GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ל': הכרתי חצי שנה את הבעל, אפשר לומר דרך טלפון.
ל': הוא מרמלה ואני מבאר שבע.
ל': כמעט שלא הכרתי אותו, כמעט שלא הכרתי את המשפחה.
ל': התחתנו והגענו לחיים משותפים בבית המשותף של המשפחה שלו.
ל': שם אני פשוט הכרתי עולם אחר.
ל': זאת אומרת, זה לא לדבר, זה יותר באלימות.
ל': אלה איומים, ניתוק כל קשר עם המשפחה שלי, ניתוק טלפונים, איסור מוחלט לדבר עם השכנים, איסור מוחלט לדבר על כל מה שקורה בבית, לא יוצאים החוצה לבד, לא מדברים, שליטה מלאה.
ל': זאת אומרת, תעשי מה שאנחנו אומרים, זה התפקיד שלך, ככה זה נהוג וכך את תעשי.
ל': חלילה אם תתנגדי.
ל': את כלה, את צריכה לציית, את צריכה לעשות וזה מה שבעצם אני פגשתי שם.
ל': נולד לי ילד.
ל': לא רק שכלפיי הייתה אלימות אלא אני גם ראיתי שמתחילה כלפי הילד שלי.
ל': זאת אומרת, מרימים אותו איך שבא להם, זורקים אותו, סטירות, כל מיני צביטות, לא נותנים לי לתת לו מזון, אין לי מספיק חלב.
ל': הייתי נאלצת לקנות לו מזון נוסף כדי לתת לו אוכל אבל לא נתנו לו.
ל': זורקים אותי מהבית בתור עונש, סוגרים אותי בחדר.
ל': באים ההורים שלי, עושים הצגה שהכל בסדר, הכל נפלא, חיוכים כאילו שלא קרה שום דבר, בואו נשב לאכול, ומסתכלים עלי בעיניים כאלה שפה אחד את פותחת, ההורים הולכים, אנחנו כבר נטפל בך.
ל': גם כשאני מנסה לדבר עם ההורים שלי, הם כבר מראש הכינו את עצמם שאני כביכול מפונקת יותר מדיי, שאני כביכול עושה להם את הבעיות.
ליזה ניקולאיצ'וק: כשאנחנו נפגשנו היא הייתה צל של עצמה.
ליזה ניקולאיצ'וק: בקושי הייתה יכולה לעמוד.
ל': כשאני אמרתי פעם ראשונה לאבא שלי: אבא, הם מתעללים בי, הוא לא האמין לי.
ל': הוא אמר שאני כנראה יותר מדיי מפונקת אצלו שאני ככה מסתכלת על זה.
ל': התאכזבתי.
ל': ראיתי שההורים שלי בכלל לא בצד שלי.
ל': אז הבנתי שאין לי בעצם לאן לפנות.
ל': ככה התגלגל אצלי, עד שבעצם זרקו אותי מהבית והגעתי לטיפת חלב ואני אומרת להם שאני אמורה לעשות חיסונים לילד, והם אומרים לי שאני לא יכולה לעשות חיסונים כי אני שייכת לרמלה.
ל': אמרו לי לנסוע לשם ולעשות שם את החיסונים.
ל': אמרתי שיש אלימות בבית ואני לא יכולה לחזור.
ל': כששמעו שיש אלימות, ישר ראיתי שטיפלו בי.
ל': אמרו לי שתוך שבוע אני אקבל כאן תיק ושיעשו כל מה שצריך.
ל': ראיתי שאלה האנשים הראשונים בעצם שאני יכולה לפנות אליהם.
ל': כך קיבלתי את כל הטיפול וכל מה שצריך.
ל': הכתובת היחידה הייתה טיפת חלב, לבוא ולספר באמת מה קורה.
ל': הם סיפרו לי שיש מקלט, לי לא היה מושג על כך.
ל': אמרו לי כל כך הרבה מושגים שלא ידעתי עליהם.
ל': כשאמרו לי מקלט, חשבתי שזה כנראה בבניין, בבית, ולא הבנתי מה אני אמורה לעשות שם.
ל': אחר כך הם אמרו לי שיש הרבה פסיכולוגים ויש הרבה מוסדות שיכולים לעזור לי.
ל': מחוסר הידע, שלא ידעתי בכלל מה זה ועל מה בכלל מדברים, אני פחדתי לעשות את הצעדים קדימה.
ל': בתת המודע לא ידעתי שבעצם מה שהם מציעים לי, זה משהו שבאמת יכול לעזור לי.
ל': אחר כך הגעתי עם שני ילדים לבית חולים ושם עובדת סוציאלית ראתה איך בעלי מתייחס והציעה לי להיות שם שבועיים, בבית החולים, עד שהבעל שלי יירגע וייקח אותי הביתה.
ל': היא גם ניסתה לעזור לי וניסתה להסביר שיש מקלט לנשים מוכות, אבל היא לא הסבירה לי שזה משהו שיכול לעזור לי, שזה משהו שאני יכולה לצאת מהמצב.
ל': אמרו לי בכללית שיש מקלט ואם אני רוצה להיכנס לשם ולהיות שם.
ל': שמעתי דבר כזה, ולא הבנתי מה הם רוצים ועל מה מדובר.
ל': אמרתי, בסדר, אני אלך לשם אבל כמה זמן אני אהיה שם?
ל': אני הרי צריכה עוד פעם לחזור הביתה.
ל': צעד אחד נגד הבעל שלי, זה בכלל היה פחד נוראי.
ל': גם כשחזרתי הביתה והם ניסו בכל זאת להתקשר אלי ולשאול אם הכל בסדר, אם הבעל שלי רגוע, אם אני לא צריכה עזרה, אני הייתי מסתתרת בשירותים כדי שהוא לא ישמע עם מי אני מדברת כי כל שיחה שנכנסת, הייתי חייבת להראות לו.
ל': זאת אומרת, הוא היה לוקח והיה בודק.
ל': כך פעם שנייה את ההזדמנות שלי לא ניצלתי.
ל': נולדה לי עוד בת.
ל': האלימות המשיכה גם כלפיי וגם כלפי הילדים שבע שנים.
ל': גם חטפתי מכות בזמן ההריון וגם הוא ניסה כמעט לחנוק אותי.
ל': גם סכינים היו אצלי בבית, גם אשפוזים בהם הייתי מגיעה לבית החולים לאשפוז.
ל': הייתי מבקשת מהאחות שלא תרשום שחטפתי מהבעל.
ל': הגיע מצב כזה שנולדה לי בת שלישית והיה עוד ריב אחד, עד שהוא היכה אותי זורק אותי החוצה.
ל': שם כבר אני נשברתי ואמרתי עד כאן.
ל': התקשרתי למשטרה, סיפרתי להם מה קורה, הם הגיעו הביתה, עצרו אותו, לקחו אותו לתחנה וכלום לא קרה.
ל': בא שוטר, לקח אותו, אני יושבת בבית, באה אלי חמתי באיומים ובהטרדות.
ל': אני לא אכלתי ולא ישנתי.
ל': הייתה לי בת שאני צריכה להיניק.
ל': אני באה למשטרה ואני אומרת: תקשיבו לי, יש לי אימא שמטרידה אותי במשך 24 שעות, עד שעה 2 בלילה לא נותנת לי לישון.
ל': הם היו אומרים לי שם: תשמעי, כל אימא הייתה עושה את זה.
ל': זה הבן שלה, זה לגיטימי.
ל': לא התייחסו.
ל': עד שבסוף אני הגעתי לבית חולים, פשוט הייתה לי כנראה התמוטטות עצבים והגוף שלי השתתק ואני התחלתי להקיא ולא יכולתי לקום מהמיטה.
ל': למזלי ההורים שלי היו בבית.
ל': כשהלכתי לשם, קיבלתי את כל הטיפולים והעובדת הסוציאלית שהגיעה לשם הסבירה לי.
ל': היא אמרה לי: תקשיבי לי, את צריכה ללכת לשם, את צריכה להסביר להם בדיוק מה קרה ואני ארשום לך מכתב.
ל': לא יכול להיות מצב כזה שאף אחד לא מתייחס.
ל': הגעתי לשם, נתתי את המכתב, העבירו את זה לבית המשפט וזהו.
ל': אני בבית.
ל': לא יודעת מה קרה שם, אבל אימא שלו לא הגיעה.
ל': אף אחד לא בא אלי הביתה.
ל': אני לא יודעת מתי הבעל שלי יחזור מהכלא ואף אחד לא מתקשר.
ל': מתקשרים אלי כדי לשאול שאלות כמו הוא נרקומן, האם הוא שותה, האם הוא עוד משהו וסוגרים את הטלפון.
ל': הרגשתי שאין אף אחד.
ל': נתנו לי עובדת סוציאלית שאני הייתי אמורה ללכת אליה במרכז למניעת אלימות במשפחה.
ל': באתי לשם ואף אחד לא מדבר ואף אחד לא אומר שום דבר.
ל': מה אני עושה שם?
ל': מי שלח אותי?
ל': זאת אומרת, לא מתייחסים.
דניאל בן-סימון: מה המצב היום?
דניאל בן-סימון: איפה את נמצאת?
ל': בסופו של דבר אני הגעתי לבאר שבע להורים שלי כי הייתי צריכה ללכת משם לאן שהוא.
ל': לא יכולתי להישאר שם כי פחדתי שהוא יחזור הביתה והוא יתנקם.
ל': באותה תקופה שעצרו אותו, אני באתי לתחנה ורציתי לספר את כל מה שבאמת קרה, בנוסף למה שסיפרתי.
ל': הרגו שם אישה ואני שמעתי את זה, אז הסתובבתי וברחתי משם.
ל': הוא היה יומיים במשטרה.
ל': לקחתי את הילדים שלי וברחתי להורים שלי.
ל': אחר כך מסתבר שהוא נעצר לשבועיים ואחר כך העבירו אותו לקריית גת אבל לא הודיעו לי ולא יצרו אתי שום קשר.
ל': מצא אותי מישהו שעשה תזכיר, חשבתי שזה מישהו מקרובי המשפחה של הבעל שלי ולא סיפרתי שום דבר כי פחדתי לפתוח את הפה.
ל': כך אני מוצאת את עצמי כאן.
ל': כשהוא השתחרר מהכלא, הוא היה במעצר בית, הוא מצא אותי.
ל': הוא ידע שאני אצל ההורים ורדף אחרי, איים עלי, הרים עלי ידיים, קיבלתי הרבה מכות.
ל': אני הולכת למשטרה ואני אומרת: סליחה, אני עברתי אלימות, הבעל שלי היה עצור, והם אומרים: כן, כן, בטח, בטח, מקשיבים ושום תלונה לא רושמים.
ל': אין לך הוכחות, אין לך כלום, וגם לא היה לי שום דבר ולא יכולתי להוכיח שהבעל שלי היה במעצר בית ושיש נגדו תיק פלילי.
ל': גם כשהסתכלו במחשב, הם ראו את זה והם התקשרו לחמתי והודיעו שהבעל שלי כביכול אסור לו להגיע לכאן כי אחר כך יהיו לו בעיות.
ל': עד שלא הגעתי למצב כזה שהגעתי לעירייה והייתה שם מישהי שההורים שלי הכירו והיא אמרה לי שאם יש בבית שלי מצב כזה, ייתנו לי את מסל"ן.
ל': היא נתנה לי את מספר הטלפון והגעתי לכאן.
ליזה ניקולאיצ'וק: אם היא הייתה מגיעה אלינו קודם, לא היה מצב כזה.
ליזה ניקולאיצ'וק: לא היה קשה לספר למשטרה ולא חשוב איזו שפה היא מדברת.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא גם מרגישה שהיא לא לבד.
ליזה ניקולאיצ'וק: כשהיא הייתה קודם לכן מבקשת משהו, היו מזלזלים בה.
ליזה ניקולאיצ'וק: שאלת מה הבעיות של העולים.
ליזה ניקולאיצ'וק: כל מי שבא למקום זר, דבר ראשון שהוא רוצה זה שיכבדו אותו.
ליזה ניקולאיצ'וק: אין להם אמון במשטרה, אין להם אמון ברווחה ומפחדים ללכת לשם.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני הגעתי עם סיפור כזה למסל"ן מקבוצת הילדים שאני טיפלתי כפסיכולוגית ושהיו בהם המון פגיעות מיניות ולא הסכימו ללכת לשום גורם.
ליזה ניקולאיצ'וק: יש שם הרבה סטיגמות בין העולים מהי משטרה.
ליזה ניקולאיצ'וק: הרי משטרה ברוסיה, בקווקז, בבוכרה, אפשר לקנות בשקל וחצי.
ליזה ניקולאיצ'וק: הסטיגמה יורדת לכאן.
ליזה ניקולאיצ'וק: יש הרבה פחד.
ליזה ניקולאיצ'וק: הוותיקים חושבים שאני רוסיה, אז אני זונה, אז מגיע לי.
ליזה ניקולאיצ'וק: אלה בדיוק הדברים ששומעים.
ליזה ניקולאיצ'וק: יש כאן עוד בחורה אתיופית שאני מקווה שהיא תגיע לכאן.
ליזה ניקולאיצ'וק: בעלה ניסה לרצוח אותה, גרזן בראש היא קיבלה, הוא נכנס לכלא כי כבר לא הייתה ברירה  כי היו כל הסימנים.
ליזה ניקולאיצ'וק: מיד אחרי שהוא נכנס לכלא, כל המשפחה שלו ניתקה אתה את הקשר, המשפחה שלה ניתקה אתה את הקשר ואנחנו מהווים הבית היחידי לבחורה עם ארבעה ילדים ביניהם ילד אחד נכה ונפטר לפני חודשיים בגלל טיפול כושל בזיהום.
דניאל בן-סימון: לגבר יש גיבוי בכל מצב?
ליזה ניקולאיצ'וק: יש גיבוי של המשפחה.
ליזה ניקולאיצ'וק: הרי את אישה, את גרמת לזה.
ליזה ניקולאיצ'וק: משפחה קווקזית מורכבת גדולה עם הרבה כוחות ועם הרבה איומים והרוסייה שהתחתנה אתו, כמעט אין לה משפחה.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא תלך למשטרה, מה ייתנו לו?
ליזה ניקולאיצ'וק: שנה-שנתיים והוא יצא מהכלא ויחסל לה את החיים.
ליזה ניקולאיצ'וק: לא יהיו לה חיים.
ליזה ניקולאיצ'וק: לפחות אנחנו נחליף לה את השם, נבריח אותה למקלט.
ליזה ניקולאיצ'וק: הקושי של העולים החדשים הוא לא רק קושי בשפה אלא קושי בידע של החוקים, זה הפחד מפני משהו זר וזה חוסר תמיכה משפחתית.
ליזה ניקולאיצ'וק: המון בדידות.
ליה שמטוב: יש לי שאלה.
ליה שמטוב: לא שמענו מה קורה אתך היום אחרי שהגעת למקום הזה אבל יש לך שלושה ילדים שחוו טראומה רצינית.
ליה שמטוב: הם יקבלו היום את החינוך הכי טוב, אבל בכל זאת מה יקרה כשהם יגדלו?
ליה שמטוב: מה יקרה כשתהיה להם משפחה?
ליה שמטוב: איך מחבקים אותם?
ליה שמטוב: מה עושים כדי שבעתיד במשפחות שלהם לא יקרה דבר כזה?
ליזה ניקולאיצ'וק: שאלה מצוינת.
ליזה ניקולאיצ'וק: יש כאן מרכז למשפחה שאנחנו עובדים אתם באופן צמוד.
ליזה ניקולאיצ'וק: צריכה להיות דמות אחת שאוהבת בלי סוף כי האימא היא מדהימה.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא מחבקת ואוהבת.
ליזה ניקולאיצ'וק: שם יש סבא וסבתא שהיום הם כל כך מצטערים שלא שמעו, הם נותנים כל כך הרבה לילדים.
ל': הילדים שלי קיבלו כאן טיפול.
ל': עבדו עם הילדים שלי.
ל': הייתה בחורה שטיפלה והוציאה את כל הדיכאון שהיה אצלם.
ל': כשהגעתי לכאן, הילדים שלי היו במצב על הפנים.
ל': הם ראו את האלימות וזה היה מול העיניים שלהם.
ל': הם גם חוו את זה על עצמם.
ל': כשבאתי לכאן, הם באמת היו צריכים עזרה שלא קיבלתי משום מקום אחר.
ל': אני אישית הייתי צריכה לקבל עזרה שנה ראשונה, אחרי כל מה שאני עברתי, אני והילדים שלי.
ל': גם במשטרה ידעו אבל לא התייחסו לזה.
ל': זאת אומרת, ראו שאני אצל ההורים, אפשר לשכוח כי אני מסודרת, אבל לא ידעו שההורים שלי גם לא יודעים איך להתמודד עם זה.
ל': הם גם לא הבינו מה קורה עם הילדים.
ל': היה להם קשה להבין.
ל': לא היה לידי מישהו, גורם כלשהו שהיה אמור להיות, כדי להוציא אותנו, אותי ואת הילדים שלי, מכל המצב הזה.
ל': לקח לי שנתיים לעבור טיפולים.
ל': עברתי הרבה סדנאות, עברתי עם הילדים שלי הרבה שינויים, הכניסו אותי למסגרת של עבודה.
ל': כלומר, התחלתי לשקם את החיים שלי.
ל': הגענו לשלב של בית המשפט.
ל': עכשיו יש לנו הסדרי ראייה של הילדים.
ל': אני מגיעה לבית המשפט ואומרת לשופטת שאני לא יכולה להוציא את הילדים שלי ממסגרת – הילדים שלי במשך שנתיים היו במרכז קשר – והשופטת וכל המוסד הזה אומרים לי שהאלימות הייתה כלפיך ולא כלפי הילדים.
ל': זאת אומרת, לא מתייחסים בכלל.
ל': אני מדברת עם פקידת הסעד, זה כמו לדבר עם הקיר.
ל': אני מסבירה לה ואומרת שהייתה אלימות מצד אימא שלו, הייתה אלימות מצד המשפחה, מצד הבעל שלי, והם אומרים לי שזה בסדר, זה היה בבית שלהם, בבית של אימא שלו, וזה משהו אחר לגמרי.
ל': אומרים לי שאני עושה את זה כדי להתנקם בו.
ל': מסתכלים על זה כעל נקמה ולא מסתכלים על זה כעל מצב שהוא נכון להיום.
ל': בבית המשפט התייחסה השופטת לאלימות.
ל': הבאתי לה את כל המסמכים והעדויות מהמשטרה וכל מה שיש, אבל היא אפילו לא התייחסה לזה.
ל': הבאתי לה אישורים מבית החולים ומטיפת חלב, וגם אישורים על אשפוזים בבית חולים שיש לי אותם, אבל אין התייחסות.
שי: ובהליך הפלילי יש הרשעה.
מירי רגב: זה סיפור נורא מה שהיא מספרת.
מירי רגב: אני יושבת ומקשיבה ואני חושבת שזאת התעללות של המערכת.
מירי רגב: לא רק התעללות שהבחורה עברה באופן אישי, אלא אני מסתכלת על כל המערכות שהיא מדברת עליהן ואני כבר לא יודעת מי מתעלל פחות.
מירי רגב: אני רוצה לומר שאנחנו מאוד מאוד משתדלים, כשאנחנו עושים הסדרי ראייה, להיות בפיקוח ולא רק בפיקוח.
מירי רגב: יש עמדה שטובת הילד היא שיהיה בקשר עם זוג ההורים.
מירי רגב: זאת גם זכותו של האב וגם זכותה של האימא.
מירי רגב: שניהם הם ההורים, האפוטרופוסים  הטבעיים של הילד.
מירי רגב: אנחנו משתדלים לשמור על טובת הילד בזה שיש מרכזי קשר והיא מספרת ששנתיים הם היו במרכז קשר.
מירי רגב: שנתיים במרכז קשר, זאת תקופה מאוד ארוכה מפני שכל פגישה במרכז קשר, יש קבוצה של עובדים סוציאליים שמסתכלים מה קורה והם נותנים דין וחשבון ויושבים על כל מצב ורואים כמה זמן.
מירי רגב: זה לא מצב שאדם נמצא בו כל החיים שלו וזה גם לא טוב לילדים להיות במרכז קשר כל החיים.
מירי רגב: אני לא רוצה להיכנס כאן לפרטים אבל אני רוצה שתבינו שלכל מערכת יש מספר היבטים וצריך להכיר אותם טוב מאוד כי כאן מה שקורה, זה צובט את הלב הסיפור שלה ואולי אחר כך אני אשמע באופן אישי מה היה שם, אבל באופן כללי, הקשר שאנחנו מנסים לבנות ולהדריך, זה גם עם האבות האלימים וגם עם הפוגעים.
מירי רגב: כשאנחנו באים לבית משפט ומבקשים להפסיק הסדרי ראייה, אנחנו נתקלים בהתנגדות מאוד קשה של המערכת המשפטית שעומדת על הזכות הזאת לקיום הקשר.
מירי רגב: זאת אומרת, יש עוד דרך ארוכה לעשות בכדי להגיע למצב שכולם ירגישו שנעשה פה איזשהו צדק מפני שהגישה של בית המשפט היא שילד בשביל הבגרות שלו ובשביל ההתפתחות שלו צריך קשר עם שני ההורים.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני רוצה לבקש את שי להתייחס לדברים.
ליזה ניקולאיצ'וק: בדרך כלל אנחנו מכירים את דפוס ההתנהגות.
ליזה ניקולאיצ'וק: התנהגות פסיכופטית כזאת כאשר ברגע שהוא רוצה להראות שהוא פשוט ומסכן, הוא יהיה כזה.
ליזה ניקולאיצ'וק: היכולת שלהם להתאים את עצמם לכל הסביבה היא מאוד מוכרת.
ליזה ניקולאיצ'וק: אם מדברים על המקרה של אבא שפגע, לדעתי כל הסימנים היו שם ממש על הקיר, אבל הבירוקרטיה שלנו לצערי כאן לא עשתה מה שהייתה צריכה לעשות.
מיכל מזרחי: במשפט אחד אני רוצה לסגור את הסיפור הזה.
מיכל מזרחי: אם ל' קיבלה את התשובה בטיפת חלב שהיא צריכה להביא לשופטת את הסימוכין לתלונות שלה על אלימות, תשובה של אשת מקצוע בטיפת חלב.
מיכל מזרחי: יש לך עורכת דין?
מיכל מזרחי: תביאי את עורכת הדין שלך וזה יהיה אחרת.
מיכל מזרחי: אז אנחנו נמצא את הקלסרים, אנחנו לא מוצאים אותם.
מיכל מזרחי: כשיהיה לך עורך דין, אנחנו נמצא אותם.
ליזה ניקולאיצ'וק: בטלפון אחד של מיכל למסל"ן, פתאום הכל מסתדר אבל זה גועל נפש כי הרי אלה שמגיעים למסל"ן, בסדר, אנחנו נדאג להן, אבל מה עם אלה שלא מגיעים?
אורנה נחמני ארזי: אני ראש מדור נפגעי עבירות במשטרה.
אורנה נחמני ארזי: קודם כל, לבי לבי אתך.
אורנה נחמני ארזי: אני באמת חושבת שעברת מסכת לא פשוטה.
אורנה נחמני ארזי: אני רוצה לאזן מעט את התמונה מבחינת הרשויות.
אורנה נחמני ארזי: המקרה הזה ש-ל' סיפרה, הוא באמת מקרה די קלאסי של אישה שמחליטה להתלונן אחרי הרבה מאוד זמן.
אורנה נחמני ארזי: היא פחדה לבוא למשטרה אבל בסופו של דבר היא הגיעה.
אורנה נחמני ארזי: מטבע הדברים, כאשר מגיעה אישה כזאת ו-ל' סיפרה את זה, היא גם לא מספרת את כל האירועים שקרו אלא היא מספרת אולי את האירוע המיידי.
אורנה נחמני ארזי: המסכת שפרוסה בפני שוטר שהוא שוטר מוכשר לטיפול בעבירות אלימות בין בני זוג, לפעמים היא מסכת מאוד חלקית.
אורנה נחמני ארזי: בל נשכח שהרבה פעמים יש לנו בתיקים כאלה עדות מול עדות ואז קיימת בעיה גם עם בתי המשפט וגם עם מערכות התביעה, כאשר יש רק עדות מול עדות.
אורנה נחמני ארזי: לפעמים העדות הזאת, כמה שהיא מצמררת, אין לה סימוכין ואין לה תימוכין.
אורנה נחמני ארזי: יש לנו הרבה מאוד בעיות עם העניין הזה.
אורנה נחמני ארזי: מה שאני כן יכולה לומר זה שבאמת גם משטרת ישראל עברה מקצה שיפורים גדול בעניין הזה.
אורנה נחמני ארזי: יש לנו חוקרי עבירות אלימות במשפחה שהם פרוסים בכל הארץ.
אורנה נחמני ארזי: בל נשכח שאנחנו לא יכולים לעשות את הפן הטיפולי.
אורנה נחמני ארזי: שוטר לא מתיימר להיות מטפל.
אורנה נחמני ארזי: השוטר, התפקיד שלו הוא באמת לאכוף.
אורנה נחמני ארזי: במקרה הזה הבעל נעצר.
אורנה נחמני ארזי: זאת אומרת, יש הליכים שאנחנו יודעים שאנחנו צריכים לעשות ולבצע אותם כמה שניתן על הצד הטוב ביותר.
אורנה נחמני ארזי: יחד עם זאת, אנחנו מצווים – וזה מה שאני רוצה להאמין שנעשה בדבקות מאוד רבה – ליצור מיד את הקשר או להפנות לגורם שיטפל בה -  האישה לא תמיד מסכימה  - או לפנות לגורם הטיפולי ולאפשר לה להגיע למקומות אחרים, בהם היא תוכל לקבל מענה שה משטרה לא יכולה לתת אותו.
ליה שמטוב: במקרה הזה, לא עשו את זה.
ליה שמטוב: עם כל הכבוד, אחות טיפת חלב היא לא עובדת סוציאלית אלא היא אמורה לטפל בילדים.
ליה שמטוב: היא נתנה לה איזושהי עצה.
ליזה ניקולאיצ'וק: היום כל מה שמבקשים מטיפת חלב, זה את הסימוכין, רק לשם ראיות בבית המשפט.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני מתנצלת, אבל לשי יש הרצאה בתל השומר.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני רוצה שהיא תתייחס לנקודות שהועלו כאן ואחר כך נוכל לשחרר אותה ולהמשיך בדיון.
שי: נחזור לסיבה ממנה התחיל הדיון.
שי: התשובה היא הרצון לשלוט וזה יותר מכל דבר אחר.
שי: נכון שאנחנו יכולים לראות גם את הדברים האחרים משתלבים, אבל חייבים להבין שזה קודם כל הרצון לשלוט ולכן אנחנו גם מאוד מדגישים את זה שאלימות מינית, בסופו של דבר היא סוג של אלימות.
שי: היא לא מיניות והיא לא ביטוי של מיניות אלא היא סוג של אלימות.
שי: ברגע שאנחנו גם מבינים את זה עם עצמנו, בדרך כלל אנחנו גם נדבר על אלימות מינית כי אנחנו מבינים שזו אלימות.
שי: גם בסיפור שאת סיפרת וגם בסיפור שלך עלו מאוד חזק המוטיבים האלה.
שי: זה משהו שמאוד חשוב לנו להבין.
שי: כאן אני אדלג ואני רק אומר עוד איזו תפיסה, שאונס מסתייע בעזרת כלי נשק או אלימות קשה ואם זה לא היה כך, בטח לא היו מצליחים לאנוס.
שי: המציאות מראה לנו כמובן שזה לא נכון ושרוב מקרי האונס נעשים ללא כלי נשק וללא שימוש, אפילו לא בשימוש בכוח פיזי אלא ההפך, מאלמנט ההרתעה ועצם המעשה, ועצם זה שהרבה פעמים הקורבן, לרוב, מגיבה בתגובה של הגוף שבעצם לא מאפשר לה לפעול או להתנגד.
ליזה ניקולאיצ'וק: הקורבן צועק בלי קול.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני ידעתי שצעקתי אבל הבנתי שצעקתי בלי קול.
שי: זה ברוב מאוד גדול של המקרים.
שי: עוד שאלה שעולה הרבה היא האם גם גברים נאנסים והאם גברים יכולים להיאנס.
שי: המציאות באמת מראה לנו את זה.
קריאה: זאת תופעה שהיא לא מדווחת.
שי: אנחנו תכף נראה את הסטטיסטיקה.
שי: רוב הגברים נאנסים כנערים ואז זה יכול להיות גם על ידי נשים.
קריאה: בהרצליה יש מעון לגברים.
ליזה ניקולאיצ'וק: יש לנו גם כאן.
ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו עכשיו דיברנו על קו חירום, קו 202 הוא לנשים וקו 1203 הוא לגברים שעברו פגיעה מינית, נפגעי אונס.
שי: אם אנחנו תכף נדבר על התופעה של פגיעה מינית, יש קשר של שתיקה, למשל הסתרה, ואתם יכולים לתאר לעצמכם כמה זה עוד יותר חמור כאשר מדובר בפגיעה מינית בגברים כי כאן גם נכנס כל המיתוס של הגבר הארץ ישראלי ומה הוא אמור להיות או לא להיות.
שי: גבר, כדי שיבוא ויאמר שפגעו בו פגיעה מינית, אתם יכולים לתאר לעצמכם כמה זה קשה אבל הנתונים מראים לנו שזה נפוץ.
שי: עוד שאלה מאוד מרכזית.
שי: נשים ונערות מזמינות אונס אם הן נוסעות בטרמפ או לבושות באופן חושפני.
שי: התשובה היא כמובן אף אחת מהתשובות ולא סתם אנחנו מנסחים כך את השאלה, כדי לראות אם בכלל הקהל שלנו מתייחס לעצם זה שזה מנוסח כהזמנה.
שי: כמובן שאף אישה, אף ילדה ואף נערה, בשום תנאי ובשום מקרה, לא מזמינה אונס בשום צורה ובשום מקרה שאפשר להעלות על הדעת.
שי: אני רוצה לומר שהרבה אנחנו נתקלים בעדות קשה סביב הסעיף הזה של לבוש ובהרבה מקומות אנשים עד טיפת דמם האחרונה טוענים שזה קשור  איך שהאישה התלבשה או איך נשים בכלל מתלבשות.
שי: זה אחד המיתוסים שהם מאוד מושרשים בחברה שלנו, שבעצם נשים מפתות ומתלבשות באופן שמביא את זה עליהן.
ליזה ניקולאיצ'וק: במקרים שמגיעים למרכזי סיוע מדובר על ילדות קטנות כאשר לבטח לא מדובר בלבוש ובנשים מבוגרות.
שי: בסטטיסטיקות שקיימות מדובר גם בחברות שמרניות וגם בלבוש שלא מגלה אפילו את האף אלא להפך, שם זה עוד יותר נפוץ, דווקא בחברות המסורתיות שהלבוש הוא עוד יותר צנוע.
שי: כך שבאמת אין שום קשר לזה.
שי: מה לדעתכם שיעור מקרי האונס בין אנשים שמכירים אחד את השני.
קריאה: שמונים אחוזים.
שי: שמונים אחוזים.
שי: זאת המציאות העגומה.
שי: שוב, סביר להניח שבפועל יש אפילו קצת יותר מקרים.
קריאה: אישה הולכת בחושך ונאנסת, חמישה אחוזים ממקרי האונס.
שי: זה מתחבר למשהו ששאלת בהתחלה, אם נדע לזהות ברחוב או אם נדע להיזהר.
שי: אנחנו מאוד רוצים להאמין שאנחנו נזהה את האנס ושזה לא משהו שיכול לקרות לכל אחת ובטח לא לסביבה הקרובה שלנו, וכי יש ממה להזהיר ולהיזהר.
שי: בעצם המציאות היא הפוכה.
שי: המציאות היא שזה בדרך כלל מישהו מהסביבה הקרובה שלנו וזה יקרה בדרך כלל בסביבה הקרובה, בבית או בבית הספר או בחוג או במתנ"ס או בעבודה.
שי: אם כן, יש ממה להזהיר ויש ממה להיזהר, אבל זה לא מהמיתוסים של גבר זר, לבוש חושפני וכל מה שנהוג לומר.
שי: שיעור מקרי האונס שמדווחים למשטרה, 10 אחוזים פלוס-מינוס.
שי: כמובן זה גם משהו שמלמד אותנו על תפיסה חברתית של כל הנושא של פגיעה מינית.
שי: ההערכה היא שאחת מתוך שלוש בנות ואחד מתוך שבעה בנים יחוו פגיעה מינית עד גיל 18.
שי: איך אתם רואים את הטענה הזאת?
שי: שוב, אין לנו סטטיסטיקות.
שי: שוב, אלה אפילו סטטיסטיקות שמרניות.
שי: קיימים הרבה מחקרים שאומרים שהאחוזים הם אפילו יותר גבוהים.
שי: זאת המציאות וזה מראה לנו שזה נפוץ.
שי: סיכום של העובדות.
שי: אחת מתוך שלוש נשים תיפגע פגיעה מינית ואני כמובן לא מדברת כאן על הטרדה אלא על דברים חמורים בהרבה.
שי: אחד מכל שישה גברים ייפגע.
שי: עד גיל 14, זה גם מאוד חשוב להדגיש, בנים ובנות נפגעים באותה מידה ובעצם האוכלוסיות החלשות יותר הן אלה שיותר חשופות לפגיעות מיניות ואלה הן בעצם אוכלוסיות של נשים וילדים בעיקר.
שי: בסך הכל שישים אחוזים מהנפגעים הם קטינים ורוב הפוגעים מוכרים לנפגע או לנפגעת מהסביבה הקרובה.
שי: בדרך כלל המקרים מתרחשים בסביבת הבית.
שי: ליזה, אני אשאיר לך את הנתונים ואני אלך לקשר ולמה בעצם שותקים.
שי: נקודה אחרונה שמאוד חשוב לי להדגיש כי זה עלה כאן מכל הסיפורים ומכל הדברים ששמענו, שאחד המוטיבים המרכזיים בכל התחום הזה שאנחנו עוסקים בו, הוא עניין של קשר השתיקה והסודיות שעוטפת את הנתונים, את העובדות, את הקורבנות, את הפוגעים, את כל מי שקשור לזה באיזושהי צורה וגם אותנו בתור הסביבה.
שי: זה  גם ברמה האישית של הקורבן וגם ברמה החברתית, וגם ברמה של הצד השלישי שזה כולנו, מי שאמור לשמוע ולהקשיב ולדעת.
שי: חשוב מאוד להבין שכל מי שעבר איזושהי סוג של פגיעה מינית או פגיעה של אלימות, בעצם מתמודד באופן יום יומי בין  להמשיך לשתוק ולשמור לעצמו או לעצמה את הסוד, לבין לשלם את המחיר של החשיפה והגילוי.
שי: חשוב להבין בעצם מה הם המחירים האלה.
שי: כל עוד מישהו מסתובב עם סוד מכל סוג שהוא, בטח סוד כזה, משמר איזושהי אשליה של שליטה.
שי: אני שולט בעניינים, אני שולטת, אני אחליט מי ידע ואיך ידע ומתי או מה יקרה ומה לא יקרה.
שי: הוא מצליח להימנע מהשיפוטיות של הסביבה, מהתגובות, מכל הדברים שבעצם יכולים להביא את הרגע שאחרי חשיפת הסוד.
שי: אבל המחירים של השתיקה ושל ההתמודדות לבד עם סוד כל כך כבד וכל כך נוראי הם מחירים מאוד כבדים והרסניים.
שי: קודם כל, זה מאפשר, ובעיקר כאשר אנחנו מדברים על קטינים, על ילדים, לפוגע להמשיך לפגוע ולפעמים מדובר על התעללות של שנים שפשוט שום דבר לא עוצר אותה והיא נמשכת.
שי: זה מביא למגוון התנהגויות של הרס עצמי, קשיים רגשיים, אישיים, חברתיים, לעיסוק אובססיבי ממש בתהליכים פנימיים במקום באיזשהו קשר עם הסביבה, התפתחות של מגוון של הפרעות אישיות, הפרעות נפשיות, הידרדרות להתמכרויות כדרך לטפל בעצמה, סמים, אלכוהול, הפרעות אכילה.
שי: כל הדברים האלה הם מאוד נפוצים.
שי: פגיעה כמובן בקשרים חברתיים עד כדי בידוד.
שי: פגיעה בחיי משפחה, בזוגיות, ביכולת ליצור אינטימיות ויחסי מין, חוסר אמון מוחלט כלפי הסביבה וכלפי דמויות ואנשים.
שי: כל המשמעויות של בידוד.
שי: לעומת זאת, חשיפת הסוד והפגיעה מאפשרות ברמה המיידית גם חוויה של תמיכה וטיפול, גם הכרה בעוול שנעשה לנפגע או לנפגעת, במעשים שנעשו, וגם הפסקה של ההתעללות והפגיעה.
שי: זה מצד אחד וזה כביכול המחיר.
שי: מצד שני, גם לחשיפה יש מחירים מאוד מאוד כבדים וגם אותם אנחנו צריכים להכיר וזאת שיפוטיות מצד הסביבה, הפניית האצבע המאשימה כלפי הקורבן, למה היית שם, למה עלית אתו לקפה, למה התלבשת ככה, למה נשארת בחוץ עד שעה מאוחרת וכולי.
שי: כל השאלות ועוד הרבה שאלות מאוד פוגעות.
שי: האשמה מצד הסביבה והתכחשות לעצם הפגיעה – זה לא היה כך, את המצאת, זה לא קרה לך בכוח, לא עשו לך, את רצית, את שיתפת פעולה.
שי: כל השאלות האלה מופנות גם כלפי ילדים שנפגעו ולא רק כלפי מבוגרים.
שי: הנטייה להאשים גם כאשר המקרים קשורים לילדים.
שי: פגיעה וגם ניתוק של קשרים משפחתיים, אם באמת מדובר בפגיעה שכוללת בני משפחה אחרים.
שי: פגיעה וניתוק של קשרים חברתיים כי תמיד יש קשר למעגלים החברתיים האחרים.
שי: כמו שאמרנו, שמונים אחוזים.
שי: יצירת סטיגמה חברתית של זאת שעשו לה, זאת שקרה לה, זאת שהביאה את זה על עצמה.
שי: כתוצאה מכך, שוב, חוסר אמון בסביבה, ניתוק של קשרים משמעותיים.
שי: מחירים מאוד מאוד גבוהים.
שי: מצד שני, זה בא מהמקום שבו אנחנו נכנסים, כאשר הנפגע או הנפגעת בוחרים לחשוף את הסוד והם כן זוכים לתמיכה הולמת ולתמיכה מקצועית כמו שאת סיפרת שבעצם קרה רק כשהגעת לכאן אבל לא קרה בנקודות אחרות, תמיכה רגישה וליווי שמותאם לצרכים האינדיבידואליים שזה מתחבר גם למה שדיברת על תרבות אבל גם על בכלל, במקרה כזה מחירי החשיפה באמת אמורים להתגמד לעומת המחירים של השתיקה.
שי: בהרבה מקרים זה לא מה שקורה, אם אין ליווי מתאים ואין תמיכה הולמת.
שי: לכן כאן התפקיד שלנו גם להעלות מודעות שתאפשר חשיפה ותאפשר השמעת הקול של הנפגעות באשר הן, ונפגעים.
שי: במהלך החשיפה, וגם אחריה, להיות שם כל הזמן, ללכת צעד צעד עם הנפגעת, להעניק תמיכה, ליווי, סיוע שמותאם כמובן לכל אחת ולצרכים שלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: תשאירי לנו את הסטטיסטיקה ואני אתייחס אליה.
שי: תודה רבה.
אילנה גינזבורג: אני מאוד מודה לך.
אילנה גינזבורג: אני חושבת שנעשית כאן פעולה.
אילנה גינזבורג: אני מאוד שמחה לראות אותך חזקה, יפה ופורחת ואני בטוחה שתהיי מאושרת כי מגיע לך להיות מאושרת.
אילנה גינזבורג: אני חושבת שזה לא תפקידה של אחות טיפת חלב, אבל עם זאת, אם אותה אחות טיפת חלב, אם אותה עובדת סוציאלית בבית החולים, אם אותה שכנה ששומעת צעקות הייתה באה ומחבקת, זה היה משהו אחר.
אילנה גינזבורג: צריך לפתוח את האוזניים ואת העיניים כדי לראות ולשמוע, כי אחרת לא היית עוברת את כל מה שעברת.
דניאל בן-סימון: אולי נשמע את הנציגים האחרים כי אולי יש תובנה נוספת לגבי מה שדובר כאן עכשיו.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני יכולה לומר בכמה מלים למה לנשים אתיופיות עוד יותר קשה לפנות.
ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו כבר התייחסנו לחלק של העולים מחבר העמים, מהקווקז ומבוכרה.
מיכל מלכה: קודם כל, החברה האתיופית זאת חברה מאוד סגורה.
מיכל מלכה: אסור לדבר על זה והכל נשאר במשפחה.
מיכל מלכה: הכל נשאר בבית ובמשפחה, ואסור לדבר על זה.
מיכל מלכה: זה הקושי.
מיכל מלכה: זה לא מוכר וזה דבר חדש.
דניאל בן-סימון: אם זה קורה בתוך המשפחה, אין נטייה לצאת החוצה ולדווח.
מיכל מלכה: נכון.
דניאל בן-סימון: אין אמון ברשויות.
מיכל מלכה: גם זה וגם זה.
מיכל מלכה: זה לא קשור לרשויות.
מיכל מלכה: אני מדברת על החברה הסגורה.
מיכל מלכה: זאת בושה לדבר על זה ולא מדברים על זה.
מיכל מלכה: הכל נשאר במשפחה ובבית.
מיכל מלכה: זאת הבעיה וזה המחסום.