GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שירלי אברמי: דבר נוסף שגורם לתחושת הסטיגמה היא תחושת האצבע המאשימה מהחברה כלפי המשפחה, "אולי אם הייתם עושים משהו זה היה יכול להימנע", זו תחושה קשה מאוד למשפחות.
שירלי אברמי: הנושא השלישי שהוא מאוד משמעותי זה הפיכת ההתאבדות לסוד.
שירלי אברמי: לפעמים בגלל הסטיגמה התאבדות הופכת לסוד והמשפחה בוחרת להסתיר אותה, לא לדבר עליה כלפי חוץ כי לפעמים יש לזה מחירים חברתיים קשים, ולא רק בקהילות מסוימות אלא בכל הקהילות יש מחיר לדיבור על התאבדות.
שירלי אברמי: יש לכך מחירים חברתיים ולכן הרבה פעמים ההתאבדות הופכת לסוד עם כל המחירים המאוד כבדים של סוד במשפחה.
שירלי אברמי: הדבר האחרון שהמשפחות חוות הוא השאלה המאוד קשה למה הם עשו את זה.
שירלי אברמי: פרופסור אלברט קיין, שהוא גדול החוקרים בתחום שארי התאבדות, קרא לזה השאלה המייסרת, השאלה אף פעם היא לא תקבל עליה תשובה גם אם המתאבד השאיר מכתב למה הוא עשה.
שירלי אברמי: בגלל הסוד בעקבות ההתאבדות המשפחות חוות את האבל לבד, לכן כל כך חשוב לעלות את נושא מצוקת משפחות לאחר התאבדות.
שירלי אברמי: המשפחות חוות את האבל לבד.
שירלי אברמי: מניעת חווית הסבל לבד הם הפעילויות שנעשות על ידי העמותות, "בשביל החיים" ובגופים הממשלתיים שעוסקים בנושא הזה וגם על ידי הקטנת הסטיגמה.
שירלי אברמי: התהליך שעובר נושא ההתאבדות, כך לפחות אני מקווה, דומה במידה מסוימת למה עברה מחלת הסרטן, עד לפני חמש עשרה או עשרים שנה לא אמרו את המילה סרטן, אמרו המחלה.
שירלי אברמי: גם בהתאבדות לא אומרים, בדרך כלל, על מישהו שהוא התאבד אלא הוא נטל את חייו או ביטוי אחר.
שירלי אברמי: התחלת הדיבור על סרטן אפשרה גם למנוע את המחלה, גם לפעול בתכניות למניעת המחלה, בהתחלה זה היה יחד עם משפחות שיצאו בגלוי, היום אנחנו מתקשים להאמין אבל פעם זו הייתה בושה.
שירלי אברמי: התהליך הזה קידם את הטיפול וגם את המניעה וגם את התקציבים.
שירלי אברמי: אני מבקשת לומר שני דברים על התכניות הממשלתיות, לשמחתי עמותת "בשביל החיים" מעורבת בשניהם.
שירלי אברמי: האחת זו תכנית משרד הרווחה מקיים.
שירלי אברמי: זה פועל כתכנית פיילוט ובשלב הזה מופעלת רק בצפון הארץ בנושא סיוע למשפחות לאחר התאבדות.
שירלי אברמי: התכנית נמצאת בראשיתה.
שירלי אברמי: המשרד נתן תקציב בסיוע הקרן למפעלים מיוחדים של המוסד לביטוח לאומי למשך שנתיים.
שירלי אברמי: אנחנו מקווים מאוד שבתום השנתיים, ומאחר שהמוסד לביטוח לאומי אישר מחקר מלווה לקליטת התכנית, שבתום השנתיים המשרד יהפוך את הפיילוט לתכנית קבועה ולא רק בצפון אלא בכל רחבי הארץ.
שירלי אברמי: הדבר השני הוא התכנית הלאומית למניעת התאבדות שמקדם משרד הבריאות עם כל המשרדים הנוגעים בדבר.
שירלי אברמי: יושבת כאן דוקטור ימימה גולדברג שהיא מרכזת את התכנית במשרד הבריאות ויוכי סימן טוב שהיא האחראית על הנושא במשרד החינוך.
שירלי אברמי: גם המשרד לבטחון פנים, משרד הקליטה ומשרדים אחרים וגם צבא ההגנה לישראל נמצאים בתוך התכנית הזאת.
שירלי אברמי: אני מבקשת להדגיש לגבי התכנית הלאומית למניעת התאבדות, היום למרות שהצהרה מטפלת לא רק במניעת התאבדות אלא גם בסיוע למשפחות לאחר התאבדות, היום בפועל הנושא הזה לא קיים בתכנית באופן מפורש.
שירלי אברמי: יש מקום בהחלט לקדם באופן מפורש את הנושא של סיוע למשפחות בתכנית הזאת, גם באופן שהתכנית כתובה היום וגם בהקצאת התקציבים בתוך התכנית.
שירלי אברמי: אני אסיים ואומר שמדובר בדיון חשוב מאוד שהוועדה מקדמת ומקיימת, גם בנושא העולים וגם בנושא כלל הציבור.
שירלי אברמי: יש הרבה מה לעשות ויש מה לקדם.
שירלי אברמי: הדיון והדיבור הציבורי הוא חלק חשוב מאוד בקידום הנושא הזה.
שירלי אברמי: תודה רבה.
ליה שמטוב: תודה רבה לדוקטור שירלי אברמי.
ליה שמטוב: בבקשה משרד הבריאות.
ימימה גולדברג: אני פסיכולוגית ארצית במשרד הבריאות ואחראית על הנושא מניעת אובדנות במשרד.
ימימה גולדברג: אני רוצה לחלק את הרצף לשלושה חלקים, מניעה, טיפול במי שעשה ניסיון אובדני ויש את הטיפול במשפחות השארים.
ימימה גולדברג: משרד הבריאות לקח אחריות על שני החלקים הראשונים, על נושא מניעה ועל הנושא של הטיפול במי שעשה ניסיון אובדני זה משרד הרווחה שעושה את המהלך של טיפול במשפחות השאירים, למרות שהדברים אמורים להשתלב ואכן הם השתלבו.
ימימה גולדברג: משרד הבריאות החל לפני שנתיים שלוש בהתחלה של כתיבת תכנית לאומית למניעת אובדנות בדומה למה שקורה ברוב מדינות העולם.
ימימה גולדברג: המשרד תקצב את הנושא הזה.
ימימה גולדברג: התחלנו במהלך של פיילוט שהתחיל ביולי 2008, בפועל התחלנו בשנת 2009 ואנחנו אמורים לסיים את הפיילוט ביולי 2011 מתוך כוונה להגיש לממשלה תכנית לאומית סדורה כדי שהממשלה תוכל לאמץ את זה ונהייה דומים לשאר מדינות העולם בנושא.
ימימה גולדברג: איתרנו שבע אסטרטגיות שהוכחו בעולם כיעילות בהפחתת אובדנות, אנחנו בוחנים במסגרת הפיילוט חמש אסטרטגיות.
ימימה גולדברג: הפיילוט נערך ברחובות, רמלה וכפר כנא.
ימימה גולדברג: אנחנו בוחנים שלוש אוכלוסיות, אוכלוסיה של נוער, אוכלוסיה של קשישים וכמובן אוכלוסיה של עולים.
ימימה גולדברג: הג'וינט נבחר כגורם המבצע והמתכלל.
ימימה גולדברג: איכותה של התכנית מעבר לחלקים המקצועיים שנעזרים במיטב המומחים שנמצאים בארץ, הייחוד הנוסף הוא שיתוף הפעולה הגדול וההליכה המשותפת עם הרבה מאוד משרדי ממשלה.
ימימה גולדברג: שירלי אברמי הזכירה חלק, אבל אני אחזור ואזכיר כי אני חושבת שכל אחד תורם את החלק שלו ורק שיתוף פעולה והליכה משותפת תאפשר לנו באמת להביא את התכנית ולבצע אותה.
ימימה גולדברג: המשרדים הם: משרד הבריאות הוא המוביל את הנושא הזה, משרד הרווחה, משרד החינוך, משרד לקליטת עלייה, משרד לגמלאים, משרד הפנים, צבא ההגנה לישראל, שירות בתי הסוהר, המשטרה, בטח שכחתי משרד אחד או שניים, עמותות וארגונים בינהם "בשביל החיים", עמותת סהר, ער"ן, קופות חולים.
ימימה גולדברג: אני חושבת שאנחנו עושים עבודה מאוד משולבת.
ימימה גולדברג: הדבר הנוסף שהמשרד עושה, וגם זה בשיתוף עם עמותת "בשביל החיים", אנחנו יודעים שהנתונים של 400 מתאבדים מדי שנה, הוא לא נתון מדויק כי כמו שנאמר חלק לא מדווח מטעמים סטיגמטיים, גם הסימול 'מקרה המוות' אינו תואם.
ימימה גולדברג: יש הרבה יותר.
קריאה: כמה יותר?
ימימה גולדברג: אנחנו מעריכים שלפחות 10% יותר.
ימימה גולדברג: יש לכאן לכאן.
ימימה גולדברג: המשרד החליט במסגרת בקרת מחלות- - -
אברהם מיכאלי: לצערנו מדווחים על ניסיון של פי עשר, הלוואי שאת צודקת וזה רק 10%.
ימימה גולדברג: אנחנו לא יודעים ואנחנו בודקים את זה.
ימימה גולדברג: אחד הדברים שהמשרד עושה מעבר שלקדם את התכנית הלאומית זה ניסיון לתעד את מסד הנתונים.
ימימה גולדברג: במסגרת הפיילוט אנחנו עושים פיילוט במחוז תל אביב של בדיקת תיקים של מקרים בהם סיבת המוות אינה ידועה.
ימימה גולדברג: אנחנו מנסים לחקור את התיקים האלה ולראות אם סיבת מוות לא ידועה הייתה כתוצאה מהתאבדות, למשל טביעה בים שהיא לא באמת טביעה בים או תאונות דרכים שהם לא בהכרח תאונות דרכים אלא סוג של התאבדות.
ימימה גולדברג: במחוז תל אביב אנחנו מנסים לבדוק, מחוז תל אביב הוא מחוז גדול ואנחנו מנסים לפתוח את התיקים בשיתוף עם המשפחות.
ימימה גולדברג: אנחנו מנסים לקדם גם את המהלך הזה כדי שיהיו לנו אומדנים ברורים יותר.
ימימה גולדברג: אנחנו אף פעם לא נדע עד הסוף כי אני לא מאמינה שתמיד יספרו, אבל אם נצליח לתעד את מסד הנתונים זה יהיה חלק.
ימימה גולדברג: אלו הפעולות שמשרד הבריאות עושה.
ימימה גולדברג: אני מאוד מקווה שכמו שקרה בעולם שתכנית לאומית שמשולבת גם באסטרטגיות שהוכחו וגם בשיתוף משרדי ממשלה וארגונים יאפשרו לנו לצמצם באופן ניכר את שיעורי ההתאבדויות.
ימימה גולדברג: אני מוכרחה להגיד בקטע הזה שאנחנו מודעים שעולים חדשים הם קבוצת סיכון מיוחדת.
ימימה גולדברג: בנוסף לכל מה שנאמר למשרד הקליטה יש חלק מאוד משמעותי והוא תורם את החלק שלו.
ימימה גולדברג: הבאתי לכאן את החוברת שהם הוציאו "אובדנות בקרב עולי חבר המדינות בישראל" מסמך רקע שפורסם בשיתוף שלנו עם משרד הקליטה.
ימימה גולדברג: אני חושבת שבאמת יש התעוררות מאוד גדולה בנושא הזה, אני בכל פעם מקבלת פניות נוספות מעוד גורמים שרוצים שאנחנו נשתף איתם פעולה.
ימימה גולדברג: אני מוזמנת כמעט כל שבוע שבועיים לשירות בתי הסוהר בגלל שהנושא תפס כותרות- - - -
אופיר פינס-פז: בגלל ריבוי ההתאבדויות.
ימימה גולדברג: אני חושבת שבגלל שיש יותר פרסום, אני לא חושבת שבאמת יש ריבוי.
אופיר פינס-פז: אבל את אומרת בכל זאת שזה בגלל הפרסום.
ימימה גולדברג: אתה נוגע כאן בנקודה שהיא מאוד בעייתית וזה לא לשולחן הזה.
ימימה גולדברג: אבל אני חושבת שלפרסום לא אחראי יש תרומה ישירה ומוכחת לעליה ואנחנו מנסים גם בנושא הזה לטפל.
ימימה גולדברג: נפגשנו עם השופטת דליה דורנר שהיא יושבת ראש מועצת העיתונות, באמת לעשות איזה שיתוף פעולה לפרסום באופן נכון.
ימימה גולדברג: הפרסום הוא חשוב אבל צריך לפרסם באופן נכון, אבל זה לא לשולחן הזה.
אופיר פינס-פז: לא לשולחן הזה?
ימימה גולדברג: כאן עוסקים במשפחות שארים עולים, אני יכולה להרחיב את הדיבור בכל נושא, אבל אני רוצה להתמקד בנושא שלנו.
ימימה גולדברג: אני מאוד מקווה שבשנת 2011 נוכל לבוא עם תכנית סדורה ולצמצם את שיעור ההתאבדות במדינה.
ליה שמטוב: אני מבקשת מהמשרדים להתייחס יותר למשפחות ומה קורה איתם אחר כך.
יוכי סימן טוב: אני משפ"י - מהשירות הפסיכולוגי ייעוצי של משרד החינוך,.
יוכי סימן טוב: בסופו של דבר כל התאבדות נוגעת בילדים כי אם זה אבא, אמא, אח, אחות, סבא סבתא זה נוגע בילדים.
יוכי סימן טוב: מעבר לתמיכה שבה אנחנו רואים חשיבות גדולה לילד שסובל מאוד.
יוכי סימן טוב: אנחנו יודעים שטיפול נכון אחרי אירוע אולי ימנע את המקרים הבאים.
יוכי סימן טוב: כי יש, מה שצוין כאן בין השורות, העניין שהחשיפה הישירה עלולה לגרום להדבקה חברתית.
יוכי סימן טוב: אתם יודעים שכאשר נחשפה התאבדות של משפחה זה מוסיף לסיכון, שם הסיכון הוא פי חמישה ופי שישה להתאבדות במהלך חייו ולכן אנחנו רואים חשיבות מאוד גודלה בטיפול.
יוכי סימן טוב: נעשית עבודה מאוד מורחבת עם ילדים שבן משפחתם התאבד.
יוכי סימן טוב: הטיפול הוא ברמה האישית ולפעמים זה במערכות שלמות, כלומר לפעמים זו עבודה עם הכיתה ולפעמים זה עבודה עם כל בית הספר.
יוכי סימן טוב: , אם זה ישוב קהילתי, קיבוץ או מושב העבודה לפעמים שנדרשת היא ברמה של הקהילה.
יוכי סימן טוב: אנחנו משתדלים ככל יכולתנו גם עם עולים.
יוכי סימן טוב: נעשתה עבודה מאוד מאוד משמעותית עם ילדי עולים, עם יוצאי אתיופיה ובעיקר בפנימיות.
יוכי סימן טוב: הייתה לנו בעיה שילדים התאבדו, הזכרתי שבשנת 2005 ובשנת 2006 הייתה עליה דרסטית.
יוכי סימן טוב: נעשתה עבודה מאוד רצינית בקבוצות של ילדים בפנימיות, זה נוגע גם כשבן משפחה מתאבד וגם כשילד מתאבד, נעשית עבודת מניעה מאוד משמעותית.
יוכי סימן טוב: לשמחתי, ואני אומרת את זה נורא בזהירות, יש ירידה דרסטית בהתאבדות של ילדים עולים, אני אומרת את זה בזהירות כי עדיין מדובר בשלוש ארבע שנים וזה לא מספיק זמן כדי להיות רגועים.
יוכי סימן טוב: כל עוד המבוגרים מתאבדים אנחנו יודעים שיש בעיה.
יוכי סימן טוב: אנחנו לא יושבים ואומרים שאפשר להיות רגועים.
יוכי סימן טוב: באופן כללי אני אומרת שאנחנו עושים עבודה פרטנית של טיפול בילד, לצערנו התופעה היא לא רק בקרב עולים וזו מכה מאוד קשה כשילד פותח את המקלחת ורואה אמא תלויה, אלו מקרים לצערי אני שומעת ביום יום וזו חוויה מאוד קשה.
יוכי סימן טוב: נדרשת כאן עבודה מאוד עמוקה.
יוכי סימן טוב: אנחנו משתדלים ויש לנו מדריכות בכל המחוזות, יש לנו שפ"ח- שירות פסיכולוגי חינוכי שעובד עם הילדים, ויש את יועצי בית הספר, גם ההדרכה של צוותי המורים איך להכיל את הילד לאורך זמן ואיך ללוות את הילד לאורך זמן.
יוכי סימן טוב: להגיד שזה כל מה שאפשר לעשות זה לא נכון כי יש עוד הרבה מה לעשות.
יוכי סימן טוב: אנחנו משתדלים עוד ועוד.
ליה שמטוב: את מדברת על ההסבר בבתי ספר וטיפול פרטני בילדים.
ליה שמטוב: ניסתם לעשות קבוצות של ילדים שבמשפחתם קרה אסון?
יוכי סימן טוב: לא באופן גורף, זה לא נעשה.
יוכי סימן טוב: ההתאבדות תודה לאל היא עדיין נדירה, באותו בית ספר אין עשרה ילדים שבן משפחתם התאבד.
יוכי סימן טוב: לאסוף מבתי ספר שונים זה כבר משהו מאוד מורכב, צריך להתחשב בגילאים.
יוכי סימן טוב: זה לא נעשה.
יוכי סימן טוב: יש עבודת מניעה שהיא קבוצתית וכשיש משבר העבודה היא קבוצתית, אבל להגיד שנעשתה עבודת ליווי של ילדים לא, זה לא נעשה.
יוכי סימן טוב: אני גם לא בטוחה שנכון לעשות את זה כרגע, אני לא בטוחה וצריך לבדוק את זה.
יוכי סימן טוב: אני לא בטוחה שמקצועית צריך לקחת ילדים מכמה בתי ספר שונים, יכול להיות.
ליה שמטוב: בכל זאת אולי בקבוצת תמיכה שכל אחד שומע יתכן שזה יעזור.
ליה שמטוב: כאן כולם שומרים את זה בסוד.
יוכי סימן טוב: צריך לבדוק את זה כי צריך משהו משותף בין הילדים.
יוכי סימן טוב: לתפור את זה צריך לבדוק מקצועית.
יוכי סימן טוב: שווה לבדוק את זה.
יפה וולמן: אני גם חברה בוועדה הבינמשרדית.
יפה וולמן: משרד לקליטת העלייה עשה שני מחקרי עומק בנושא המשפחות שבהם היו מקרי אובדנות, גם לגבי יוצאי חבר העמים, המחקר היה עם יולי אמרסקי ורפי יונגמן, המחקר גם התייחס ליוצאי אתיופיה.
יפה וולמן: אני חושבת שהממצאים הועברו לוועדה הבינמשרדית.
יפה וולמן: לגבי ליווי משפחות – ליוצאי אתיופיה יש לנו 22 מוקדים של יוצאי אתיופיה ברחבי הארץ.
יפה וולמן: משם אנחנו מקבלים מידע לגבי כל מקרה אובדני.
יפה וולמן: המוקד מלווה את המשפחה.
יפה וולמן: לא נעשה טיפול אינטנסיבי במשפחות כי בדרך כלל מנהלי המוקדים הם לא עובדים סוציאליים והם גם לא עובדים פרטניים.
יפה וולמן: המנהלים חוברים יחד לשירותי הרווחה ולמשרד הבריאות והם עושים עבודה עם המערכות השונות.
יפה וולמן: אין טיפול ממוקד במשפחה.
ליה שמטוב: אתם מנסים או זו בעיה של חוסר תקציב, או שהנושא הזה עדיין לא עלה?
יפה וולמן: אנחנו מאוד מנסים, אנחנו מיד עושים ביקורי בית במשפחות ובודקים את הצרכים שלהם.
יפה וולמן: המקרים האלה צורכים טיפול.
יפה וולמן: כמו שאמרה שירלי אברמי צריך שהמשפחות תגענה לקבוצות תמיכה.
יפה וולמן: מהניסיון שלי הם מאוד לא רוצים להיחשף והם לא רוצים להיכנס לקבוצות תמיכה.
יפה וולמן: בזמנו אני אישית הייתי מתקשרת למשפחות וממש משדלת אותם להצטרף.
יפה וולמן: התחושה היא שהם לא רוצים להיות שם, הם לא מעוניינים.
יפה וולמן: פניתי גם ליוצאי חבר העמים וגם ליוצאי אתיופיה ולא הייתה היענות להצטרף לקבוצות תמיכה.
ליה שמטוב: באופן פרטני את אומרת שהם כן מוכנים?
יפה וולמן: הם רוצים שיבואו אליהם הביתה, הם רוצים שילוו אותם.
יפה וולמן: יש צורך גדול שילוו אותם, גם למשפחות שהיה בהן ניסיון אובדני.
יפה וולמן: אם היה ניסיון אובדני אולי יהיה מקרה אובדנות בפועל.
יפה וולמן: הן מאוד משוועות לקשר פרטני, למלווה, למדריך, מייעץ, מכוון.
יפה וולמן: הם מאוד זקוקים לזה.
יפה וולמן: יש לנו התערבות עם יוצאי אתיופיה.
יפה וולמן: שוב, אני לא יכולה להגיד שההתערבות אינטנסיבית כי אין לנו אנשי מקצוע פרטניים.
יפה וולמן: אנשי המקצוע הפרטניים נמצאים יותר בשירותי הרווחה וברשויות.
יפה וולמן: לגבי יוצאי חבר המדינות אנחנו לא מקבלים את זה כמו מהמוקדים ליוצאי אתיופיה שמדווחים מידית על כל מקרה.
יפה וולמן: גם מהסוכנות היהודית אנחנו מקבלים מידע לגבי מרכזי הקליטה ששם היו לאחרונה מספר מקרי אובדנות מיוצאי אתיופיה.
יפה וולמן: אני יודעת שגם הם עושים עבודה מאוד יפה בכל הקשור בפוסט טראומה והתערבות אחרי משבר אובדני.
יפה וולמן: אני חושבת שחבירה עם המשרדים השונים - - - -
אברהם מיכאלי: לגבי יוצאי אתיופיה הייתה תקופה, אני מקווה שהמספר ירד, אבל הייתה תקופה של הרבה מקרי התאבדות בתוך הבית בין בני זוג, השאלה איך משרד הקליטה התמודד עם זה באופן ספציפי.
אברהם מיכאלי: לנו אין נתונים לגבי 2007 ו- 2008.
אברהם מיכאלי: הנתונים שהעבירו אלינו מתייחסים לשנת 2006.
אברהם מיכאלי: השאלה היא האם יש שיפור.
אברהם מיכאלי: לנו דווח לגבי 2005 – 2006 שהמספר היה 34, 28 התאבדויות בקרב עולים יוצאי אתיופיה.
אברהם מיכאלי: האם המשרד הרגיש בשנתיים שלוש האחרונות איזה שיפור כתוצאה מהמעורבות שלכם, בין אם זה היה פרטני או באמצעות הרווחה?
אברהם מיכאלי: המקרים הנוראים היו בתוך המשפחה.
יפה וולמן: אתה מדבר על רצח בתוך המשפחה ואחר כך אובדנות, משולב.
יפה וולמן: זה בדיוק המחקר שנעשה.
אברהם מיכאלי: האם אתם מכלילים במקרים גם את המקרים האלה?
יפה וולמן: זה בדיוק המחקר שעשה יולי אמרסקי, הוא בדק במחקר עומק את המאפיינים.
יפה וולמן: כשנראה את התוצאות נוכל לבדוק.
אברהם מיכאלי: היו מקרים שנותרו ילדים ללא תמיכה והיו צריכים לגייס תרומות.
יפה וולמן: הייתה התערבות של הרווחה.
אברהם מיכאלי: לפעמים המערכת לא הייתה מסוגלת להתמודד עם זה, משרדי הממשלה לא יכלו וגייסו את הסוכנות שלא היו קשורים לזה.
אברהם מיכאלי: אספו גם תרומות מגופים פרטיים כדי להציל את המשפחות שנותרו.
אברהם מיכאלי: השאלה אם משרד הקליטה נערך למקרים כאלה.
אברהם מיכאלי: האם הוא ערוך לטפל?
יפה וולמן: אין איזה סל למשפחה שחוותה אובדן.
יפה וולמן: אבל ישנה חבירה לגופים אחרים.
אברהם מיכאלי: מדובר במשפחת עולים ולא במשפחה רגילה.
יפה וולמן: מקבלים בהחלט סיוע דרך "סלע" שאנחנו תומכים בהם, אנחנו מגיעים למשפחות ונותנים תקציבים לכל מיני דברים.
יפה וולמן: אין שום סל ממלכתי שאולי עליו אתה מדבר.
דפנה מושיוב: לגבי אחד המקרים הראשונים שהיה במעלה אדומים, אתה יודע שהמערך שניתן, דרך אגב אחת העמותות שמפעילה משפחות אומנה, היא "אור שלום".
דפנה מושיוב: "אור שלום" היה זה שטיפל במקרה במעלה אדומים.
דפנה מושיוב: ההתייחסות הייתה משפחתית.
דפנה מושיוב: יש מה שנקרא לגשר, אנחנו יודעים שיש כמה בני משפחה, אירועים כאלה דורשים מאמץ ניכר.
דפנה מושיוב: אני חושבת שמשרד הרווחה נתן את מלוא הכלים, העמותה היא בדרך כלל המפעילה.
דפנה מושיוב: לצורך הנושא אליו התכנסו – הטיפול בשארי המתאבדים, אני חושבת שלפני כמה שנים וגם בעקבות פגישה שהייתה עם עמותת "בשביל החיים", אנחנו כמשרד הרווחה הכשרנו כ- 20 עובדים סוציאליים יוצאי אתיופיה שעובדים במחלקות לשירותים חברתיים לטיפול בטראומות.
דפנה מושיוב: אחד הדברים שגילו שקשה לעובדים סוציאליים לבד לקיים את המערך התמיכה הטיפולי, וצריכים חבירה עם בריאות הנפש.
דפנה מושיוב: לצערי מעטים הם העובדים הסוציאליים יוצאי אתיופיה שעובדים במערכת בריאות הנפש, כי אחד החסמים הוא חסם השפה.
דפנה מושיוב: אני קוראת כאן, יש הרבה בוגרים אקדמאיים יוצאי אתיופיה שהיו שמחים לעשות הסבה מקצועית לעבודה סוציאלית, הייתי ממליצה שאולי בחבירה משותפת של מספר משרדי ממשלה יינתן כאן דגש למסלול התמחות בתחום בריאות הנפש.
דפנה מושיוב: אני חושבת שהם יכולים לסייע בערך הקהילתי של בריאות הנפש.
דפנה מושיוב: אני חושבת שצריך לתפור כאן סל מיוחד לטיפול.
דפנה מושיוב: זה לא רק טיפול פרטני ולא רק טיפול קבוצתי.
דפנה מושיוב: אני חושבת שמה שאני לפחות למדתי מ"סלע", זה גם מרכיבים נוספים כמו טיול, כלומר היציאה המשותפת לטיולים ברחבי הארץ, או דברים נוספים שהם לא הסטנדרטיים.
דפנה מושיוב: צריכים להיות פה יותר יצירתיים, יותר גמישים ובאמת ללכת בשיתוף.
דפנה מושיוב: יכולה להיות חבירה של משרדי ממשלה עם עמותות, ליצור מרכיב ייחודי שאם בשלבים הראשונים של בושה הם לא רוצים להגיע לקבוצות תמיכה, אז בואו נמצא את הדרך שמאפשרת להם להגיע אפילו לטיול משותף.
דפנה מושיוב: אני חושבת שצריך ליצור כאן תת וועדה במסגרת הוועדות הקיימות ולהתייחס לעולי אתיופיה במענים ייחודיים, גמישים ויצירתיים.
עופרה חרמש: אני רוצה להתייחס להרבה דברים ואני לא באתי לדבר כאן על עצמי, אבל אני כן אדבר על עצמי כי נראה לי שזה מאוד חשוב שתדעו מה עובר על משפחה.
עופרה חרמש: בני התאבד בצבא, ההתאבדות הייתה לא צפויה.
עופרה חרמש: בדיעבד, כמו ששירלי אברמי אמרה, היה אפשר למצוא סימנים.
עופרה חרמש: אחרי ההתאבדות הייתי מרוסקת, הייתה לי תחושה שדרס אותי מכבש, הפכתי לדף נייר והייתי צריכה ללמוד להחזיר לתאים שלי את החיות וגם להתחיל ללמוד מחדש.
עופרה חרמש: כל המיומנויות שהיו לי הלכו לאיבוד.
עופרה חרמש: חשבתי שאני אמא איומה, היו לי אז בבית שלוש בנות וחשבתי שאני לא ראויה לטפל בהן.
עופרה חרמש: הייתי צריכה עזרה מאסיבית.
עופרה חרמש: אני ילידת הארץ, יש לי משפחה נהדרת, יש לי המון חברים והייתה לי תמיכה מכל עבר, אבל עדיין הייתי צריכה תמיכה, לשמחתי משרד הבטחון נותן אותה בשפע.
עופרה חרמש: גם עזרה פרטנית, גם קבוצת תמיכה, גם עזרה למשפחה כמשפחה, גם עזרה לאחים - אם הם רוצים.
עופרה חרמש: אני תמיד אומרת שהפסיכולוגית שלי הצילה לי את החיים.
עופרה חרמש: אם היא לא הייתה שם אני לא הייתי היום פה.
עופרה חרמש: אם במקרה ילד התאבד בגיל 17 או בגיל 22 ולא בגיל 19 אין שום גורם שמטפל במשפחה.
עופרה חרמש: שתדעו שחלק מהמניעה זה לטפל במשפחה.
עופרה חרמש: יש מחקרים שמראים שבמשפחות שקרה בהם פעם אחת אסון של התאבדות, הסיכוי והסיכון הוא הרבה יותר גבוה.
עופרה חרמש: יכול לקרות אסון כזה והאופציה הזאת נכנסה בדלת הראשית לבית.
עופרה חרמש: אם אתם חושבים שזה לא קורה אצלנו וזה קורה במקום אחר, אז פתאום זה קרה והאופציה נכנסה בקולי קולות הביתה.
עופרה חרמש: המשפחה מאוד מטולטלת והחרדה שיש להורים לגבי הילדים האחרים היא איומה.
עופרה חרמש: אנחנו רואים שיש במשפחות גם התאבדויות נוספות.
עופרה חרמש: אני לא רוצה להביא דוגמאות, אבל כאן בארץ יש משפחה שהתאבדו שני בנים, יש משפחה שהתאבדו בה שלושה ילדים.
עופרה חרמש: יש מחקרים שנעשו בנושא הזה שמצביעים שהסכנה קיימת.
עופרה חרמש: לכן כאשר משרד הבריאות אומר שהטיפול במשפחה זה לא חלק מהמניעה זו טעות.
עופרה חרמש: הטיפול במשפחות הוא חשוב לצורך מניעה.
עופרה חרמש: בגלל שראינו שמחוץ לצבא אין שום דבר לטובת המשפחות הקמנו את העמותה "בשביל החיים".
עופרה חרמש: העמותה קטנטונת עם תקציבי אפס.
עופרה חרמש: העמותה עושה בעיקר קבוצות תמיכה.
עופרה חרמש: ראינו, ואווה פנצר יכולה לאשר את דבריי כי היא עושה את זה בשנים האחרונות, אין פניות של יוצאי ברית המועצות לשעבר.
עופרה חרמש: פעם ראיתי בקבוצה זוג שהיה פעמיים ופרש.
עופרה חרמש: לפעמים אין אוטו כדי להגיע למקום שהקבוצה מתכנסת.
עופרה חרמש: לא הייתה מעולם פנייה של אתיופים.
עופרה חרמש: אנחנו הקדשנו לזה הרבה מחשבה.
עופרה חרמש: אני מתחברת למה שנאמר כאן שבקהילת יוצאי ברית המועצות המצב יותר טוב כי יש פסיכיאטרים, יש פסיכולוגים, יש עובדים סוציאליים בחלק שמשרד הבריאות מטפל.
עופרה חרמש: בקהילה האתיופית, לצערנו, יש מעט מאוד.
עופרה חרמש: אני חושבת שזה שלא באים לקבוצת תמיכה זה משהו חברתי.
עופרה חרמש: יש גם את המחסום של השפה שהם לא יכולים להשתלב בקבוצת תמיכה שיושבים בה ישראלים.
עופרה חרמש: בעמותה ניסינו בזמנו לבנות איזו הכשרה, אפילו לא לאנשים מקצועיים, לאנשים מתוך הקהילה שיכולו לטפל במשפחה וגם לזה לא הייתה היענות.
עופרה חרמש: בעצם העמותה לא כל כך מסוגלת לעשות את זה בסדר גודל גדול.
עופרה חרמש: אם אני כילידת הארץ עם כל התמיכה שהייתה לי מסביב הייתי זקוקה כל כך לתמיכה מסיבית נוספת, מה קורה למשפחה של עולים חדשים שאין לה את הסביבה התומכת?
עופרה חרמש: אצל יוצאי ברית המועצות הרבה פעמים המשפחה קטנה מאוד.
עופרה חרמש: אני הכרתי אישה שעלתה עם הבן שלה לבד, הבן הזה התאבד והיא נשארה לבד.
עופרה חרמש: היה לה בן זוג שעזב אותה אחרי ההתאבדות.
עופרה חרמש: יש מצוקה אמיתית ואין שום כתובת שמטפלת במשפחה בצורה שמטפל משרד הבטחון.
עופרה חרמש: משרד הבטחון אולי נהנה מתקציבים, אבל השאיפה צריכה להיות להגיע לסל שמשרד הבטחון עושה, החל מההודעה למשפחה, דרך השבעה.
עופרה חרמש: במהלך השבעה ליווה אותנו איש משרד הבטחון ועכב לדעת איפה הבנות שלי נמצאות, ושהן לא הלכו למקום וחלילה מתכננות לעשות משהו.
עופרה חרמש: יש נציג כזה שמלווה את המשפחה בשבעה.
עופרה חרמש: אנחנו 14.5 שנים אחרי האסון יש כל הזמן ליווי של משרד הבטחון.
עופרה חרמש: במשפחות כאלה זה חייב להימצא.
עופרה חרמש: אולי להתחיל לא כמו משרד הבטחון עם ליווי כל כך מאסיבי אבל ליווי חייב להיות.
עופרה חרמש: אם אין אנשים מקצועיים ניתן להכשיר אנשים.
דפנה מושיוב: זה לא העניין של ההכשרה.
דפנה מושיוב: אני חושבת שבנושא של הליווי כמו ההודעה והשבעה יש את הליווי.
דפנה מושיוב: אחרי השבעה ובכל הדברים שקשורים ליכולת ליצור תמיכה.
דפנה מושיוב: יש כאן שני אלמנטים, האחד קשור לבריאות הנפש – במקרים מסוימים העובדים הסוציאליים אינם מסוגלים לטפל לבד באותה משפחה או בפרטים במשפחה.
דפנה מושיוב: מבחינה מקצועית, למרות ההכשרה, יש צורך בחבירה עם פסיכיאטר או גורם אחר בבריאות הנפש, ונכון להיום אין לנו את החבירה בקהילה.
דפנה מושיוב: הדבר השני הוא שכדי ליצור את הקבוצה יש צורך במרכיבים נוספים בסל.
דפנה מושיוב: המענים הם לא קלאסיים לקבוצות תמיכה של ישראלים וותיקים או קבוצות אחרות.
דפנה מושיוב: לצורך העניין כן צריך לחבור לתת וועדה כדי שתתייחס ושתבנה סל מענים בינמשרדי משותף ובשיתוף עמותות.
עופרה חרמש: אני חושבת שהבעיה גם בקרב עולים חדשים.
עופרה חרמש: לא כל אחד מגיע לקבוצת תמיכה, וזה לא מתאים לכל אחד.
עופרה חרמש: אם הבעיה היא תרבותית אנחנו לא נשנה את זה ביום אחד.
עופרה חרמש: לכן אני חושבת שהטיפול בקהילה האתיופית לא צריך להיות בקבוצות תמיכה אלא בטיפול משפחתי כולל ולא בכל פרט במשפחה.
עופרה חרמש: גם לזה, לצערי הרב אין כוח אדם שייעשה את זה כי אין כוח אדם שמוכשר לכך.
עופרה חרמש: בזה שאת אומרת שלא כל מטפל יכול, בעמותה אנחנו מכירים טוב את זה מאוד כי למוצא מנחה שינחה קבוצת תמיכה של שארים, לא כל אחד מוכן לקחת על עצמו את הנושא הזה.
עופרה חרמש: זה תיק עצום ובטח בלטפל במשפחה.
עופרה חרמש: בסוף אנחנו מגיעים לשורה התחתונה שהכל זה תקציבים.
עופרה חרמש: צריך תקציבים לצוותים מקצועיים שילוו את המשפחה.
עופרה חרמש: אני לא מדברת על השבעה, החודש או הטיול.
עופרה חרמש: המחקרים מדברים על ההחלמה של שבע שנים, מדובר על ליווי של ימים רבים.
עופרה חרמש: זה לא שנגמרת שנת האבל והמשפחה חוזרת למסלול.
עופרה חרמש: זה תהליך ארוך, קשה, כואב.
עופרה חרמש: אני יודעת על כמה משפחות אתיופיות שההתאבדות עוברת שם בשרשרת, מאבא, לאח, לבן.
עופרה חרמש: וזה דורש עבודה מאסיבית ותקציבים מוקצים לצורך הדבר הזה.
עופרה חרמש: אני מבקשת להתייחס למה שמנסים כעת לעשות במשרד הבריאות כדי לקבל איזו סטטיסטיקה מסודרת לגבי שנים עברו, העמותה שלנו נותנת גם לזה יד, לטלפן למשפחות ולברר מה הייתה סיבת המוות.
עופרה חרמש: הסטיגמה היא כזאת, למשל פרופסור יהודה היס לא יכתוב על אף מקרה מוות שזה התאבדות, הוא חוקר כל מקרה מוות ואי אפשר לקבל ממנו שום מידע על מקרה התאבדות.
עופרה חרמש: עכשיו מתקשרים למשפחות ובשאלון מסודר ועדין להגיע לסיבה.
עופרה חרמש: כל שיחה כזאת היא שעה ולא כל משפחה מוכנה לשתף פעולה ומבקשים שלא נשאל אותה אף שאלה.
ליה שמטוב: ביום שזה קורה וכשהעובדת הסוציאלית מגיעה, גם היא לא יודעת את סיבת המוות?
עופרה חרמש: עובדת סוציאלית לא מגיעה.
עופרה חרמש: אם המשפחה פונה לשירותי הרווחה יבוא מישהו.
ליה שמטוב: זאת אומרת שאם זה קורה במשפחה יש למחרת את ההלוויה ואף לא יודע.
יפה וולמן: כן הולכים לביקורי בית.
יפה וולמן: אצל יוצאי אתיופיה הולכים.
ליה שמטוב: כמה שידוע לי בערים הקטנות שם מדווחים ויודעים.
ליה שמטוב: במועצה יודעים.
עופרה חרמש: אבל לא תמיד יודעים.
עופרה חרמש: אני שמחה שאצל יוצאי אתיופיה הולכים.
יפה וולמן: כגורף אני אומרת שהולכים למשפחות.
יפה וולמן: אני אומרת שוב שזה לא מספיק וכמו שאת אמרת זה תהליך של שבע שנים, החודש הראשון לא מספיק.
עופרה חרמש: בחודש הראשון מבקרים כולם אחר כך נשארים לבד.
חנה בר יוסף: אני בכסא אחד בוועדה למניעת התאבדות וגם בכסא אחד בעמותת "בשביל החיים".
חנה בר יוסף: רציתי לחבר דברים מההתחלה ומהסוף של הדיון שלנו.
חנה בר יוסף: העלאת מודעות והסרת סטיגמה חשובים.
חנה בר יוסף: לפעמים אנחנו מדברים על חסר בשירותים ולפעמים יש שירותים ואין מי שצורך אותם, כי אנשים מתביישים, לא רוצים ולא באים.
חנה בר יוסף: למרות שישנים השיפורים הקלים שאנחנו רואים, אני מבקשת לצלצל בשני פעמונים כדי להזהיר אותנו, הפעמון הראשון שכבר צלצל הוא שהכניסה למשפחות זו מניעה של ההתאבדות הבאה.
חנה בר יוסף: אנחנו רואים היום ולמרות מה שאמר כאן חבר הכנסת אברהם מיכאלי, המספרים לא עומדים במקום.
חנה בר יוסף: יש עכשיו יותר אבטלה ואנחנו יודעים שיש קשר סטטיסטי עצוב מאוד בין אבטלה והתאבדות.
חנה בר יוסף: אנחנו יודעים שאצל עולים חדשים, ובוודאי עולים מארצות פחות מפותחות עובדים במקצועות הפחות נחשבים והם מובטלים יותר וגם נשלחים הרבה יותר בקלות הביתה.
חנה בר יוסף: הסיכון הוא שנראה מספרים הולכים וגדלים.
חנה בר יוסף: יש לנו קצת חרב פיפיות, אנחנו מדברים על הורדת הסטיגמה.
חנה בר יוסף: השימוש בעיתונות הכתובה והאלקטרונית, לעיתים התקשורת הזאת לא ראויה ויש הרבה התנהגויות חיקוי בהתאבדות.