.
מיכל רוזין: העניין הזה של הכשרות, זה  עניין של הוראות שר.
דניאל בן-סימון: בית ספר בוירג'יניה בארצות הברית, המורה יכול לאתר?
מיכל רוזין: בארצות הברית כל האחיות, המורים, הרופאים, עוברים הכשרה של פגיעה מינית.
מיכל רוזין: הם יודעים מה זה.
מיכל רוזין: אני דיברתי עם גניקולוגית שאמרה לי שהיא סיימה שבע שנים לימודי רפואה, שהיא סיימה שבע שנים של התמחות בגניקולוגיה ורק כשהיא התחילה לטפל הבינה וקודם לא ידעה כלום על פגיעה מינית.
מיכל רוזין: באה אליה אישה – אני אפילו לא אתאר כאן את הסיפורים שהיא סיפרה – והיא יצרה פגיעה נוספת באותה אישה כי היא אמרה שהיא לא ידעה כלום.
דניאל בן-סימון: למה זה עניין של חקיקה?
מיכל רוזין: זה מאוד בעייתי כי זה לא עניין של חקיקה.
מיכל רוזין: כדי שלמשל כל בתי הספר למורים יכניסו את זה כקורס חובה, צריכה להיות הוראת שר.
ליזה ניקולאיצ'וק: היום אנחנו מתחננות שתכניסו אותנו לגני הילדים.
מיכל רוזין: צריך לתת הוראה שבתוכנית הלימודים חייב להיות פעם בשנה ילד עובר סדנא, או פעם בשנתיים.
מיכל רוזין: מורה צריך לעבור סדנא.
מיכל שרף: סליחה שאני קוטעת אותך.
מיכל שרף: אני מהיחידה לשוויון בין המינים בחינוך.
מיכל שרף: המפקחת שלי היא מרים שפר שמסתובבת הרבה בוועדות שלכם.
מיכל שרף: אני מוכרחה לומר שיש באמתחתנו המון תוכניות שמתחילות דווקא בגני הילדים וכלה במורים ומורות ובבתי ספר יסודיים.
מיכל שרף: התוכנית שלנו עובדת בהצלחה רבה מאוד החל מגני הילדים.
מיכל שרף: יש לנו דלת פתוחה ואת ברכתו של השר.
מיכל שרף: יש לנו דלת פתוחה יוצאת מהכלל להיכנס גם דרך הילדים וגם דרך השתלמויות של מורים ומורות.
מיכל שרף: זאת אומרת, אנחנו מעבירים סדנאות בגני הילדים, בגני חובה ובגני טרום חובה.
מיכל שרף: לצערי לא פותחים ממש בפועל את השער.
מיכל רוזין: כי אין הוראה מגבוה.
מיכל רוזין: יש את ברכת הדרך, לכו, תעשו.
מיכל רוזין: גם אנחנו עושים סדנאות.
אברהם מיכאלי: אבל השר תומך בזה.
מיכל רוזין: הוא תומך ומברך, אבל בית הספר מחליט האם הוא מממן את זה, האם הוא מכניס את זה, האם הוא נותן לזה שעות לימוד, האם הוא מחייב את זה.
מיכל שרף: הוראת השר אומרת שבכל בית ספר מעבירים את זה.
מיכל שרף: התוכניות קיימות.
מיכל רוזין: מעבר לזה, בתי הספר צריכים לשלם והתוכניות לצערנו הן לא זולות כי אנחנו עושים את זה עם גופים נוספים.
דניאל בן-סימון: זה לא יכול להיות רק בחינוך הממלכתי אלא גם בממלכתי דתי.
מיכל שרף: יש תוכניות גם בממלכתי דתי.
מיכל רוזין: יש לנו מרכז סיוע למגזר החרדי ולמגזר הדתי בירושלים.
מיכל רוזין: זה מתבצע גם בקרב האוכלוסייה הערבית.
מיכל רוזין: הבעיה היא באמת תשלום כלשהו, למרות שאנחנו במרכזי הסיוע עושות את זה בהתנדבות כי שממילא התשלום הוא מינימלי או ללא תשלום ולמרות זאת לא כל בתי הספר פותחים את הדלתות.
מיכל רוזין: אם אתה שואל למה, מדובר בכל הסיבות שהועלו קודם: השתקה, הסתרה, התמודדות, הקושי בהתמודדות.
ליזה ניקולאיצ'וק: אמרה לי מורה שהיא רק שומעת את השם שלי, והיא מפחדת.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא אמרה שמחר אנחנו נכנסים ואחרי כן יהיו מיליון פניות והיא לא יודעת מה לעשות אתן כי אין לה כלים.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני אומרת לה שאם אין לה כלים, שתעביר, אבל היא צודקת כי אכן אין להם כלים.
מיכל רוזין: חשוב לומר שאנחנו כשאנחנו נכנסות לבתי הספר ועומדות מול כיתות ומול מורים, אנחנו לא באים אל התלמידים ואומרים שהמורות לא בעניין.
מיכל רוזין: אנחנו באות והולכות.
מיכל רוזין: אנחנו אומרות לילדים שהכתובת שלהם היא אנשי האמון שלהם.
מיכל רוזין: יש יועצת בבית ספר, יש מורה, גשו לאנשי המקצוע, לאנשי האמון, אבל כאשר ילדה באה למורה ואומרת לה נפגעתי והמורה אומרת לה, למה את אומרת לי עכשיו?
מיכל רוזין: כל מיני תגובות שחוסמות כי המורה לא קיבלה הכשרה והיא לא יודעת איך להגיב.
מיכל רוזין: המורה לא יודעת בעצמה איך להתמודד עם הנושא.
ליזה ניקולאיצ'וק: חבר'ה שיושבים כאן סיימו סדנא בבית הספר באחד האזורים כאן ומדברים על ילדה ששנים כביכול מעצבנת את כולם וכל פעם היא מתלוננת ומשקרת שכואבת לה הבטן, אבל אבא שלה הוא רופא ואימא שלה מקובלת אבל הילדה משקרת.
ליזה ניקולאיצ'וק: אחרי סדנא הילדה באה ואמרה שאבא פוגע בה ואז התפלאו למה זה לקח שנתיים למורה.
מיכל רוזין: יותר חמור מזה.
מיכל רוזין: היום אין אחיות בתי ספר, אין כתובת שאם אותה ילדה הייתה באה שוב ושוב לאחות בית הספר ואומרת לה שכואבת לה הבטן, אולי האחות בסוף הייתה סוגרת את הדלת ושואלת מה קורה ושתדבר אתה.
מיכל רוזין: אין פונקציה כזאת.
מיכל רוזין: יועצות חינוכיות לצערנו יש רק ב-20 אחוזים מבתי הספר בארץ.
מיכל רוזין: הדברים האלה עולים גם על ידי שפ"י שמתחנן לקבל תקציבים, אבל לצערי שר החינוך שדווקא יש לו מודעות מאוד גבוהה לנושא, לא נותן.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני חושבת על משהו נוסף.
ליזה ניקולאיצ'וק: מאוד מאוד נכון שזה ייעשה בבית הספר כי המורה צריכה לשמור על האיזון.
ליזה ניקולאיצ'וק: להיעזר בנו זה נכון וגם בגלל שיש לנו הרבה ניסיון.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני הגעתי לכאן כפסיכולוגית עם תואר שני אבל את הטיפול בפגיעות האלה רכשתי כאן.
ליזה ניקולאיצ'וק: לא מלמדים את זה באוניברסיטאות.
ליזה ניקולאיצ'וק: הניסיון של המקום הזה קיים כי כל יום הוא שומע, מרגיש וחי המון פניות.
ליזה ניקולאיצ'וק: אלה סיפורים מהשטח וזה ידע מהניסיון.
ליזה ניקולאיצ'וק: כדאי לנצל את זה.
ליזה ניקולאיצ'וק: המרכזים האלה קיימים, המרכז בתל אביב קיים כבר שלושים שנים ואנחנו קיימים 22 שנים.
ליזה ניקולאיצ'וק: יש המון ידע שנצבר, יש המון פעולות שכנוע והרבה פעמים אנחנו מבקשים מחברי הכנסת שיתמכו ויעזרו לנו.
ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו מקבלים תרומות ויוצאים לרחוב למכור נעליים כדי לממן את הטיפול בנשים.
ליזה ניקולאיצ'וק: למדתי לתואר שני כדי למכור נעליים?
ליזה ניקולאיצ'וק: אני מתביישת לעמוד שם אבל אני יודעת שזה למטרה קדושה.