GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ליזה ניקולאיצ'וק: הוא התחיל יפה מאוד עם מחמאות ואחר כך כשהיא נכנסה למעגל השתיקה בגלל המחמאה, שתיקה בגלל המגע, וכשהוא מושך אותה למיטה או אונס אותה היא שותקת שוב ושוב כי יש ממה לפחוד.
ליזה ניקולאיצ'וק: עם כל הנשים שם הייתה עבודה מסובכת ומאוד לא פשוטה.
ליזה ניקולאיצ'וק: לא הצלחנו להאשים את האדם ונתנו לו להתפטר עם פיצויים, גבוה הפיצויים שלו היה מספיק לכל הנשים שהוא פגע בהן כדי לחיות חיים מכובדים ביותר.
לימור עמית פנקר: הנשים לא הסכימו להעיד במשטרה.
אשר סיום: מקרה קשה ביותר.
אשר סיום: איפה רשויות החוק היו, אי אפשר להתפטר לקבל פיצויים, קיבל פרס.
ליזה ניקולאיצ'וק: כמה קולות כמו הקול שלך היו במקרה שלו?
ליזה ניקולאיצ'וק: לא הרבה.
אשר סיום: כואב לשמוע על כך.
מרינה סולודקין: אני רוצה לומר שאנחנו ממתינים לתוצאות המשפט של הנשיא לשעבר, שהיה אלוף הטרדות מיניות ואם לא יותר, השופט יחליט.
מרינה סולודקין: אחר כך זה יהיה תקדים מאוד מאוד חשוב.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני לא כל כך אופטימית אחרי כל כך הרבה יותר שנים ואחרי הכרות עם נשים שפונות ומתלוננות.
ליזה ניקולאיצ'וק: יושבת כאן מתנדבת מצטיינת של מרכז הסיוע כבר הרבה שנים.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני רוצה לשאול כמה עורכי דין את מכירה שתורמים יום עבודה שלהם כדי לתת מענה בחינם לנפגעות?
ליזה ניקולאיצ'וק: לימור פנקר.
ליזה ניקולאיצ'וק: אם אני עוצרת אישה ואומרת לה "בואי לא נרוץ למשטרה, בואי נחשוב על ההליך האזרחי" בגלל הניסיון הגדול שלי והמר שהתוצאות לא כל כך חיוביות לגבי אישה שהמלה שלה היא מלה מול המלה של נשיא המדינה, היא לא שווה יותר מדי.
ליזה ניקולאיצ'וק: הלוואי.
מרינה סולודקין: אני דווקא אופטימית.
ליה שמטוב: במקרה הזה שסיפרת קודם, אמרת שזה הגיע למיטה והיא פחדה לספר.
ליזה ניקולאיצ'וק: יש נשים שאנחנו מלוות אותן עד היום, הן סובלות מפוסט-טראומה, הן לא מאורגנות, הן סובלות מהרבה תופעות, הן זקוקות לטיפול.
ליזה ניקולאיצ'וק: ואין הרבה מקומות שיכולים לתת את הטיפול בחינם, כי כל שעת טיפול עולה 400 שקלים.
ליזה ניקולאיצ'וק: תגידו לי אתן דוברות את השפה שלי, אתן יכולות להגיד עד כמה אתן מכירות נשים מכובדות ברמה שלכן שיכולות לשלם כזה סכום.
ליזה ניקולאיצ'וק: מי שפוגע באישה הורס לה את החיים, הורס לה את הכלכלה של המשפחה, הוא לא רק פוגע בה, הוא פוגע בילדים שלה, במשפחה שלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אנחנו מכירים את התופעה של העברה בין דורית, זה פוגע בעוד כמה דורות.
ליזה ניקולאיצ'וק: זו לא תופעה שקל כל כך להתעלם ממנה.
ליזה ניקולאיצ'וק: לכן מאוד כואב שאנשים שצריכים לטפל בזה לא כל כך ממהרים לתת את המענה.
ליזה ניקולאיצ'וק: לכן מאוד הגיוני לעבור לקשר שתיקה בנושא.
ליזה ניקולאיצ'וק: מהו קשר שתיקה?
23653: לפני כן אני רק רוצה להוסיף שמשרד הרווחה בשנתיים האחרונות ישב והנפיק דוח יישום חוק זכויות נפגעות עבירה.
23653: הוא בעצם אמור להקנות לנפגעות תקיפה מינית, בכלל לנפגעי אלימות, אבל גם לנפגעות תקיפה מינית הוא אמור להקנות גם ייעוץ משפטי על חשבון המדינה וגם טיפול.
23653: לצערנו הדוח עדיין שוכב אצל שר הרווחה ולא מיושם.
23653: בעצם משנת 2000 ישבו שתי וועדות, הנפיקו שתי דוחות, אני ישבתי בוועדה הזאת.
23653: זו הייתה וועדה בין משרדית של כל המשרדים, שר הרווחה קיבל לידיו את הדוח והוא יישם אך ורק את החלק של נפגעי עבירות המתה שזה מספר מאוד מועט בשנה, והמספרים של פגיעה מינית מאוד מפחידים אותם.
23653: אין ספק שהמדינה היא זאת שצריכה לקחת אחריות גם על הייעוץ המשפטי לנפגעות וגם על הטיפול הנפשי.
ליזה ניקולאיצ'וק: את מי קשר השתיקה משרת?
ליזה ניקולאיצ'וק: בהרבה פעמים הוא משרת גם את הנפגעת אבל בחוסר ברירה, אבל הוא משרת מאוד את הפוגע.
ליזה ניקולאיצ'וק: צר לי להגיד, אבל אני זאת שמעבירה בשפה הרוסית את הסדנאות ואת ההרצאות ופסיכולוגית עם ניסיון רב בטיפולים, כשאני מגיעה לחברים שלי דוברי רוסית אני מוצאת שהבורות שם עוד יותר גדולה, השיפוטיות אצלם עוד יותר כואבת.
ליזה ניקולאיצ'וק: בגלל שאנחנו העולים החדשים מחבר העמים, העולים והעולות החדשות מאתיופיה, אנחנו יחד במקום מאוד מאוד לא בטוח.
ליזה ניקולאיצ'וק: למה אישה עולה חדשה שותקת?
ליזה ניקולאיצ'וק: היא משלמת את המחיר של המוניטין כי יש המון המון סטיגמות על מי היא האישה האתיופית, מי היא האישה הרוסית.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני אספר סיפור, ואני אציין שקיבלתי אישור שאני אצטט בדיוק, האישה פוחדת שהשיפוטיות של החברה שלה תהיה חריפה.
ליזה ניקולאיצ'וק: בחורה קווקזית לא תרוץ להתלונן כי אחרת כל האשמות יופנו כלפיה, "את קווקזית, את דיברת, את שתקת, את עשית ואת אשמה".
ליזה ניקולאיצ'וק: בחורה בוכרית זה חס וחלילה, ההשפעות תהיינה על הדורות של הילדים שלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: על בחורה רוסית ממילא חושבים, ואני לא רוצה לומר את המלה ואתם מבינים למה הכוונה.
ליזה ניקולאיצ'וק: הסטיגמה נדבקה בנו.
ליזה ניקולאיצ'וק: בחורה אתיופיות, אני אצטט מישהי שאמרה "מצפים ממני שאני לא אגיד לא כי זה החינוך".
מרינה סולודקין: איך את מסבירה?
מרינה סולודקין: רובנו הגענו מארצות מוצא ששם לא היה מושג מה זאת הטרדה מינית, אבל הנשים ידעו איך להתמודד, סטירת לחי בפומבי לפעמים הייתה מספיקה.
ליזה ניקולאיצ'וק: כפסיכולוגית, אני רוצה לומר לך שהאישה היא הכי חזקה בעולם.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני לא נראית לך אישה חלשה, אם אני חופרת טוב טוב ולומדת את הנושא כפסיכולוגית, הרי אישה הרבה פעמים קופאת וצועקת בלי קול.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני אתן לך דוגמה של ילדה שבזכותה רב פוגע מהדרום נכנס לכלא ל -7 שנים, ילדה בוכרית עם שני בנים חולים במשפחה.
ליזה ניקולאיצ'וק: כשהיא הגיעה לרב לקבל עזרה לבנים, ושם היו תמונות של הרב עם נשיא המדינה ש היה אז רלוונטי, היא עמדה מול הגבר, אישה חזקה, וכמו שהיא סיפרה בטיפול היא ידעה שכדי להתחתן היא צריכה להיות בתולה, אתם מכירים את העולם ואני לא מחדשת דבר בנוגע לעולם הבוכריות והאתיופיות, קווקזיות ואצל הרוסיות זה אולי פחות קריטי.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא אמרה שהיא צעקה בלי קול, עמדה מולו, הוא הכריח אותה להתפשט עד שהידיים שלו הגיעו למקום היא הבינה פתאום, ובדקה התשעים היא ברחה בלי בגדים החוצה.
ליזה ניקולאיצ'וק: קיבלנו ילדנו קטנטונת עם פצעים בגוף, עם שריטות, והיא אמרה "תאמינו לי אני צעקתי".
ליזה ניקולאיצ'וק: אני מאמינה לה ואני יודעת שהיא צעקה.
ליזה ניקולאיצ'וק: כשהתחלתי ללמוד את התחום גם אני הגעתי מנקודת מבט כזאת, זה משהו שמאוד מאפיין את הנשים שאומנם משכילות אבל מהמקום הזה.
ליזה ניקולאיצ'וק: בפסיכולוגיה שלי למדתי על הביקורת על תיאוריות פסיכולוגיות במקום ללמוד את התיאוריות עצמן.
ליזה ניקולאיצ'וק: הלימוד וההשלמה הם כאן, ובזכות של הלימודים אני אגיד שזה מאוד משמעותי.
ליזה ניקולאיצ'וק: כשאני התחלתי לחשוב על עצמי שגדלתי עם אבא ואני נשואה 30 שנה באושר ועושר וכן הלאה, שאלתי האם חוויתי משהו, אני רוצה לראות מישהו שמתקרב.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני זוכרת כיהודיה שרציתי להתקבל לאוניברסיטה סן פטרבורג לפקולטה לפסיכולוגיה, את יודעת מה זה.
ליזה ניקולאיצ'וק: סיימתי עם מדליית זהב בית ספר, והייתי חוצפנית ומתנשאה, הגעתי לוועדה ויה אחד מחברי הוועדה שאמר לי "אני רוצה לדבר איתך" הייתי ילדה בת 16 סיימתי את התיכון מוקדם יותר, משך אותי לצד, פתח את הדרכון שלי ואמר "את יודעת את חמודה וחכמה, אבל הנתון הזה של יהודיה, מה זה יפריע לך" אני לא מגלה לך שום דבר, נכון?
ליזה ניקולאיצ'וק: ואז מצאתי את עצמי עם היד שלו על הצ'יצים שלי, הייתי מאוד רזה ומחוץ לצ'י'צים לא היה איפה לשים יד, מצאתי את עצמי עומדת ושותקת.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני חונכתי טוב איך לשמור על עצמי, ואני לא הייתי ילדה.
ליזה ניקולאיצ'וק: עובדה שהיום אני בת 51 וזה יותר מ- 30 שנה ואני לא שוכחת את גועל הנפש של המגע שלו שנים.
ליזה ניקולאיצ'וק: להגיד שיש אישה שלא נפגעת, היה לי מזל שלא אנסו אותי.
ליזה ניקולאיצ'וק: זה סתם מזל כי אני מכירה המון נשים בתפקידים מאוד מכובדים שכן.
ליזה ניקולאיצ'וק: דוגמה נוספת וחבל שאני הולכת לשם, אבל חשוב לי.
ליזה ניקולאיצ'וק: היה לנו ביקור של נספחת התרבות של שגרירות ארצות הברית, אישה בת 56, היו נפגעות שדיברו מולה, פתאום היא עוצרת אותנו ואומרת "עכשיו אני בפעם הראשונה, אני בת 56 ורוצה לספר משהו בפעם הראשונה, אני עברתי פגיעה קבוצתית, זה היה בניו יורק, רצתי למשטרה, זלזלו בי, צחקו עלי, מאז אני לא התחתנתי ולא הבאתי ילדים, זה השפיע על כל החיים שלי וזו הפעם הראשונה שאני מדברת על זה כי לא היה לידי מרכז סיוע או מישהו".
ליזה ניקולאיצ'וק: אם אני נצמדת לסטטיסטיקה, בינינו יושבות נשים שחוו את זה, גם גברים, ואם אם את תחפרי טוב, וכך עם יד על הדופק בשפה הרוסית במרכז הסיוע, בבית על כוס קפה תדברי איתי אני בטוחה שיהיה לך מה לספר.
מרינה סולודקין: לא על זה אני מדברת.
מרינה סולודקין: אני מאוד מבינה איך אתם מטפלים בקורבנות, עשו הרבה חקיקות ובמשך 14 שנה אני רואה מה עושים בארץ.
מרינה סולודקין: אולי אנחנו צריכים גם מסלול מקביל, לחזק את האישה, כי אני לא מבינה מאיפה הטראומה, למה טראומה?
מרינה סולודקין: זה מאבק ומלחמה, הנשים צריכות להיות לוחמות.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני רוצה לענות לך גם על זה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני לא רוצה לחנך את האישה לא להסתובב עם חצאית מיני כי זה קורה גם לנשים שמסתובבות עם חצאיות מאקסי.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני לא רוצה לחנך את האישה לא ללכת עם מחשוף כי אני בת 50 ואני אוהבת את זה וכך אני הולכת.
ליזה ניקולאיצ'וק: לאף אחד אין זכות לגעת בי גם אם אני מסתובבת ערומה ברחבת הכנסת.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני כאמא לבנים ובנות מחנכת אותם שהם לא חיים בעולם אידיאלי, אבל אני לא רוצה שאת תפחדי ומותר לך להגיד לא.
ליזה ניקולאיצ'וק: אם את אומרת לא גבר צריך להבין את הלא שלך.
ליזה ניקולאיצ'וק: אפילו אם את לא אומרת לא והוא המנהל שלך אסור לו להתקרב אליך.
ליזה ניקולאיצ'וק: אבל את הבן שלי אני מחנכת, אני אומרת לו "מותק, אתה הנשמה שלי והחיים שלי, אני אהיה ראשונה שתשכח את השם שלה כאמא, אם במיליון הדברים שנותנים לך אתה לא תדע מה לקחת".
ליזה ניקולאיצ'וק: כשאנחנו מדברים על אונס קבוצתי של ילדה בת 12, ויושבת שם אמא שהיא מחנכת ומורה ואומרת "אבל היא ילדה שנותנת", אלוקים אדירים!! באיזה עולם אנחנו חיים?
ליזה ניקולאיצ'וק: ילדה בת 12 יכולה לתת?! היא לא יודעת מהי נותנת.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא יכולה להיות נפגעת גילוי עריות, ודפוס ההתנהגות היחיד שהיא מכירה זה לפתות ולקנות את האהבה באמצעות הגוף שלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: יכולות להיות מיליון וחצי סיבות ל"נותנת".
ליזה ניקולאיצ'וק: אני לא רוצה להתייחס לזה, זה העניין של הרווחה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני רוצה להסתכל בעיניים של כל בן שם, אם חס וחלילה הבן שלי היה שם אני הייתי הראשונה שעושה לו את זה.
מרינה סולודקין: ליזה, אני לא מתווכחת איתך, אבל המבט צריך להיות גם אחר, אישיותי פרסונאלי.
ליזה ניקולאיצ'וק: זאת שתדע, לתת סטירה ולהתפטר מהם.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני אומר לך למה זה כל כך בעייתי, והנשים שאני אדבר עליהן הן לא כל כך חלשות.
ליזה ניקולאיצ'וק: כל הכבוד לה, אבל על אחת שתדע לתת סטירה יהיו תשע שהסטירה הזאת בשבילן פירושה להיות בלי עבודה, בלי כסף ובלי משרות.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא תחשוב טוב מאוד, היא נותנת סטירה למנהל שלה או שהיא תתאפק ותחשוב אולי זה יעבור לה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני רוצה לדלג על מספר דברים ולהביא מספר דוגמאות.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני גם אענה לשאלות שנוגעות לדוגמאות האלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: הלנה בת 33, אם חד הורית לילדה, בחורה משכילה עם תואר שני בחינוך: "שתקתי יותר משנה, חשבתי שאם אגיב הוא יפסיק.
ליזה ניקולאיצ'וק: בתחילה היו רק מילים ואחר כך נגע, צבט, חיבק בכל הזדמנות.
ליזה ניקולאיצ'וק: הפסקתי לחיות, עבדתי כמו רובוט.
ליזה ניקולאיצ'וק: לאן אלך?
ליזה ניקולאיצ'וק: מה אני יודעת לעשות בלי שפה, בלי משפחה, בלי גבר תומך בבית, עם ילדה נכה.
ליזה ניקולאיצ'וק: פעם דיברתי עם חברה יותר וותיקה.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא צחקה ואמרה צאי מזה, יש מי שבמצב שלנו לא עבר את זה?
ליזה ניקולאיצ'וק: תתרגלי.
ליזה ניקולאיצ'וק: בארץ רוסיות הן זונות, תחיי עם זה".
ליזה ניקולאיצ'וק: בת 24 דוברת אמהרית, יפיפיה וקשה לתאר את היופי החיצוני.
ליזה ניקולאיצ'וק: אבל חוץ מהסיפור הקצר שכתבתי, היא דיברה איתי במקרה כשהיא הגיעה כמלווה לחברה שלה וישבנו על כוס קפה, היא הגיעה בדיוק בזמן ההפסקה.
ליזה ניקולאיצ'וק: היא דיברה על הדברים שקרו לה על ימין ושמאל כאילו זה משהו שהיא התרגלה לחיות איתו.
ליזה ניקולאיצ'וק: אבל זה לא בסדר והחברה שלנו צריכה להשתנות, לא שאישה צריכה ללמוד לתת סטירה.
מרינה סולודקין: גם וגם.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני לא רוצה להיות אישה נותנת סטירה, אני יודעת לעשות דברים אחרים.
ליזה ניקולאיצ'וק: "שכנים שלי, הייתי בלי עבודה, הם חיפשו שמרטפית ועוד קצת ניקיון.
ליזה ניקולאיצ'וק: מתאים לי.
ליזה ניקולאיצ'וק: הילדים לא כל כך קטנים" שאלתי "איך זה התחיל" היא אמרה "בדיבורים, לא נעים אבל בסדר, התרגלתי מהישראלים הלבנים לשמוע דברים כאלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: כנראה הם חושבים שזו מחמאה" שאלתי "מה בדיוק?
ליזה ניקולאיצ'וק: "הציצים שלך בצבע מוקה?
ליזה ניקולאיצ'וק: "איך הייתי עושה אותך.
ליזה ניקולאיצ'וק: לא לימדו אותך באתיופיה לא להגיד לא לגבר?
ליזה ניקולאיצ'וק: השכן הוא כאילו לא עשה לי הרבה, סתם דיבורים, פליק בטוסיק, נצמד כאילו במקרה, מה תעשי?
ליזה ניקולאיצ'וק: הפסקתי אחרי חודש לעבוד שם.
ליזה ניקולאיצ'וק: השכנה נעלבה, אמא כועסת ואחי אמר שאני סתם עצלנית, גם כאן לא הייתי מספרת, סתם במקרה בגלל החברה שהמקרה שלה חמור יותר, מכות וכאלה".
ליזה ניקולאיצ'וק: יש לי דוגמאות בשפע.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני כותבת ברוסית ומתרגמת ואחר כך ומקריאה כך שאם תרצו לכל התקשורת יהיו מספיק סיפורים.
ליזה ניקולאיצ'וק: בת 48, אם לשלושה, בעל מובטל חולה סכרת, "אני כבר וותיקה כאילו, לא שפה, לא עבודה במקצוע, אחות מוסמכת לשעבר".
ליזה ניקולאיצ'וק: את יודעת מה צריך כדי להיות אחות מוסמכת ברוסיה?
ליזה ניקולאיצ'וק: 13 שנה מטפלת, אבל לא הטיפולים ולא הניקיון מפריעים, יש זקנים פחות טובים ויש זקנים פחות נחמדים, אבל כשפעם הזאת חוויתי את אותו דבר הבנתי שאני אשמה, אצלי יש פגם" התפיסה שאישה צריכה ללמוד להגן על עצמה זה נותן לה אחר כך תחושה של אשמה עצמית.
ליזה ניקולאיצ'וק: אפילו בחוק הישראלי אישה שנמצאת עם בן הזוג שלה ערומה במיטה, ברגע שהיא אומרת לו "לא", הוא צריך לעצור כי זה הגוף שלה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני כאישה מחליטה מתי כן ומתי לא.
ליזה ניקולאיצ'וק: כשאני אומרת לא, אין מצב בעולם שמישהו לא יכבד את זה.
ליזה ניקולאיצ'וק: אם אני מחליטה לעשות את זה בשירותים, אני נגד, אבל ברגע שאני אומרת לא הגבר צריך לעצור.
ליזה ניקולאיצ'וק: הצעירים של המרכז כתבו פעם סלוגן, "מכאב ביצים, אף אחד עוד לא מת".
ליזה ניקולאיצ'וק: זו התיאוריה, כך אני מחנכת את הילדים וכך אני עובדת.
ליזה ניקולאיצ'וק: אני ממשיכה את הסיפור.
ליזה ניקולאיצ'וק: "הבן של שר, אני רכוש בבית שלהם, הוא רכש אותי כחבילה, מוסיף לי 1,000 שקל בחודש על הניקיון, אבל מכניס ידיים, והיו עוד דברים.
ליזה ניקולאיצ'וק: מתביישת להגיד מה עוד.
ליזה ניקולאיצ'וק: מה אני מתכוונת לעשות עם זה?
ליזה ניקולאיצ'וק: המליצו לי לפנות אליכם, נו אולי תוכלו לדבר איתו אבל שלא ידע שאני אמרתי, אולי לכם הוא יקשיב.
ליזה ניקולאיצ'וק: זו לא הפעם הראשונה שזה קורה לי, בושה, עוד מעט אהיה סבתא, למי את תגידי, לכוח האדם?
ליזה ניקולאיצ'וק: את חושבת שהם לא יודעים?
ליזה ניקולאיצ'וק: רוב המטפלות חוות דברים דומים ולפחות ממה שאני שומעת ויודעת.
ליזה ניקולאיצ'וק: בכוח האדם חייבים לתת שירות טוב למשפחות.
ליזה ניקולאיצ'וק: מי אני שם?
ליזה ניקולאיצ'וק: היום אני, מחר עשר מובטלות בתור".
ליה שמטוב: ליזה אולי נשמע עכשיו את הגיבורות שהגיעו לכאן.
ליזה ניקולאיצ'וק: אולי ניתן לעורכת הדין שלנו לומר כמה מסקנות ולבנות שהעזו להגיע לכאן.
לימור עמית פנקר: אני רוצה להציג את הנפגעות שהגיעו איתנו והסכימו לבוא.
לימור עמית פנקר: אחר כך אני אומר כמה מילים ברשותכם.
לימור עמית פנקר: אני אקרה לה נ.
לימור עמית פנקר: כי אני מבקשת לשמור על הפרטיות שלה.
לימור עמית פנקר: הסיפור שלה הוא סיפור שהסתיים כבר לפני יותר מחמש שנים והיא עדיין חיה אותו, והוא עדיין בוער בה.
לימור עמית פנקר: עלתה לארץ בתחילת שנות ה-90 עם המשפחה, התגרשה אחרי זמן קצר בגלל הקשיים, שזה גם חלק שמאפיין עולים חדשים, והיא מצאה את עצמה עם ארבעה ילדים קטנים, בישוב מוכה אבטלה בדרום.
לימור עמית פנקר: היא מצאה עבודה במפעל כמנקה, ויש לזה השפעה כי על כל שעה שהיא תעבוד או לא תעבוד, המשמעות מבחינתה זה פחות אוכל לילדים שלה.
לימור עמית פנקר: זה לא מצב שהיא יכולה להרשות לעצמה לצאת עכשיו מהעבודה, או לא לבוא לעבודה כי היא יודעת שכעת האדם נמצא שם.
לימור עמית פנקר: ראש המערכת הזאת, פשוט ניצל אותה מינית במשך תקופה ממושכת.
לימור עמית פנקר: היא פחדה לדבר, פחדה לעצור את זה, פחדה להביא להתמוטטות כלכלית של המשפחה שלה, על הילדים הקטינים וכדומה.
לימור עמית פנקר: כשהיא ניסתה איכשהו להרים את הראש ולספר זאת לאדם נוסף, חבר, הוא והתעמת עם אתו אדם, ואמרו לה או חבר או עבודה.
לימור עמית פנקר: בכלל לא הקשיבו לעניין הזה והיא באמת נאלצה להיפרד מהחבר שלה.
לימור עמית פנקר: היא המשיכה לעבוד כי היא יודעת שכמנקה שצריכה לפרנס ארבעה ילדים קטינים אין לה הרבה בררות, כי אם היא תעזוב את העבודה הזאת לא תהייה לה עבודה נוספת.
לימור עמית פנקר: ביום שהיא פוטרה, היא הלכה למשטרה.
לימור עמית פנקר: אבל אחר כך, כשהסיפור יצא, גם אז היא המשיכה לשלם מחיר בגלל שהילדים בבית הספר הצביעו על הבת שלה, הביכו אותה.
לימור עמית פנקר: הבת שלה הייתה באה ובנוסף לכל התסכול שלה היא צריכה לתת הסברים לילדה למה היא לא אשמה ולהסביר את המצב שבו היא נמצאת.
לימור עמית פנקר: אני אומרת שוב, מדובר בישוב קטן, כולם יודעים, כולם מצביעים עליה ברחוב וגם אף אחד לא מקבל אותה לעבוד, אם בכלל הייתה יכולה למצוא עבודה בישוב.
לימור עמית פנקר: היא עוזבת את היישוב ועוברת ליישוב אחר.
לימור עמית פנקר: מ"עמידר" מתחילים לעשות לה בעיות "מה פתאום את עוזבת, הייתה לך כאן דירה" ועכשיו לא נותנים לה דירה בישוב החדש.
לימור עמית פנקר: אני אתן להגיד כמה מילים על התחושות.
נ: אפילו שזה עבר רציתי להגיד שלמרות שזה הרבה שנים ההרגשה חזקה ואני כל הזמן נשארת עם הסיפור הזה.
נ: אני עדיין בלי בן זוג ועדיין סובלת מהסיפור הזה.
נ: קשה מאוד עם הילדים למרות שהם גדלו.
נ: הבת הגדולה כבר חיילת, היא בצבא נהגת ושומרת על גבול ישראל.
נ: היה לנו מצב שפעמיים כבר היינו בחוץ בגלל שעזבתי שם את הדירה ונשארתי בלי כלום.
נ: חוץ משאבדתי עבודה ואת עצמי, אין לי קשר טוב עם הילדים כי כל הזמן העניין הזה עומד בראש.
נ: גם נשארתי לבד, ההורים שלי נפטרו ויש לי איחוד תיקים, אני לא יכולה לצאת ולהגיע לקבר שלהם, אני בת יחידה ולא אמא ולא אבא ושום משפחה.
נ: את ארבעת הילדים גידלתי בלי אף אחד ואף אחד לא עזר לי.
נ: אני חושבת שבשביל אישה זה מוות.
נ: לאישה חשוב שיהיה בטחון והבטחון זה גג.
נ: שתהייה לפחות הפינה שלה.
נ: אנחנו כאן בתל אביב ואני גרה במרכז, יומיים היינו בחוץ עם כל הציוד, היה אדם שנתן את האוטו שלו כדי שנישן עם הילדים ולפחות לא על הרצפה בחוץ.
נ: יום אחרי הגיעה משטרה ואמרה שאני חייבת לצאת מפה.
נ: ילד אחד הלך להוסטל הבת בצבא היא כתבה מכתבים רבים לחברת עמידר.
נ: כעת אחרי כל השנים האלה, אחרי כל המכתבים והסיפורים שלי, הם כתבו, שמי שמקבל מזונות הוא לא נכנס לרשימה של חברת עמידר ורק מי שמקבל הבטחת הכנסה או השלמה רק אז מגיעה לו דירה.
נ: במשך כל השנים לא אמרו את זה אף פעם, אף אחד לא אמר לי את זה.
ליה שמטוב: אני לא יודעת אם את צודקת עם העניין הזה.
מרינה סולודקין: את לא צודקת, יש לך ארבעה ילדים.
ליה שמטוב: את אם חד הורית עם ארבעה ילדים, אם את לא מקבלת הבטחת הכנסה את משלמת שכר דירה גבוה יותר, ואם את מקבלת הבטחת הכנסה את מקבלת מחיר מינימום.
נ.: אני עובדת במשק בית ולא מקבלת הבטחת הכנסה, אני מקבלת מזונות.
ליה שמטוב: אם היית מקבלת דירה "מעמידר" היית משלמת את מלוא הסכום.
ליה שמטוב: אבל לפי הזכויות מגיע לך כי את אם חד הורית עם ארבעה ילדים.
ליה שמטוב: אני לא יודעת אם יש דירות במרכז הארץ של מ"עמידר" את זכאית לקבל דירה כאם חד הורית עם ארבעה ילדים.
מרינה סולודקין: בטוח שבשדרות יש, אני יודעים ממשרד הקליטה שיש שם.
נ.: אמרו שאני לא זכאית.
מרינה סולודקין: את זה אמרו לך, לנו אומרים מה שהחוק אומר.
לימור עמית פנקר: אני רוצה שתחדדי למה לא סיפרת לעובדים אחרים, למה לא בזמן האירוע.
לימור עמית פנקר: חברת הכנסת שאלה למה לא עצרת אותו, למה לא נתת לו סטירה, או במובן מסוים לא שיתפת, תסבירי לנו.
נ.: זה מה שאת אמרת.
נ.: זה היה בדיוק בתקופת הגירושין שלי וקיבלתי את העבודה הזאת.
נ.: חשבתי שזו הזדמנות לחיים חדשים, שלאט לאט הדברים יתחילו להסתדר.
ליה שמטוב: את התגרשת בארץ?
נ.: כן.
ליה שמטוב: כשהיית נשואה הייתה לך דירה, קנית דירה?
נ.: הייתה לי דירת עמידר דרך משרד השיכון.
ליה שמטוב: כלומר המשפחה, את, בעלך והילדים קיבלתם דירת עמידר.
נ.: חשבתי שהכל יסתדר.
נ.: כשהסיפור התחיל בכיתי ורציתי לספר אבל היה מאוד קשה.
נ.: דיברתי עם הבנאדם והוא לפני שהוא התחיל איתי הוא שאל איך אני, האם יש לי משפחה, אם יש לי מישהו.
נ.: עניתי לו, ולא חשבתי על שום דבר כשהוא התחיל לשאול.
לימור עמית פנקר: זה בדיוק העניין של בחירת הקורבן.
לימור עמית פנקר: זו נקודת החולשה.
לימור עמית פנקר: לאתר את האדם החלש לברר שאין סביבה תומכת ואז להתחיל את העניין.
לימור עמית פנקר: כשאנחנו מדברים על סביבת עבודה זה יותר קל כי יש לך הרבה זמן לעשות את העבודה הזאת.
לימור עמית פנקר: זה תהליך וזה לא קורה מהיום הראשון שמגיעים.
נ.: את השיחות לבית הוא עשה מהטלפון שלו, הוא היה מתקשר בשעה עשר, אחת עשרה בלילה, הוא התקשר כאילו לבית שלו.
ליה שמטוב: את אומרת שהיום את גרה במרכז הארץ.
ליה שמטוב: איפה את עובדת?
נ.: במשק בית.
ליה שמטוב: תפני אלינו לוועדת העלייה והקליטה בנוגע לסיפור שלך עם "עמידר", לא עם הסיפור האישי שלך, ואנחנו נבדוק.
מרינה סולודקין: דעי שיש לך את כל הזכויות ותהייה לך דירת עמידר במקום אחר, בקרית שמונה תמיד יש דירות, בעכו במקומות שאליהם לא רוצים ללכת.
מרינה סולודקין: יש לך זכויות והייתה לך היכולת כשהילדים היו קטנים.
נ.: אני יכולה במכתב לכתוב את כל הסיפור, אף אחד לא יראה את זה.
ליה שמטוב: את לא צריכה את כל הסיפור, את צריכה לכתוב מי את, כמה ילדים יש לך, פרטים כמו תעודת זהות, כתובת, איפה הייתה לך דירת עמידר ולציין את גילאי הילדים.
ליה שמטוב: יש מישהי ממוצא אתיופי שרוצה לספר?
ליזה ניקולאיצ'וק: הייתה בחורה אבל היא פחדה.
אלמז פנטרה: אני פעילה בתנועת "אחותי", גרה בחדרה ואני מגיעה כמעט לכל הארץ.
אלמז פנטרה: בדרך כלל בתרגום טלפוני, אני לא מכירה את כל הארגונים אבל אולי דרך הטלפון כשדיברנו.
אלמז פנטרה: בארגון "אחותי" אנחנו לא מטפלים בסיוע.
אלמז פנטרה: אני מתרגמת לארגונים שנותנים שירותים.
אלמז פנטרה: כמו שציינתם בהתחלה הרבה אתיופיות עולות, וותיקות שחשופות להטרדה ולתקיפה מינית, גם מבוגרות, גם קטינות, נערות, יש גם ילדים מחוץ לנישואין מתחת לגיל 18, הרבה הפלות.
אלמז פנטרה: הרבה ארגונים מכירים את הנושאים האלה.
אלמז פנטרה: לצערי עדיין אין מניעה, ואין מספיק שירות מחוסר כוח אדם לליווי משפטי מתמיד.
אלמז פנטרה: אני יכולה לציין כמה באזור שלי.
אלמז פנטרה: איבדתי תקווה, בנוסף לשעות שאני תורמת אני לא יכולה לממן את הוצאות הטלפון וגם לא את שעות הלילה והיום לתרגום.
אלמז פנטרה: אני יכולה לציין אישה, לפני שנתיים שלוש שנים נפגעה מהטרדה מינית בתוך בית הספר, אמא חד הורית.
אלמז פנטרה: אני שלחתי אותה דרך הטלפון גם למשטרה וגם לארגונים, היא עדיין לא קיבלה טיפול כמו שצריך.
אלמז פנטרה: יש הרבה מקרים דומים.
אלמז פנטרה: בנוסף מעבירים אותן ממקום למקום ומארגון לארגון ולמשטרה, מפה לשם.
אלמז פנטרה: האישה סובלת מסיפור מתמשך ומסטיגמה שנדבקת אליה ולילדים.
אלמז פנטרה: החשיפה משפיעה על הילדים ויוצרת משבר ולכן המשפחות מעדיפות לא לפנות.
אלמז פנטרה: ציינתם מקרים רבים שמתרחשים במקומות העבודה.
אלמז פנטרה: ואחד מהחששות והפחדים זה לא לאבד את מקום העבודה, הפרנסה, ואנחנו יודעים שהיום זו בעיה כלכלית למשפחה.
אלמז פנטרה: צריך לדון בנושא של האתיופיות.
אלמז פנטרה: לדעתי צריך לקיום יום מרוכז, ללמוד ולהכיר מהם הגורמים.
אלמז פנטרה: יש לי דוגמאות רבות ואני יכולה לספר במשך שעות.
מרינה סולודקין: אנחנו נבקש ישיבה משותפת של וועדת העלייה והקליטה והוועדה לקידום מעמד האישה בנושא הטרדה מינית בקרב האתיופיים.
אלמז פנטה: אני רוצה להתייחס לדברים האחרונים שאמרת בנוגע לתקיפה מינית בתוך המשפחה.
אלמז פנטה: אם זה בעל, וזה תלוי בתרבות שעליה גדלת, לא קשור האחד לשני.
אלמז פנטה: אם אני אספר את הסיפור שלי.
אלמז פנטה: התחתנתי בגיל 14, יש לי שישה ילדים ולצערי אני אלמנה.
אלמז פנטה: אני מגדלת לבד את הילדים שלי, יש לי ילדים אחרי צבא, יש לי גם ילדים קטנים.
אלמז פנטה: אם אני אספר על המקרה שלי אתם תהפכו אותו למקרה אונס, אבל זה לא אונס אלא תרבות.
אלמז פנטה: אם מחוץ לבית כמו בעבודה, בסביבה, אני לא סתם מדברת על זה כי אני נתקלת במקומות רבים שבהם אני מתרגמת, דווקא הם מטפלים במשפחה, בבעל ובאישה אבל מחוץ לזה לא.
אלמז פנטה: אני מדברת על המבוגרות ולא על הצעירות שהתחתנו בארץ.
אלמז פנטה: אני אומרת את זה גם לארגונים שאיתם אני במגע שצריך להתייחס גם לגבר שגדל באתיופיה בתרבות המקומית וצריך להתחשב בזה.
ליה שמטוב: את יכולה גם לשתף את הארגונים שיושבים פה.
לימור עמית פנקר: החוק למניעת הטרדה מינית באמת עשה מהפכה.
לימור עמית פנקר: אנחנו רואים את זה ואני מלווה את הנושא מאז חקיקת החוק.
לימור עמית פנקר: יש שיפור במודעות, יש שיפור בטיפול.
לימור עמית פנקר: מקומות עבודה גדולים כבר הטמיעו את המערך הזה, גם של הסברה, וגם בטיפול במקרים.
לימור עמית פנקר: הבעיה עדיין במקומות עבודה קטנים, אני לא מדברת על מקומות של 100 עובדים אלא 10 עובדים או 5 עובדים, מקומות כאלה שאין גם הסברה, אין מודעות וגם אין אפשרות לטפל בתוך העבודה.
לימור עמית פנקר: כלומר במקרה כזה זה רק לעזוב את מקום העבודה, והמשמעויות ברורות.
לימור עמית פנקר: זו לא חכמה לטפל אחרי שהדברים קורים ולראות איך אנחנו תומכים.
לימור עמית פנקר: החלק החשוב במיוחד ואולי פוגע בנושא של העולים, כי העולות החדשות הן אלה שעובדות במקומות העבודה הקטנים, בעבודות מזדמנות, בשכר שעתי.
לימור עמית פנקר: לפני זמן קצר פורסם פסק דין, עובדת שהבוס שלה חיבק אותה ואמר לה שהוא רוצה שהיא תלשין על אחרים, היא עצרה אותו ולא שיתפה בפעולה.
לימור עמית פנקר: למחרת חתכו לה את העבודה, אמרו לה "את לא מנקה שתי קומות, את מנקה קומה אחת".
לימור עמית פנקר: ממש פשוט בשבילם לעשות את זה.
לימור עמית פנקר: כשהיא התלוננה במקום העבודה אמרו מה היא עושה עניין מהחיבוק, אבל זה לא החיבוק כי היא לא התלוננה על החיבוק, היא התלוננה על כך שהורידו לה את העבודה לחצי.
לימור עמית פנקר: החיבוק לא עשה לה את העניין כי עצרה את העניין הזה.
לימור עמית פנקר: הנושא של מקומות העבודה קטנים, אני סבורה שהוא צריך להיות במוקד בעשור הקרוב.
לימור עמית פנקר: הנושא של המודעות, כלומר כל מי שיש שלו שפה בהירה וקצת קורה עיתונים כבר מבין שיש חוק, כבר מבין שיש זכויות.
לימור עמית פנקר: כעת אנחנו צריכים להגיע לכל אלה שמתקשים לקרוא, שתקנון שתולים במקום העבודה, אם תולים את התקנון, והוא כמה דפים בתוך שקית, עובדת ששפת האם שלה רוסית לא תוציא אותו ותתחיל לקרוא.
חזי אופיר: תליית התקנון, הוא חובה במקום של למעלה מ- 25 עובדים, לפי החוק.
חזי אופיר: כי אם יש פחות מ- 25 צריך למסור ביד.
חזי אופיר: אני יודע מה שאני אומר, החוק אומר שתליית התקנון חובה כשיש מעל 25 עובדים.
לימור עמית פנקר: העניין הוא שיש להביא למודעות אותן נשים בשפתן, עולות חדשות, זה יקל בעיקר בגלל הסוגיות האלה.
לימור עמית פנקר: בנושא של מודעות זה גם העניין של ייעוץ משפטי.
לימור עמית פנקר: ידע הוא כוח.
לימור עמית פנקר: ידע שאפשר לקבל על הזכויות, מה הן ההשלכות אם אני מתלוננת, מהן ההשלכות גם מבחינה משפטית, גם מבחינת זכויות כמו אבטלה, זכויות פיטורין ואחרות, יש להן משמעות ונשים לא יודעות לאן לפנות לקבל את הידע הזה בזמן אמת לפני שהן מקבלות את ההחלטות.
לימור עמית פנקר: אני רוצה להציג אישה נוספת, גם לה נקרא נ.
לימור עמית פנקר: היא עלתה לארץ לפני כמה שנים לבדה, היא גרושה מאוקראינה.
לימור עמית פנקר: יותר מחמש שנים היא מסתובבת בעבודות זמניות, מחליפה עבודות, מנסה ללמוד, מנסה לעבור קורסים.
לימור עמית פנקר: באוקראינה היא הייתה כלכלנית.