GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכאל ידוביצקי: אני חושב שהפרויקט המבורך הזה מנסה לכסות ולפצות על הפגמים המאוד עמוקים ובלתי ניתנים להיעלמות של מערכת החינוך הישראלית הממוסדת, והעובדה שאפילו אותם מדריכים שלא עברו הכשרה מעמיקה, שהם בעצמם אנשים מאוד צעירים וללא ניסיון מעמיק בתחום החינוך, ועדיין המקום המאוד משמעותי שלהם בחיי הילדים וההשפעה המשמעותית שלהם על ההתנהלות של הצעירים האלה מצביעה על חסך מאוד עמוק בתחום הרגשי של הצעירים, ושאפילו נגיעה קלה ולא מאוד מתוחכמת ומובנית, אם כי אני מבין שהיא נעשית מובנית יותר ויותר, כבר עושה את האפקט.
מיכאל ידוביצקי: ההכשרה פה מאוד משמעותית, ולנו יש ניסיון עשיר מאוד בהכשרת צעירים.
מיכאל ידוביצקי: יש במאגר שלנו כאלף שמות של צעירים באותם גילאים.
אלי זרחין: כמעט כל המדריכים שלנו היו אצלך במחנות.
מיכאל ידוביצקי: אני שמח לשמוע, שאם רוב המדריכים היו במחנות של הסוכנות היהודית בחבר העמים, זה כבר אומר שהם כן עברו איזושהי הכשרה אצלנו, וגם התנסות פרקטית במחנות עצמם – וזה מה שרציתי להציע, להדק את הזיקה הזו ולעשות איגום גם משאבים וגם חשיבה כדי שהניסיון הזה שהצעירים צוברים במחנות קיץ ולאורך השנה במהלך ההכשרה, שהוא ינותב למקום הפורה והמועיל הזה.
מיכאל ידוביצקי: אני חייב לומר שמה שנראה לפני שבע-שמונה שנים כחמור ביותר, מספר כפול של מספר הנושרים, מספר משולש ביחס לממוצע הישראלי במספר בני נוער בעלי תיקים וכל מיני כאלה, היום זה החמיר באופן משמעותי.
מיכאל ידוביצקי: מספר הילדים שנולדו בישראל משתתפים בחגיגה המפוקפקת הזו בעוצמות הולכות ועולות, ואני עדיין שואל וקורא למערכת החינוך הישראלית הממוסדת, עם כל הכבוד לניסיונות מסביב וגם הניסיון המבורך הזה, אני עדיין קורא לה לשים לב ולבדוק מחדש את המדיניות שלה בבתי ספר.
אלי זרחין: למרות שחשוב לציין שלמרות שלא מדובר על כסף, או על משרד החינוך, תחום קידום נוער, המשרד לביטחון פנים, הרשות למלחמה בסמים, משטרת ישראל – הרבה מאוד הם בתוך הפרויקט.
אלי זרחין: אנשים באים לפרויקט, מדברים עם הנערים, בהרבה מאוד ישובים יש כשל בין המדריכים לקציני נוער, לנציגי הרשות למלחמה בסמים, לקידום נוער.
אלי זרחין: זה קיים.
מיכאל ידוביצקי: אבל זו הבעיה.
מיכאל ידוביצקי: לפני כשמונה שנים איזשהו סגן ראש עיר מאוד חשובה ועם הרבה בעיות בתחום הקליטה וחינוך ביקש את ייעוצי, ושלח לי חוברת שמתארת את מערכת החינוך העירונית, ואז אני מדפדף בחוברת היפה הזו, עם תמונות וכו', ואני רואה - חינוך יסודי, טרום יסודי, ובאף עמוד אני לא רואה התייחסות לסוגייה של שילוב עולים במערכת בעיר שיש בה 40, אולי 50 אחוז של ילדים עולים.
מיכאל ידוביצקי: איפה אני רואה את ההתייחסות הראשונה לסוגייה – בעמוד האחרון, תחת כותרת: קידום נוער.
מיכאל ידוביצקי: זו הבעיה, שמשרד הרווחה ומשטרת ישראל וכל הגופים האלה מתייחסים לסוגייה רק כשמדובר בסוגיות בעייתיות.
מיכאל ידוביצקי: בבעיות צריך לטפל בכיתה א', איפה שהאחיין שלי הולך היום, בבית ספר הכי נורמטיבי, אולי בין הטובים בעיר.
מיכאל ידוביצקי: הבעיה היא שם.
מיכאל ידוביצקי: והתוצאות של אי טיפול בבעיה שם, בהחלט שם כבר המדינה משתתפת, אבל ניתן היה למנוע את הבעיה הזו, ואפשר היה להתמודד אתה בכספים הרבה יותר פחותים בזמן הנכון ובמקום הנכון.
אלי זרחין: הסוכנות נכנסת לתמונה?
מיכאל ידוביצקי: אנחנו גם בתמונה.
ליה שמטוב: גם מבחינה תקציבית?
מיכאל ידוביצקי: זה סיפור.
מיכאל ידוביצקי: כשמאות צעירים עוברים מדי שנה הכשרה מאוד מעמיקה אצלנו, שמושקעת בכספים גדולים, אגב, לקראת מחנות הקיץ, ברור שכשהם חוזרים לפה, הם כשירים ונכונים ומוכנים לעזור.
מיכאל ידוביצקי: יש קבוצה שלמה של בוגרי ההכשרות שלנו שהקימה עמותה בארץ בשם מילהאוס, שנותנת שירותים ועוזרת לגופים, עיריות, מתנ"סים בייעוץ והדרכה בפועל.
מיכאל ידוביצקי: כלומר יש תרומה עקיפה ואפילו ישירה שלנו דרך הפעילות בחבר העמים וגם במקומות אחרים בעולם לעולם הזה של בני נוער במצוקה וגם לא במצוקה.
מיכאל ידוביצקי: כדאי לבדוק איפה אנו יכולים לאגם משאבים, להבנות תהליך משותף, רצוי גם עם מערכת החינוך המיינסטרימית הישראלית, שלטעמי, צריכה לבדוק שוב ושוב את המדיניות שלה בתחום הזה.
ליה שמטוב: מר בילנקי, בבקשה.
ויאצ'סלב בילנקי: שלום רב, אני מרכז את הפרויקט הזה במגדל העמק כשנה וחצי.
ויאצ'סלב בילנקי: קודם כל, אני רוצה להודות לאלי זרחין, שיזם את הפרויקט הזה, שעזר לנו בעיר מאוד.
ויאצ'סלב בילנקי: מה שקורה בשטח, תוך שנה וחצי הצלחנו לאתר כ-150 חבר'ה שאנו בקשר יום-יומי אתם, שעד אז זה לא היה קיים.
ויאצ'סלב בילנקי: אנו בקשר עם כל מיני גופים כמו משרד הרווחה, כמו אגף הקליטה, עמותות אפשר, פותחים עתיד.
ויאצ'סלב בילנקי: אני נמצא בפורומים של רכזים שנמצאים בעיר, כלומר ממתנ"ס, הרשות למלחמה בסמים מאוד תומכת בנו.
ויאצ'סלב בילנקי: יחד עם הילדים מה שקורה בשטח, עיריית מגדל העמק נתנה לנו מבנה אחרי שיפוץ, שאנו יכולים להביא לשם את כל הילדים שנמצאים בחוץ.
ליה שמטוב: באילו גילאים מדובר?
ויאצ'סלב בילנקי: אנו עובדים עם גילאי 12 עד 18.
ויאצ'סלב בילנקי: הקטנים יותר באים לפני, והגדולים באים אחרי שעה 19:00 עד 21:00.
ויאצ'סלב בילנקי: אנו בקשר עם המשטרה.
ויאצ'סלב בילנקי: בזמן הזה הצלחנו להוציא מכל מיני סיבוכים הרבה חבר'ה.
ויאצ'סלב בילנקי: אנו מוציאים אותם לטיולים, מעבירים סדנאות כמו מתבגרים בעלייה.
ויאצ'סלב בילנקי: נמצאים אצלנו גם חבר'ה יוצאי אתיופיה, יוצאי ארגנטינה, קווקזים בוכרים, רוסים, ואין בית ספר שלא יודע בעיר שיש מועדון שנקרא טורקיז, ואנו עושים משהו למען הילדים, כלומר הצלחנו תוך שנה וחצי לעשות די עבודה כדי לפרסם.
ויאצ'סלב בילנקי: וכמו שאמרו פה אנשים, אפילו חבר'ה ישראלים שהם יוצאי מרוקו, עיראק, גם פונים אלינו.
ויאצ'סלב בילנקי: לגבי זה שהדבר הזה צריך לעלות למענה מדיני – כל פעם אנו צריכים לשבת, ואם זה יימשך הפרויקט או לא - העבודה שעשינו עד עכשיו היא טובה, וחבל שזה ייפסק.
ויאצ'סלב בילנקי: ההורים מאוד שמחים ממה שקורה, באים אלינו מהשטח, אומרים שזו עבודת קודש, גם העירייה שלנו תומכת בנו.
ויאצ'סלב בילנקי: כלומר אני רואה את התוצאות מהשטח, ואני מקבל מזה סיפוק, כי סוף-סוף אנו יכולים לתת משהו שלא היה קודם.
ויאצ'סלב בילנקי: חשוב שנמשיך את זה וברמה מדינית.
ליה שמטוב: תודה, רק חבל שמשנה לשנה אתם דואגים שלא יהיה המשך.
אלי זרחין: זה לא העמותה צריכה לעשות אלא המדינה, אבל חשוב לציין שבפרויקט הזה אין גזענות.
אלי זרחין: נגיד, אתמול היינו בראשון לציון, במועדון.
אלי זרחין: ערוץ 2 עושה כתבה על המועדון של הפרויקט בראשון לציון, יושבים שם ביחד יוצאי ברית המועצות, יוצאי אתיופיה, באים הרבה מתנדבים, ושואלים שאלה - מצד שני אומרים: הרבה גזענות.
אלי זרחין: אולי בגלל שבסיכון, אז מתחברים על בסיס סיכון.
ליה שמטוב: משרד החינוך, בבקשה.
יהודית דנילוב: אני אקרא את המחקר בעיון רב.
יהודית דנילוב: הוא נראה לי מעניין מאוד.
יהודית דנילוב: לא ראיתי אותו קודם, כך שאיני יכולה להתייחס עניינית לכתוב פה, אך רציתי לשאול כמה שאלות אינפורמטיביות.
יהודית דנילוב: ממה שהספקתי לראות תוך כדי, ראיתי שאתם מדברים בעיקר על נערים ולא על נערות.
יהודית דנילוב: מה השיעור- -
אלי זרחין: כ-30 אחוז מהמשוטטים ברחובות – נערות.
אלי זרחין: ולכן באותו מגדל עמק ובעוד כשבעה ישובים העירייה לקחה במיוחד מדריכת רחוב לעבודה עם הבנות.
אלי זרחין: אצל סלבה יש מדריכה, שתפקידה לעבוד רק עם הבנות.
יהודית דנילוב: טוב.
יהודית דנילוב: שאלה נוספת, האם התייחסתם במהלך המחקר לתופעה של התגייסות לצה"ל של קבוצות הנערים האלה?
יהודית דנילוב: האם יש לזה התייחסות?
יהודית דנילוב: ואם כן, האם מצאתם אפקט למשמעות של הטיפול שלכם?
יהודית דנילוב: זה נכון לרגע זה, כי לא ידעתי מראש מה תוכן הדיון.
אברהם מיכאלי: השאלה אם זה מפנה לכם תקציבים שתוכלו כבר להעביר להם.
אלי זרחין: חבר הכנסת מיכאלי, השנה סגרו את כל התקציבים שהיו בשנה שעברה.
אלי זרחין: אמרנו בחדר הזה כמה לא בסדר יולי תמיר, ופרויקט שעשינו בשנה שעברה, הכול סגור עכשיו, הכול קוצץ.
אלי זרחין: כל מה שהיה אצל יולי תמיר, כמה שהיא היתה לא בסדר, הכול קוצץ.
אלי זרחין: אין כלום עכשיו.
יהודית דנילוב: קוצצו דברים, זה נכון, אבל לא הכול, ונפתחו דברים אחרים.
לובה סרדה: כן היתה התייחסות, לא התייחסות מרבית, אבל היה חלק בשאלון שהנערים התבקשו לענות, מה השינויים שהם עברו במשך השתתפותם בפרויקט, והיתה גם שאלה בקשר להתגייסות לצה"ל, ויותר מחצי מהנערים ענו שכן חל שינוי חיובי.
לובה סרדה: גם בראיונות הוקדש זמן לעמדתם בקשר לשירות צבאי ואיך הם מרגישים עם זה.
יהודית דנילוב: אקרא שוב, ואנסה להסיק מסקנות.
אברהם מיכאלי: איזה פרויקטים מקבילים אתם מפעילים לפרויקט שמתואר פה?
יהודית דנילוב: קודם כל, יושבת פה חברה שלי, שהיא מדריכה ארצית במשרד החינוך בייעוץ למורים, ואשמח אם היא תוכל להציג את מה שעושה מערכת החינוך בתחום הזה.
יהודית דנילוב: בנוסף, אוכל להציג את פרויקט עוגן, שמשותף עם הג'וינט, שעוסק במניעת נשירה- -
אלי זרחין: אבל הוא בתוך בית הספר.
יהודית דנילוב: כן.
רונית כץ: זו השנה השלישית שיש לנו תוכנית לייעוץ לעולים.
רונית כץ: רכז הפרויקט שלכם, רומן שניידר, הוא יועץ מנחה גם מטעם התוכנית שלנו.
רונית כץ: אנו עובדים עם תלמידים עולים גם מחבר העמים וגם אתיופים, מתוך מטרה להוציא אותם מהשוליות.
רונית כץ: השאלה שאני רציתי לשאול, באיזו מידה הפרויקט הזה עובד בתיאום עם בתי הספר?
רונית כץ: מכיוון שהמדריך לא יכול להיות נוכח ולקדם תהליכים של יציאה משוליות אם הוא לא מתחבר להלך החיים הנורמטיבי של הילד, ובית הספר מייצג את הנורמטיבי.
אלי זרחין: התשובה היא לא מספיק.
רונית כץ: זו החמצה, כי יועץ בית הספר, שיכול לגייס את המחנכים ואת הצוות הפדגוגי להבנה שהילד נמצא בנשירה סמויה, ובית הספר מאמץ אותו לתהליכים של עבודה, זה יכול מאוד לעזור.
רונית כץ: זה מה שאנו עושים במסגרת הפרויקט שלנו.
רונית כץ: בשנה שעברה היו לנו 94 קבוצות של תלמידים עולים שיועצי בתי הספר ניהלו.
רונית כץ: הקבוצות היו או קבוצות מעורבות או קבוצות רק לעולים.
רונית כץ: אנו עובדים לפי הדגם שהצגתם, על פי המודל של ברי – מאתרים 100 ילדים מאוד בשוליות, 100 ילדים בהיטמעות, ועל פי זה מחליטים איזה סוג של קבוצות ליצור.
רונית כץ: בתי הספר מאוד משתדלים והיועצים בבתי הספר מאוד משתדלים לעשות עבודה שתמנע את הנשירה הגלויה והסמויה מתוך תפישה שככל שבית הספר יהיה יותר נוכח בחיי הילדים גם בשעות בית הספר וגם לאחריהן, יש סיכוי למנוע את ההידרדרות.
אלי זרחין: דימונה זו דוגמה טובה.
אלי זרחין: בעמותה שלנו רוב האנשים מתנדבים.
אלי זרחין: היא לא צריכה את הפרויקט הזה לפרנסתה.
אלי זרחין: בדימונה התחלנו פרויקט, והעירייה אמרה: הפרויקט עובד יפה, לא צריכים אתכם.
אלי זרחין: אנו יצאנו בכלל מהעיר, והעירייה מפעילה עכשיו יחד עם בתי הספר, הפרויקט הזה עובד בדימונה בלעדינו.
אלי זרחין: בעיניי, זו הדרך הכי נכונה לעשות.
אברהם מיכאלי: לפי מה שאתה אומר בעצם, אם אתם לא בשטח, לא הרשות ולא משרדי הממשלה מעבירים תקציבים מיוחדים לתפעול הפרויקט הזה.
אברהם מיכאלי: זה מה ששאלתי את משרד החינוך – מה הפרויקט המקביל, נניח אתם לא פועלים- -
רונית כץ: ברחוב יש קידום נוער.
יהודית דנילוב: קידום נוער נמצא ברחוב.
שרי פייר: ראשית, אני רוצה להתנצל בשם אריה קורת, מנהל האגף הבכיר לקליטה בקהילה, על כך שהוא נעדר מהישיבה.
שרי פייר: כידוע לכולכם, היום זה יום הסיגד של יוצאי אתיופיה, עולים יוצאי אתיופיה, והוא אחראי על הטקס בהשתתפות כ-10,000 עולים.
שרי פייר: מבחינה מקצועית, כל מסגרת חינוכית שבאה לתת מענה לניצול שעות הפנאי, מבחינתנו, שעות הפנאי של בני נוער, היא חיובית.
שרי פייר: הפרויקט שהיינו מעורבים בו תקופה ארוכה, הוא מבחינתנו היה לנוער נורמטיבי שלומד ושמתגודד בלילה, וככזה יש לו פוטנציאל להיגרר להתנהגויות של סיכון.
שרי פייר: כאמור, בתוך מגוון של פרויקטים שאנו מעורבים בהם לתת מענה הולם לשעות הפנאי כדי לא להגיע למצבים של סיכון בקרב נוער נורמטיבי, אנו רואים כל פרויקט כזה בחיוב.
ליה שמטוב: בבקשה, מר נח גרינבוים.
נח גרינבוים: אני רוצה לתקן כמה דעות לגבי קידום נוער.
נח גרינבוים: קידום נוער היום לא יושב רק בחדר.
נח גרינבוים: הוא גם יוצא החוצה, אבל אני מודה שלא מספיק.
נח גרינבוים: מצד שני, כשאלי פנה אליי בשעתו בבקשה לקחת את הפרויקט תחת חסותנו, והצעתי לו להכשיר את המדריכים.
אלי זרחין: וד"ר לנה גולדסמן היא חלק מכל ההכשרות.
נח גרינבוים: אם שואלים איזה תפקיד טוב יכול להיות למדינה פה, זה להכשיר את המדריכים.
נח גרינבוים: אני מאוד מעריך את עבודת האגודה וגם את העבודה בפרויקט.
נח גרינבוים: אני חושב שזה נחוץ, כי בתנאי החיים היום חשוב שיהיו מבוגרים משמעותיים מבוקר ועד לילה.
נח גרינבוים: אני חושב שגם המשרד היום, לפחות למיטב ידיעתי, הצוות האסטרטגי שהתכנס לפני שנה, אחד הרעיונות שמינהל חברה ונוער, משרד החינוך, שם על השולחן זה הרעיון של פעילות חינוכית מבוקר עד לילה בכל מיני מסגרות.
נח גרינבוים: למה הדברים לא מתחברים – קטונתי מלהגיד, אך זו בהחלט עמדה של המשרד היום.
נח גרינבוים: כלומר החינוך לא מסתיים בבית הספר, והשאלה מי ייתן אותו אחרי שעות בית הספר זו שאלה פתוחה, אך חשוב לי להביא את המסר שגם המדינה חושבת כך.
נח גרינבוים: יכול להיות שזה ייקח עוד שנה-שנתיים, אבל זה יקרה, כי זה צורך.
נח גרינבוים: יש תהליכים, אך זו העמדה.
נח גרינבוים: מינהל חברה ונוער, שזה הזרוע של החינוך החוץ בית ספרי, הלא פורמלי, בהחלט רואה את זה כעיקרון מנחה היום בעבודה שלו, וזה יקרה.
נח גרינבוים: שאלת התקצוב זו שאלה אחרת, ואני לא חושב שזה המקום לדון, אך אסכם את האמירה שלי בזה שאגיד שזה פרויקט חשוב, זו אמירה חשובה, אך אני ממליץ גם לאגודה לחשוב על המשמעות שהיא מנסה לייצר באמצעות הפרויקט הזה.
נח גרינבוים: אני אישית קצת הלכתי לאיבוד בעניין הזה, וחשוב שאלי ייקח יוזמה ויכנס את האנשים כדי להבהיר מחדש את משמעות העניין, כי לדעתי, זה קצת התמסמס.
ליה שמטוב: לכן אנו נמצאים פה היום.
ליה שמטוב: הכי חשוב לשמוע את האנשים ולראות מה קורה בשטח, אבל זה שאנחנו שומעים שהיום ישראל היא במקום השני בשתיית אלכוהול, זה חמור מאוד, עם כל הפרויקטים שאנו עושים ועם כל התקציבים שלא קיימים.
יוליה דור: אתייחס לכך שהתחלנו מהגדרות, עד כמה הילדים האלה בסיכון ובאיזו רמת סיכון.
יוליה דור: אני חושבת שהנערים שאנו פוגשים אותם ברחוב, ומספיק לכם לצאת בסביבות 23:00 לרחוב, משהו שלא אנחנו ולא עובדי העירייה ונציגי המשרדים לא עושים בדרך כלל.
יוליה דור: אנו לא מסתובבים בלילות בחוץ.
יוליה דור: אחת התובנות המרכזיות שלי, ואני עובדת סוציאלית במקצועי, שאנו מדברים על אוכלוסייה שקופה.
יוליה דור: היא נופלת בין הכיסאות כי היא לא נכנסת לשום הגדרה פורמלית שקיימת בשום משרד ממשלתי.
יוליה דור: הניסיון הראשון עכשיו נעשה במסגרת התוכנית הלאומית, תוכנית שמיד, להגדיר גם ניכור חברתי וגם סיטואציה רגשית שהם נמצאים בה כמרכיב סיכוני, אך לפי התוצאות, אנו רואים שבחלק מהישובים כן הצלחנו להגיע ולהכניס את האוכלוסייה הזו כאוכלוסייה שדורשת מענים מיוחדים, אך רוב הישובים מאוד רחוקים.
יוליה דור: אני חושבת שברמת היישום יש לעשות פה חשיבה מחדש ברמה של כל המשרדים, ולהבין שאנו מדברים על אוכלוסייה שדורשת מענים.
יוליה דור: זו דרישה מיידית.
יוליה דור: זה שיש הגדרה כזו או אחרת של סיכון, זה טוב ויפה, אבל הילדים האלה מחר, אני חושבת שאפילו היום, אבל מחר נראה אותם בחדשות, וכבר ראינו את המצבים האלה גם בראשון וגם באשקלון וברוב הישובים, והאנשים פה רואים את השטח, ואני מדריכה את המדריכים שלי, יועצת של תוכנית - אין שבוע אחד שאנו לא עושים פנייה מסודרת לאגף כזה או אחר, ובאמת אני מתייחסת למה שאתה אומר; בחלק גדול מהישובים כן פנינו לשירותי הרווחה, ואני כבר לא אומרת שלא מגיעים לשטח, כי אלה לא שעות עבודה של עובדי המדינה, ואני מבינה שיש, כנראה, רקע.
עמירם קלאוס: ברשויות המקומיות.
יוליה דור: כן.
יוליה דור: עובדים סוציאליים לא יורדים לשטח, הם לא מכירים את הנערים, והשאלה הראשונה שהם שואלים אותי לפחות: יש לו בית?
יוליה דור: הוא חשוף לאלימות פיזית?
יוליה דור: הוא נרקומן?
יוליה דור: כמה פעמים בשבוע הוא שותה אלכוהול?
יוליה דור: אז הוא לא נכנס לקטגוריות האלה.
יוליה דור: אבל זה לא עושה את הילד הזה פחות בסיכון מאשר ילד אחר.
יוליה דור: מה שמבדיל בינו לבין ילד אחר שכבר שם זה הטווח, וטווח הזמן הזה הוא מאוד קצר, לפחות מההתרשמות שלי מהשטח.
יוליה דור: לי חשוב שהילדים האלה, מאוכלוסייה שקופה יהפכו להיות לאוכלוסייה שיש לה הגדרה ברורה, והאוכלוסייה הזו תדרוש ברמת החוק התייחסות, כולל תקציבית.
יוליה דור: אנו מדברים פה הרבה על משאבים שלא קיימים.
יוליה דור: משאבים זה קודם כל תכנון.
יוליה דור: אי אפשר לתכנן תוכנית ממוקדת ולקשור שיתופי פעולה בשטח, אם אין לך תכנון לפחות לשנתיים שלוש.
יוליה דור: אתה לא יכול לבוא לראש העיר ולהגיד: יש לי בכיס מימון לחצי שנה, תן לי להפעיל.
יוליה דור: זה אחריות, וקודם כל כלפי אותם נערים.
יוליה דור: הם חשופים לכל כך הרבה כאב ואובדן, שאם גם אותו מבוגר, שאנו קוראים לו מבוגר משמעותי, יבגוד בהם, אין לנו מה לעשות בשטח.
יוליה דור: ל"ציפורי לילה", לפחות בשבילי, זו לא תוכנית, זה מודל.
יוליה דור: הוא מתקיים שונה בכל ישוב וישוב.
יוליה דור: לכן גם יש לנו מורכבות מאוד מהותית בעניין של הכשרת המנחים, כי כל אחד מהם נמצא בישוב שונה עם אוכלוסייה שונה ועם שותפים שונים, אך אנו בונים את ההכשרה ואני מאמינה שנתמודד עם זה ברגע שנדע שיש המשך לתוכנית.
יוליה דור: המודל של "ציפורי לילה" קיים בשעות שאף אחד לא נמצא בשטח, ואף אחד גם לא לוקח אחריות על אותם נערים קטינים בשטח.
אברהם מיכאלי: מה התשובה שאת מקבלת כשאת באה לראש העיר, מנהל מחלקת הרווחה או החינוך, כשאת מציגה את המודל בשטח?
אברהם מיכאלי: שלא צריך לעשות את זה או אין כסף?
יוליה דור: שלוש תשובות עיקריות; אל"ף, זה עניין של הגדרה - הילדים האלה לא בסיכון.
יוליה דור: בי"ת, זה לא מספיק סקסי.
יוליה דור: לא צריך לטפל בהם.
יוליה דור: אין התמונות, ואם כן, נתחיל לחשוב.
יוליה דור: דבר שני, זה משאבים.
יוליה דור: כל אחד מאתנו עכשיו בקיצוצים נוראיים, וזה לא בסדר עדיפויות.
יוליה דור: שוב - מאותו עניין של הגדרה שעדיין לא מוגדר.
יוליה דור: והעניין השלישי, כל אחד מגיע עם הסיפור שלו – העולים זה לא בעיה- -
אלי זרחין: אחת הסיבות שאין כאן היום הרבה חברי כנסת, אני יכול לתת ציטוט של אחד מחברי הכנסת שלא נמצא פה: הילדים האלה לא יבואו לבחירות, וגם לא הוריהם.
ליה שמטוב: מיכאל אמר נכון.
ליה שמטוב: אנחנו צריכים לעבוד אתם מגן הילדים, אך אנחנו לא עובדים אתם, כי הם ילדים נורמטיביים, והכול בסדר, ואז כשאנו שומעים שאנו מס' 2 בארץ מבחינת שתייה, אנו אומרים: מה נעשה?
ליה שמטוב: נסביר, נגיע לכל בית ספר ונסביר.
ליה שמטוב: כלומר אנו מתחילים להסביר כשהוא כבר בקטגוריה הזו.
ליה שמטוב: ולזה לא צריכים להגיע.
ליה שמטוב: והיום יושבים פה גם משרד הרווחה ומשרד החינוך וגם ביטחון פנים.
ליה שמטוב: אנו צריכים להסביר את זה בגן, כשהילדים הם נורמטיביים.
אלי זרחין: אנו יצאנו מהנחה, שמי שצריך לעבוד עם הילדים זה יוצאי עדה.
אלי זרחין: נערים אומרים במחקר: זה בכלל לא חשוב להם.
אלי זרחין: מ-1 עד 10 זה 3.
אלי זרחין: בנס ציונה יש מדריך שילדים מתים עליו, שהוא ממש לא יוצא עדה, ועובד אתם מצוין.
לובה סרדה: זה לא מדויק.
לובה סרדה: ביקשנו מהנערים להעריך חשיבות של כל מיני תכונות ונתונים של אותו נותן שירות, והתברר שמוצא משותף לא היה בין הכי חשובים.
לובה סרדה: הם העריכו יכולות אמפתיות של האדם ונתונים אישיים, תכונות אישיות.
לובה סרדה: הם מספיק חכמים.
ליה שמטוב: המועצה לשלום הילד, בבקשה.
חנה דשבסקי: קודם כל, יש דברים שלא עולים כסף, ואנו כעמותה שנמצאת בשטח יותר מעשרים שנה ועובדת עם קטגוריית ילדים במדינת ישראל, למדנו שקודם כל מה שקורה עם הילד זה כמובן צומח מהמצב בבית שלו, וכשפונים אליי ילדים או מישהו בשמם של הילדים שנמצאים בבעיה כלשהי, וכשאני בעקבות כך יוצרת קשר עם משרדי ממשלה, ולא משנה איזה משרד זה, דבר ראשון שאני שומעת: אין מה לעשות, אין משאבים, לא נכנס לקטגוריה, לא מתאים לנו המקרה, לא יכולים לעזור לך, ואני לפעמים מרגישה עצמי כדור שבועטים בו משער אחד לשער שני.
חנה דשבסקי: יש לי המון חברים שהם עובדים במערכת החינוך, וברובם עובדים בפנימיות במדינת ישראל, ואני עם השנים למדתי שאוכלוסיית ילדים שנמצאת בפנימיות במדינת ישראל זה אחוז מאוד גבוה של ילדים ממשפחות יוצאי עליות כאלו ואחרות.
חנה דשבסקי: רוב הילדים האלה, כשהם מגיעים ליועצת, כשמספרים מה שקורה בבית זה עלילות ששום טלנובלה לא מתקרבת אליהם אפילו.
חנה דשבסקי: לכל הילדים האלה בבית יש או אחים יותר קטנים, שלא נכנסים לאוכלוסיית הגיל להיות בפנימייה, או יותר גדולים, שכבר עברו את אוכלוסיית הגיל.
חנה דשבסקי: ובבית אותו סיפור נמשך.
חנה דשבסקי: או שמדינת ישראל תדע להתעשת ולהעמיד פנים לאוכלוסיית ילדים שלה, ולא דווקא ילדים עולים.
חנה דשבסקי: ילדים שנמצאים בבתים שקשה להורים שלהם ושאין להם יכולת או אין אפשרות לתת לילדים האלה ילדות נורמלית, יחס.
חנה דשבסקי: כשאנו מדברים על הסקרים שעושה משרד החינוך, משרדי ממשלה, ואז מפרסמים שהורה ישראלי בממוצע נותן לילד שלו 20 דקות תשומת לב ביום, איזה ילדים ברחוב אנו מדברים?
חנה דשבסקי: כמובן, מאוד חשוב שבכל נקודת זמן, בכל נקודת סולם הידרדרות יהיה מבוגר שיושיט לילד יד.
חנה דשבסקי: המודל של העמותה של אלי הוא מאוד חשוב כעוד פאזל בתוך התמונה בכללית, אך עד שהמדינה לא תיקח את נושא הילדים שלה, כי האוכלוסייה שתצביע בעוד 20 שנה לשנים הבאות, או כאוכלוסייה שגורמת להמון תסכול אצל אוכלוסייה בוגרת של הבוחרים, עד שהיא לא תיקח את נושא הילדים שלה לעדיפות הראשונה, אנו בבעיה, כי כל משרד הוא בנושא משלו, ולשלב ידיים רק דרך החקיקה.
חנה דשבסקי: תודה.
ליה שמטוב: הרשות הלאומית למלחמה בסמים, בבקשה.
בלה גולדנברג: קודם כל, יש פרויקט שאנו עובדים יחד עם אלי.
בלה גולדנברג: יש לי בעיה עם הבלעדיות שאתם לוקחים על הרחוב.
בלה גולדנברג: יש מדריכים של הרשות שעובדים במגזר חבר העמים וכן יוצאים לרחובות, ועובדים יחד.
בלה גולדנברג: נכון, לא העמותה צריכה לעשות את זה.
בלה גולדנברג: המדינה או X, Y, Z, אבל כן נעשית עבודה.
בלה גולדנברג: אי אפשר לומר שרק העמותה מטפלת בילדים האלה.
בלה גולדנברג: נכון, הפרויקט הוא בן שלוש שנים.
בלה גולדנברג: יש מדריכים שיושבים בלילה בפארקים ואוספים את הילדים.
בלה גולדנברג: יש התייחסות.
בלה גולדנברג: דבר שני, האם נשאלה שאלה, מה הרגשת הנערים להשתייכות לארץ?
בלה גולדנברג: שאלה שאני צופה לעתיד, האם אנו רוצים להנציח את היבדלות הנערים, ורוצים לטפל בהם כנישה נפרדת או אנו רוצים להכין אותם למתישהו, לעוד עשרים שנה, שהם איכשהו יהיו בתוך האוכלוסייה?
אלי זרחין: מאוד בולט בשטח שרוב הנערים מדברים עברית.
אלי זרחין: רוסית נכנסת שם- -
בלה גולדנברג: זה לא עניין של שפה אלא של איך האדם מרגיש בארץ.
לובה סרדה: בין שאלות המחקר היתה שאלה יותר כללית - איך הנערים תופשים את עצמם, את השתתפותם בפרויקט וכדומה.
לובה סרדה: הוקדשה תשומת לב בראיונות, לדבר על הנושאים האלה.
בלה גולדנברג: באילו מסגרות נעשו הראיונות?
לובה סרדה: בפארקים, מועדונים.
לובה סרדה: איפה שהם נצפים.
בלה גולדנברג: האם אתם יוצרים גם קשר עם הורי הילדים?
בלה גולדנברג: כי מאחר שילד עובר שינוי, ואני גם עובדת סוציאלית במקצועי, משפחה כמערכת, אם לא להתייחס לילדים וגם להורים שלהם, זה יהיה קצת חסר- -
אלי זרחין: אל"ף, את מאוד צודקת.
אלי זרחין: זה אחד המרכיבים שחסרים בפרויקט.
אלי זרחין: מה שקורה היום באותם ישובים כמו מגדל העמק, ראשון, נהריה, יקנעם, שלפרויקט יש מקום, יש מועדון.
אלי זרחין: המדריך חלק מהזמן נמצא, באים לשם הרבה הורים.
אלי זרחין: בישובים שאין את זה, שכל עבודת המדריך היא בפארקים, שם יש מעט מאוד קשר עם ההורים.
יוליה דור: אני מאוד מסכימה אתך.
יוליה דור: אנו יותר ויותר רואים את ההורים שמגיעים למרכזים, למועדונים שאנו נמצאים שם.
יוליה דור: עכשיו, לפני סמינר ההכשרה, אנו חושבים שחשוב מאוד לתת לזה התייחסות.
יוליה דור: יש קולות בעבודה שאומרים שאנו צריכים לעצור ולהבין מה תחום האחריות שלנו, כי פרויקט שהתחיל לפני שלוש שנים כניסיון להכיר את תופעת השוטטות ברחוב, ונחשפנו לקהלים מאוד גדולים, נמצא עכשיו בפאזה אחרת לחלוטין, ואנו יותר ויותר רואים עצמנו פותחים מועדונים, והמדריכים שלנו נכנסים לא רק לתפקידים כמדריכי רחוב אלא גם מדריכים שממלאים קבוצות של מנחה, ויותר ויותר מוצאים עצמנו בבתי ספר, בלדווח לפקידי סעד ולשירותי הרווחה- -
בלה גולדנברג: עד כמה המדריך מקבל הדרכה?
בלה גולדנברג: או שהוא סטודנט שלא כל כך יודע, חוץ מלדבר אתם?
אלי זרחין: זה הכול עניין של כסף.
בלה גולדנברג: אם התופעה כל כך רחבה, אולי זה כסף, שתיים, אחד שמוכשר, עובד סוציאלי, שמודע לתהליכים גם יותר רחבים.
יוליה דור: זה לא רק שאלה של כסף אלא גם שאלה של אחריות ישובית.
יוליה דור: יש ישובים שאנו עובדים בהם, והם פרטנר לכל דבר, ויש לנו איש קשר שהפונקציה שלנו זה לסייר ברחובות ולגייס את הנערים האלה ולהחזיר אותם חזרה לקהילה, כשכל העניין של טיפול זה באמת תפקיד של אותו איש קשר שנמצא בישובים.
יוליה דור: יש ישובים שהפונקציה של העיר שם לא נמצאת, וההכשרה נעשית שם באופן פרטני – לא מחכים לסמינר הדרכה, שהוא אחת לשלושה חודשים, אלא נותנים הדרכה צמודה לאותו מדריך, וגם מפקחים על זה שהקשר הזה יתבצע, ובצד השני יבינו את האחריות שעדיין מוטלת על המדינה ועל הרשות ולא על האגודה הישראלית, ולא צריך לשכוח את זה – אנו המגזר השלישי, אנו אגודה ציבורית שמנסה להוביל שינוי חברתי ולא לקחת על עצמנו את כל הפונקציות, שזה פונקציות של המדינה.
שמחה גתהון: בנושא של עבודת רחוב, אנו לא המצאנו את המושג.
שמחה גתהון: קידום הנוער והרווחה המציאו את המושג הזה לפנינו.
שמחה גתהון: חוץ מזה, אתם לא היחידים שמסתובבים ברחוב.
שמחה גתהון: עמותת על"ם כבר 14 שנה- -
אלי זרחין: אמרתי את זה מההתחלה.
אלי זרחין: גופים חברתיים כן קיימים שם, לא הממסד.
שמחה גתהון: דבר שני, הצורך בעבודת רחוב חיונית וחשובה לכל בני הנוער, לא רק לעולים.
שמחה גתהון: כולנו יחד צריכים להתאגד, גם קידום הנוער וגם הרווחה וגם העמותות, לפנות למדינה.
שמחה גתהון: אני בטוחה שאם היו משאבים טובים גם לרווחה וגם לקידום נוער, היו עושים עבודת נוער רחוב מצוין.
שמחה גתהון: אני אומרת את זה, במקומות שאני שותפה לכל הגופים האלה שעושים עבודה משותפת.
שמחה גתהון: שאלה למחקר – האם היתה שאלה, כמה מבני הנוער שנחקרו, שהופנו לשירותי הנוער למחרת, והאם יש מעקב?
שמחה גתהון: אני כאדם שמסתובב ברחוב בניידת, אם אני מטפלת בו בלילה, אם לא אפנה אותו לגוף המוסמך שמטפל, לא עשיתי כלום.
שמחה גתהון: וכמה ילדים שבמעקב נמצאים בפרויקט שלהם?
לובה סרדה: השאלה הזו לא נשאלה בגדר המחקר הזה, אך היתה שאלה כזו בהערכה שאלי הזכיר קודם.
אלי זרחין: כ-24 אחוז של בני נוער שמשתתפים בפרויקט, של בית ברל שעשו לנו, כ-24 אחוז של בני נוער שמשתתף בפרויקט מופנה לגופים שונים בקהילה.
אלי זרחין: זה לא רק רווחה.
עמירם קלאוס: הזכרת כמה פעמים שלא רק העמותה נמצאת ברחוב.
עמירם קלאוס: אני מדגיש – משרד הרווחה באמצעות הרשויות המקומיות מפעיל 360 עובדים ברחבי הארץ.
עמירם קלאוס: זה אפילו לא חצי מהצרכים, אבל אי אפשר גם לבטל.
עמירם קלאוס: הממסד באמצעות הרשויות המקומיות נמצא.
עמירם קלאוס: לא מספיק.
עמירם קלאוס: מעניין אותי לקבל מהעמותה את הרשויות הנוספות.
עמירם קלאוס: לפחות שתי רשויות שהוזכרו פה - ראשון לציון, שיש שם יחידה מעולה לנוער וצעירים, ואני בטוח שהקשר שהוזכר פה, מנהלת היחידה היא עובדת חבורות רחוב לשעבר, אז היא בטח עם עיניים פקוחות לנושא, וגם במגדל העמק, שמנהל האגף לרווחה שם זה מומי בן-סימון, שהוא עובד חבורות רחוב ותיק.
עמירם קלאוס: לפחות אני יכול להעיד על שתי רשויות שהוזכרו פה שאני בטוח שיש עבודה משותפת, אני מקווה גם טובה, והייתי רוצה ממי שמרכז את הנושא את האישורים הנוספים בהם מופעלת העמותה.
עמירם קלאוס: אני בטוח שחלק עובדים וחלק אולי לא.
עמירם קלאוס: אם אתם עובדים בתוך משהו שהוא לא בתוך 160 הרשויות של המשרד שמפעיל, ברור שזה לא, אבל משרד הרווחה, אני מוסיף גם את משרד החינוך, אני לא יודע בכמה רשויות הם עובדים – אני מאמין שיחד אנו מכסים את מרבית המדינה מבחינת עבודה.
עמירם קלאוס: זה שחסר עוד, אפילו הרבה, אני עצמי צועק בכל פורום כלפי הגורמים שאחראיים עליי, שחסרים עובדים, אבל לא לחזור על הטענה שהממסד לא נמצא, היא לא נכונה.
אלי זרחין: הממסד לא נמצא, כי אנו עובדים עם נוער – 10-15 אחוז שמתגודד בקבוצות מוצא, נוער שלא מוכן לשתף פעולה עם גופים קהילתיים שקיימים בעיר.