GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סופה לנדבר: אני חושבת שהמדינה עשתה הרבה ועושה הרבה, ונעשים גם פרויקטים לדיור ואני, כיושבת ראש פדרציית הישראלים דוברי רוסית לשעבר וכשרת הקליטה, חושבת שדיור זו אחת הבעיות הקשות ביותר, וטוב שאת מעלה את זה בוועדה וטוב שאתם נלחמים.
סופה לנדבר: ואנחנו, במשרד לקליטת העלייה, גם נלחמים.
סופה לנדבר: אני רוצה להגיד על הדיור רק דבר אחד: יזמתי כמה פגישות, גם במשרד השיכון אצל שר השיכון וגם אצל סילבן שלום.
סופה לנדבר: יש לנו כמה תוכניות ואני חושבת שנבצע אותן או נעשה אותן יחד, בשיתוף פעולה.
סופה לנדבר: אני חושבת שאלה דברים מאד מאד חשובים וכדי שחזון יהפוך למציאות, עוד דרך ארוכה ארוכה לפנינו והשיתוף של הכנסת והממשלה הוא דבר חשוב והכרחי.
סופה לנדבר: פשוט יש לי כמה פגישות, ואני בלחץ של זמן.
סופה לנדבר: אני מצטערת שאני לא אשאר עד סוף הדיון, אבל אתם מבינים שלא רק אוזן קשבת, גם הרצון שלי לפתור את הבעיות הוא משותף ואני שותפה לכל הדברים שאתם יוזמים כאן, בוועדה.
סופה לנדבר: ותודה לך, ליה, על הדברים החשובים שאת מעלה בוועדה.
ליה שמטוב: אנחנו נמשיך בדיון שלנו.
ליה שמטוב: גנדי ריגר, בבקשה.
534: קודם כל, תודה לחברי הכנסת וכמובן ליושבת ראש ועדת העלייה והקליטה, שסוף סוף הגענו לנושא ה-40 פלוס – אני חוזר ל-40 פלוס, לא 45.
534: למה?
534: אנחנו בדקנו את הנושא ורואים, שמי שבא למדינה בגיל 40 פלוס, כבר נכנס לבעיה בזמן שהוא יוצא לפנסיה.
534: ואנחנו צריכים גם לדעת, שזו ירידה הדרגתית, בכל הכיוונים.
534: גם בדיור, גם במשכורת, גם בגרושים שהוא מקבל, למרות שלפני זה הוא היה במקום עבודה טוב, הוא מקבל משכורת טובה, הוא יושב ברמת חיים כמו כולם, ובמכה אחת הוא יורד לכלום.
ליה שמטוב: וההתחייבויות אצלו נשארות אותו דבר, וגם התחייבויות נוספות.
534: נכון.
534: ופלוס לזה, אנחנו מדברים לא על עשרות אלפים, אנחנו מדברים על מאות אלפים אנשים, שהם תוך כמה שנים יהיו בעיה גדולה לכל המדינה.
534: אז אני חושב שהדברים הנקודתיים שאנחנו רואים היום עם כל החוקים, זה לא מספיק.
534: שמעתי מסופה – ואני מצטרף לזה – שצריכה להיות תוכנית ממשלתית.
534: במיוחד שתוכנית ממשלתית יכולה לשנות את המצב, להוסיף לחוק פנסיה חובה וכל מיני דברים שצריכים לעשות.
534: ואני מאד מאד מבקש – אם זה יהיה ברמה כזאת, אז מאות אלפי אנשים יכולים להגיע לאיזשהו מצב, להיות מה שאומרים: בגיל זהב.
ליה שמטוב: בבקשה, אברהם שרנופולסקי.
אברהם שרנופולסקי: סגן יושב ראש תנועת חזית הכבוד.
אברהם שרנופולסקי: הייתי רוצה להתייחס לעוד קבוצה אחת, לא גדולה ולא קטנה, שעדיין לא דיברנו עליה.
אברהם שרנופולסקי: מדובר על מגזר עסקי, על אנשי עסקים קטנים, על עצמאים - - -
ליה שמטוב: על עצמאים.
אברהם שרנופולסקי: על עצמאים, על נהגים, בעלי מספרות וכולי וכולי, שאין להם הגנה מבחינה סוציאלית.
אברהם שרנופולסקי: ומדובר על אנשים שגם עלו ארצה, באותם הגילאים, בגילאי 40 פלוס.
אברהם שרנופולסקי: על אנשים שלא הרוויחו ושלא מרוויחים הרבה, ושאין להם בחשבונות בבנק סכומים משמעותיים, ושהם חוששים מהמצב שמצפה להם בגיל הזהב.
אברהם שרנופולסקי: אין לנו פתרונות.
אברהם שרנופולסקי: אנחנו לא יודעים איך לפתור את הבעיה, אבל בכל זאת בלתי אפשרי להשאיר את המגזר בלי תשומת לב.
אברהם שרנופולסקי: אני פונה לנציגי משרד האוצר: צריך לחשוב גם על המגזר הזה.
מיכאל סבויסקי: שלום.
מיכאל סבויסקי: אני יושב ראש העמותה של מורים עולים, וחלק מתנועת חזית הכבוד.
מיכאל סבויסקי: אנחנו פה מורים.
מיכאל סבויסקי: ולכן אני רוצה לספר – אולי לא כולם יודעים ולא כולם מכירים את המצב בחינוך – קודם כל, בגיל 45 אנשים כמעט ולא מקבלים עבודה.
מיכאל סבויסקי: קודם כל, שכחתי להגיד תודה לד"ר מרינה סולודקין שהתחילה לדבר ולהחזיר אותנו לגיל 40 פלוס.
מיכאל סבויסקי: גם עכשיו שמעתם.
מיכאל סבויסקי: במה שקשור למורים – מורים שעלו ארצה בגיל 45 לא מקבלים בכלל עבודה.
מיכאל סבויסקי: אולי יש אחד-שניים כאלה, שממש הצליחו לקבל.
מיכאל סבויסקי: ולמה?
מיכאל סבויסקי: קודם כל, קודם שאנחנו נכנסים לשיעור, לבית ספר, צריך לדעת שפה, צריך לדעת את כל הדברים, זה לוקח בדרך כלל שלוש-ארבע שנים.
מיכאל סבויסקי: אני מוכן לספר מניסיון שלי.
מיכאל סבויסקי: בגיל 44 עליתי ארצה, התחלתי לעבוד בגיל 48.
מיכאל סבויסקי: מזל היה לי שקיבלתי עבודה, כמעט משרה.
מיכאל סבויסקי: אבל רוב המורים – אתם לא יודעים גם את זה – מקבלים שליש משרה, חצי משרה.
מיכאל סבויסקי: הם היו מרוצים שקיבלו אפילו עבודה כזאת.
מיכאל סבויסקי: ואחר כך, שהם הגיעו לפנסיה – אני מוכן להראות לכם את המכתבים שאני קיבלתי.
ליה שמטוב: מה אתה מלמד?
מיכאל סבויסקי: מוסיקה.
מיכאל סבויסקי: לא חשוב.
ליה שמטוב: זה כן חשוב.
מיכאל סבויסקי: יש מורה אחת, היא עבדה כל החיים, והיא קיבלה פנסיה 700 שקל.
מיכאל סבויסקי: יש עוד מורה אחת, היא קיבלה 1300 שקל.
מיכאל סבויסקי: והיא עכשיו, חס וחלילה, חולת סרטן, ורוב הכסף עכשיו הולך לתרופות.
מיכאל סבויסקי: אני דווקא קיבלתי משכורת טובה וזה היה חשוב.
מיכאל סבויסקי: יש למשל פה טבלה.
מיכאל סבויסקי: לפי השכר, כתוב פה: מוותק שנה עד ותק 36.
מיכאל סבויסקי: זאת אומרת שהטבלה הזאת היא לוותיקים ולמורים שנולדו פה.
מיכאל סבויסקי: בגלל שלמשל הוותק שלי הוא 38, וכבר שנתיים אני לא מקבל תוספת למשכורת.
מיכאל סבויסקי: זאת גם הפליה.
מיכאל סבויסקי: חוץ מזה, כל המורים מקבלים מענק יובל.
מיכאל סבויסקי: אנחנו גם לא מקבלים את זה.
מיכאל סבויסקי: אין מה לעשות.
מיכאל סבויסקי: פנינו עכשיו לעורך דין מפורסם, והוא עכשיו התחיל את המאבק.
מיכאל סבויסקי: וכל הדברים האלה דיברנו בשנת 2003, כשקולט אביטל היתה פה יושבת ראש הוועדה.
מיכאל סבויסקי: דיברנו, היא גם צעקה על אנשי משרד האוצר.
מיכאל סבויסקי: וגם היום אני מרגיש – אני חשבתי שאולי אני לא אספר כלום, אבל אני שומע שאנחנו מדברים כאילו אנחנו עכשיו בבית מלון.
מיכאל סבויסקי: אנחנו מדברים על הסיכויים.
מיכאל סבויסקי: אחד אומר שאפשר אולי להאריך את גיל הפרישה, לעבוד עוד.
מיכאל סבויסקי: עד גיל 80 אנחנו חייבים לעבוד, זה בסדר.
מיכאל סבויסקי: עד גיל 80.
מיכאל סבויסקי: ולא צריך לשכוח את האנשים שמקבלים עכשיו את הגרושים האלה, שעבדו שליש משרה, חצי משרה.
מיכאל סבויסקי: רוב העולים לא מקבלים משכורת שלמה.
מיכאל סבויסקי: על זה אנחנו צריכים – ואנחנו לא רוצים היום רק לדבר.
מיכאל סבויסקי: צריך להחליט משהו.
מיכאל סבויסקי: אנחנו כוח.
מיכאל סבויסקי: אנחנו לא יכולים לצאת עם הפגנה וממש לסגור את המדינה, בגלל שאנשים מגיל 40, אפילו מי שעלה ארצה בגיל 38, הם גם לא יכולים לצבור ותק לפנסיה.
מיכאל סבויסקי: על זה אנחנו צריכים לדבר.
מיכאל סבויסקי: אם יש עוד ועדה ועוד ועדה, זה לא נותן לנו כלום.
מיכאל סבויסקי: צריך משהו להחליט וזהו.
מיכאל סבויסקי: צריך לעשות משהו.
מיכאל סבויסקי: תודה.
ליה שמטוב: הזכרת את הקצבה שמקבלים אחרי שיוצאים לפנסיה.
ליה שמטוב: פה בדוח קיבלנו, למשל: מי שעובד ב-3850 שקל, אחרי עשר שנים זה 395 שקל, אחרי 15 שנה 641 שקל, אחרי 35 שנה זה 2163 שקל.
ליה שמטוב: אני מדברת על שכר מינימום.
ליה שמטוב: ועל שכר של 6000 שקל, 7000 שקל, אחרי עשר שנים זה 600 שקל, 700 שקל, אחרי 20 שנה זה 1400-1600 שקל, ואחרי 35 שנה זה 3400 שקל.
ליה שמטוב: אז באמת כדאי לא לעבוד ולהגיע לישראל בגיל 60 ולקבל קצבת זקנה מיוחדת, פלוס השלמת הכנסה.
ארקדי יונין: אני סגן יושב ראש העמותה.
ארקדי יונין: ואני שמח לראות את החיוך הזה על פנייך כשאת קוראת את כל הספרות האלה, הסכומים האלה, המצחיקים.
ארקדי יונין: ממש.
ארקדי יונין: אבל מה שאני חושב - - -
ליה שמטוב: לא, זה לא מצחיק.
קריאה: זה לא מצחיק, זה רציני.
ארקדי יונין: נכון.
ארקדי יונין: אבל במדינה שלנו, מי שאמר אל"ף, אולי חייב לומר גם בי"ת.
ארקדי יונין: אנחנו הגענו בגיל 45-46,40, אנחנו לא מספיקים לצבור סכום מסוים עד גיל הפנסיה.
ארקדי יונין: אז מה יש לנו?
ארקדי יונין: - - - אפילו לא קיבלו, לא קצבאות, לא מענקים, שום דבר לא קיבלו.
ארקדי יונין: אנחנו הגענו מוכנים.
ארקדי יונין: כי באנו עם השכלה, עם ותק, למדנו שפה, השתלמויות, וכולי וכולי, הכל הכל.
ארקדי יונין: וכמענק או כתרומה יש לנו הכרת הוותק בחו"ל לצורך משכורת.
ארקדי יונין: רבותיי, אתם מקבלי החוקים.
ארקדי יונין: תנו גם לנו לצורך הפנסיה את ההכרה בוותק הזה, שנוכל לפרוש – אפילו, לא הייתי כאן.
ארקדי יונין: הייתי בהסתדרות.
ארקדי יונין: עשו לי חישוב פנסיה.
ארקדי יונין: אחרי ותק כללי 35 שנים, ואחרי 16 שנה כאן בארץ במשרה מלאה – מה שהוא אמר, שחלק קטן עובד משרה מלאה - עשו לי 2800 שקל.
ארקדי יונין: איך?
ארקדי יונין: זה יותר מכל מה שמופיע כאן בטבלאות.
ארקדי יונין: אבל יש לי משכנתא 2400 שקל, ועוד עשר שנים אני חייב לשלם.
ארקדי יונין: איפה לקחת פת לחם, רבותיי?
ארקדי יונין: מי שלא עבד, הרוויח.
ארקדי יונין: עד שאני הגעתי ארצה ב-93, נכנסתי ל - - - אז אמרו לי: אל תחשוב לעבוד.
מרינה סולודקין: הם גם בתור הזכאים לדיור הציבורי.
ארקדי יונין: החברים שלא עבדו, יש להם גם קצבאות וגם הנחות, יש להם הטבות ויש להם דיור.
ארקדי יונין: באותו זמן, ב-16 שנים, הם כבר קיבלו מעמידר, מעמיגור.
ארקדי יונין: אז מי הפסיד ומי הרוויח?
ארקדי יונין: כדאי לעבוד?
ארקדי יונין: כדאי לעלות ארצה?
ארקדי יונין: בוודאי שלא.
ארקדי יונין: אתם, רבותיי, מקבלי החוקים.
ארקדי יונין: תעשו לנו משהו, תצילו אותנו.
ליה שמטוב: תודה, ממשרד הגמלאים, מי נמצא פה?
שלום בוחבוט: אני מהמשרד לענייני גמלאים.
שלום בוחבוט: עלו פה והוצפו הבעיות של העולים וגם נשמעו כל מיני רעיונות לקידום חקיקה שהם בהחלט מבורכים, אבל עוד לפני קידום חקיקה אני יכול לומר שלמוקד הארצי שהמשרד מפעיל, הגמלאפון, פונים לא מעט אנשים שפשוט לא ידעו ולא הכירו את הזכויות המגיעות להם מביטוח לאומי.
שלום בוחבוט: זאת אומרת: יש פה בעיה אמיתית.
רוברט טיבייב: זה בדיוק הקטע שהתייחסתי אליו בהתחלה.
שלום בוחבוט: נכון, נכון.
שלום בוחבוט: פה בדיוק הבעיה.
שלום בוחבוט: פה בדיוק מה שאמרתי, התכוונתי: קליטה גרועה.
שלום בוחבוט: בגלל שאף אחד לא מסביר להם.
שלום בוחבוט: לא כולם חושפים, לא כל המשרדים הרלוונטיים חושפים את הזכויות המגיעות להם.
שלום בוחבוט: עלה גם הנושא הזה של דיור.
שלום בוחבוט: אני רק אזכיר שבדוח מבקר המדינה האחרון, כמדומני, הועלתה הסוגיה שהחברות המשכנות מכרו נכסים של המדינה בהיקף של למעלה משני מיליארד שקלים.
מרינה סולודקין: זה לפי החוק, לצערי הרב.
שלום בוחבוט: ולפי החוק היה צורך שאת אותו כסף שהמדינה קיבלה מאותה מכירת נכסים, המדינה נדרשה לבנות בזה דיור ציבורי, מה שהיא לא עשתה.
רוברט טיבייב: היה פה מספר עשרה מיליארד שקל.
ליה שמטוב: הכסף הזה, רק ב-2011 – כך כתוב – יתחילו לבנות, אבל רק 75%, לא 100%.
ליה שמטוב: וכמה זה כבר מיליונים אם אנשים קיבלו 50%-60% הנחה וחד הוריות עד 95%.
מרינה סולודקין: ולמי הלך הכסף של מיליארדים?
מרינה סולודקין: הלך לפנסיונרים של סוכנות.
שלום בוחבוט: אוקי, עד כאן.
שלום בוחבוט: אני פשוט העליתי את הנקודה של היעדר מיצוי זכויות לאותם אנשים שמגיע להם, עוד לפני קידום חקיקה.
שלום בוחבוט: הדברים המגיעים להם על פי חוק.
רוברט טיבייב: הבעיה היא שהם לא יודעים על מה מדובר.
רוברט טיבייב: מה החוק אומר.
רוברט טיבייב: אף אחד לא מסביר להם.
רוברט טיבייב: אם האדון המכובד הזה היה יודע, הוא לא היה נכנס בכלל למערכת הזאת.
ליה שמטוב: רוברט, אתה יודע, קודם כל, אם כן קצת מסבירים, וכן מסבירים, אז לא תמיד כשמגיעים - - -
רוברט טיבייב: הנה דוגמה.
רוברט טיבייב: דוגמה.
ליה שמטוב: אבל לא תמיד כשמגיעים לגיל פנסיה.
ליה שמטוב: למשל אתה, בגיל – עד 120, עדיין יש לך עוד - - -
רוברט טיבייב: אתכם אני לא אגיע.
ליה שמטוב: יש לך עוד כמה שנים.
ליה שמטוב: אז אתה יודע איזה זכויות?
ליה שמטוב: אתה מתעניין בזה?
ליה שמטוב: אולי כן, אבל בעוד שנה-שנתיים אולי משהו ישתנה – בכל זאת נהלים משתנים – היתה פנסיה תקציבית, עכשיו פנסיה צוברת.
ליה שמטוב: היה מבטחים, ב-1980 זה הופסק, או למשל קופות גמל.
ליה שמטוב: או קרן השתלמות.
ליה שמטוב: פעם למי שהיה מגיע אז מגיע, אבל עכשיו, כשיש כל כך הרבה קרנות גמל, שלא יודעים איפה להשקיע כדי להרוויח ולא להפסיד.
ליה שמטוב: אז אתה צודק, צודק.
ליה שמטוב: אין מה להגיד.
ליה שמטוב: כן, בבקשה, מהמשרדים.
יפה וולמן: אין ספק שעלייה בגיל 40 פלוס מציבה הרבה בעיות לאותו עולה שמגיע לארץ.
יפה וולמן: עם זאת, אני חושבת שאפשר להעתיק מספר דברים מארצות אחרות כמו ארצות הברית, שמכירים במס הוצאות מסוימות כמו רכישת דירה ומשכנתא ומעון וכל מיני דברים אחרים, טיפולי שיניים וכל זה, מה שמשאיר לאותו עולה שמגיע בשנים האלה קצת הכנסה פנויה, מגדיל את ההכנסה הפנויה שלו ובלאו הכי גם מאפשר לו לצבור זכויות.
יפה וולמן: כלומר, לרכוש זכויות.
יפה וולמן: אני חושבת שהפתרון צריך להיות בעצם משולב.
יפה וולמן: גם עוד דבר שאפשר להעתיק מארצות הברית זה כל הנושא של שכירות.
יפה וולמן: לשכור דירה ולשלם סכומים שמאפשרים.
יפה וולמן: אני חושבת שהפתרון באמת צריך להיות ממלכתי ומשולב עם כל המשרדים השונים.
יפה וולמן: זה לא פתרון של משרד אחד אלא פתרון של משרדים שונים, ופתרון משולב.
רוברט טיבייב: השאלה מה הפתרון.
יפה וולמן: אז אמרתי שזה פתרון משולב.
יפה וולמן: אם זה פטור ממס בהוצאות – להכיר בהן.
יפה וולמן: לפטור ממס הוצאות כמו משכנתא, אם אתה משלם משכנתא בגילאים מסוימים, שיהיה לך פטור ממס, אז זה משאיר לך הכנסה פנויה.
יפה וולמן: או כל הנושא של שכירות.
רוברט טיבייב: אתם מקשיבים, חבר'ה?
יפה וולמן: אני בטוחה שכבר יודעים את הדברים האלה, זה לא דברים שהמצאנו אותם.
יפה וולמן: אני אומרת שכל הנושא של פטור ממס מהוצאה של הוצאה כמו משכנתא או שכר דירה, בגילאים האלה של 40 פלוס עד גיל הפנסיה, כל הדברים האלה, מבחינת המדינה שיהיו מוכרים כהוצאה.
יפה וולמן: כלומר: פטור ממס הכנסה להוצאות כאלה.
יפה וולמן: ואמרתי שוב שכל הנושא הזה צריך להיות פתרון משולב של כל המערכות השונות.
ולדימיר קניז'ניק: תשובה טובה לפני 20 שנה.
ולדימיר קניז'ניק: היום אנחנו נמצאים במצב אחר, התמונה אחרת.
רוברט טיבייב: לזה התכוונתי בדיוק: מה הפתרון.
ולדימיר קניז'ניק: לשנת 1990 זו הצעה מצוינת.
רוברט טיבייב: מדובר על זה שאותם צריך להוציא.
ולדימיר קניז'ניק: - - - אנשים שבסוף הדרך, לא בהתחלת הדרך.
מיכאל סבויסקי: אלה דברים תיאורטיים.
מיכאל סבויסקי: צריך ממש, באופן קונקרטי.
מיכאל סבויסקי: מה יכולים לעשות לאנשים שהיום, מחר, הולכים לפנסיה.
מיכאל סבויסקי: זה מה שחסר לנו.
יפה וולמן: אני רוצה להגיד, כבוד היושבת ראש, שגם ישראלים חוזרים ועולים מארצות אחרות, מבחינת 40 פלוס, נתקלים בכל הבעיות האלה.
רוברט טיבייב: אוקי, אנחנו לא מדברים רק על עולים.
רוברט טיבייב: אנחנו מדברים על השכבה הזאת בדיוק.
יפה וולמן: אני לא יודעת אם שמעו אותי – גם תושבים חוזרים שהיגרו וחזרו לארץ, הם באותו מצב בעצם.
מיכאל סבויסקי: יש פה אנשים שיכולים ממש – יש להם פתרונות.
מיכאל סבויסקי: איך יכול להיות שהם הגיעו לוועדה רצינית ואנחנו לא שומעים אותם?
מיכאל סבויסקי: לא סתם תיאורטי.
יפה וולמן: זה לא תיאורטי.
ליה שמטוב: אנחנו עוד בהתחלת הדיון, ואני גם אמרתי: הנושא הזה הוא חשוב מאד, ואנחנו יודעים מראש שאחרי הוועדה שאנחנו היום מקיימים – אנחנו לא יכולים לצאת מפה עם פתרונות.
ליה שמטוב: אנחנו יכולים לצאת מפה עם המלצות.
ליה שמטוב: עם המלצות לכל המשרדים הרלוונטיים.
ליה שמטוב: ואני מבטיחה לכם שעוד נדון פה בוועדה על הנושא הזה, הנושא הזה חשוב, ולפעמים בוועדות אנחנו מדברים מה יקרה בעוד 20 שנה, בעוד 30 שנה, ופה אין למתי לחכות, זה כבר קרה.
ליה שמטוב: זה כבר עכשיו.
ליה שמטוב: הבעיה היא כבר היום.
נגה מליניאק: אני מהסוכנות היהודית.
נגה מליניאק: אני קודם כל רוצה לברך על הדיון הזה.
נגה מליניאק: אנחנו, כמובן, חושבים שההצעה שעלתה פה על איזושהי הכרה בוותק בשנות העבודה ממדינת המוצא, זה צריך להיות הכיוון של הפתרון, אבל אני אגיד את זה בעוד מובן אחד מעבר למה שאמרו, והמובן הוא שאם אני אוכל היום להגיד למועמדים לעלייה בחו"ל, אנשים שמתלבטים לעלות – לא כאלה שכבר נמצאים בארץ – אנשים בשנות ה-40, 50, גיל 55, רוצים לעשות שינוי בחיים, אם אני אגיד להם: חברים, אם תעלו לישראל ועל חלק משנות העבודה שלכם תקבלו הכרה – זה גם יכול לשמש מנוף מצוין לעידוד עלייה.
נגה מליניאק: היום אנחנו מפסידים את האנשים האלה, בגלל הפחד של איך הם יסתדרו פה.
נגה מליניאק: ולכן זה צריך להיות גם אינטרס נוסף, שזה יכול להיות מנוף לעידוד העלייה היום, בידיעה שהעלייה היום מכל העולם זו עלייה מתוך בחירה.
נגה מליניאק: אנשים עושים את כל השיקולים הכלכליים, ואם לחלק מהם נוכל להגיד: יכירו לכם בחלק משנות הוותק שלכם לצורך ותק בישראל, נוכל להביא עוד עולים.
רוברט טיבייב: מצוין.
רוברט טיבייב: מצוין, אבל צריך לשמוע את העמדה של משרד האוצר.
רוברט טיבייב: ומשרד האוצר לא נמצא פה.
ליה שמטוב: משרד האוצר.
ליה שמטוב: ומשרד האוצר, באמת, יושבים פה חמש דקות ויוצאים.
ליה שמטוב: ואנחנו צריכים לפנות ולבקש מהם להישאר פה, זה לא יכול להיות שהם מגיעים ואנחנו לא שומעים מה האוצר מתכוון לעשות.
ליה שמטוב: אליעזר שוורץ, בבקשה.
אליעזר שוורץ: אני רוצה רק לחדד נקודה אחת.
אליעזר שוורץ: כשאנחנו מדברים על ההכנסה הפנסיונית, אנחנו מדברים על שני רבדים שונים.
אליעזר שוורץ: הרובד הראשון של הביטוח הלאומי, והרובד השני זה החיסכון בקרנות הפנסיה.
אליעזר שוורץ: כל הטענות הנכונות שעלו לגבי הכרה בוותק, הן יותר רלוונטיות לרובד הראשון, של קצבת זקנה.
אליעזר שוורץ: היום בישראל, מי שעבד פה את כל התקופה, מקבל תוספת ותק של שני אחוז לשנה.
אליעזר שוורץ: ואנשים שעלו – לא בהכרח מכירים להם בוותק לקצבת הזקנה.
אליעזר שוורץ: אבל כשאני מדבר בוותק לקרן פנסיה זה משהו שהוא קצת יותר מורכב, כי הבן אדם מפריש כל חודש כסף.
אליעזר שוורץ: זה שנכיר לו רטרואקטיבית בוותק ואף אחד לא הפריש את הכסף בשבילו – הכסף צריך לבוא מאיפה שהוא.
אליעזר שוורץ: אלא אם כן המדינה תיתן פנסיית השלמה בגיל הזקנה, הפתרון חייב לבוא דרך הרובד הראשון, של הביטוח הלאומי, ואחת מהדוגמאות שהיושבת ראש תציין בסוף זה שיש את הקצבאות המיוחדות של הביטוח הלאומי, קצבאות זקנה, ששם אין תוספת ותק.
אליעזר שוורץ: אז אם יוכלו להכיר שם בתוספת ותק על העבודה לפני שעלו לארץ, זה לפחות פתרון חלקי.
אליעזר שוורץ: אבל חייבים להבין את ההבחנה בין הרובד הראשון לרובד השני, גם כשמגבשים את הפתרונות, כי אחרת לא נוכל להגיע לשום מקום.
ליה שמטוב: זה דווקא הסבר – אני חושבת שזה מובן.
רוברט טיבייב: ההסבר ברור.
רוברט טיבייב: מה עושים?
ליה שמטוב: מעלים את הקצבה.
מיכאל סבויסקי: רק מילה אחת.
מיכאל סבויסקי: אני זוכר – אני מסן פטרבורג.
מיכאל סבויסקי: וכשאני דיברתי עם אנשים בגיל שלי: אתם רוצים לעלות, לעשות עלייה?
מיכאל סבויסקי: אמרו: כן, אנחנו אד רוצים, מאד רוצים את זה, אבל מה בעוד כמה שנים, בפנסיה, מה אנחנו יכולים לעשות?
מיכאל סבויסקי: ואני הסברתי להם.
מיכאל סבויסקי: זה דבר ראשון.
מיכאל סבויסקי: דבר שני, תסתכלו, בבקשה: כמה אנשים היו פה, וכמה נשארו עכשיו.
מיכאל סבויסקי: זאת אומרת שאולי הבעיה שלנו לא כל כך חשובה פה.
ליה שמטוב: לא, לא, לא.
מיכאל סבויסקי: לא, אולי אני טעיתי, אני מצטער, אבל אני לא יודע.
מיכאל סבויסקי: היו המון המון אנשים בהתחלה.
ליה שמטוב: לא, זו לא אינדיקציה.
ליה שמטוב: אני מבינה שוועדת העלייה והקליטה היא הוועדה הכי חשובה פה בכנסת, זה הדבר הכי חשוב, אבל יש עוד ועדות, וחברי הכנסת משתתפים בוועדות לא פחות חשובות.
ליה שמטוב: מה לעשות, זאת העבודה, ואנחנו, בזמן כזה קצר צריכים גם לפעמים להשתתף בכמה ועדות.
ליה שמטוב: אני רוצה עוד להתייחס, באמת, כמו שאתם אומרים, לחברים שלכם.
ליה שמטוב: שאתם שואלים: למה אתם לא עולים לארץ – כי כולם כבר יודעים.
ליה שמטוב: אם פעם לא ידעו בכלל מה קורה פה בארץ, היום הכל שקוף, כולם יודעים וגם קרובים וגם חברים יכולים להסביר מה קורה פה.
ליה שמטוב: אם אנחנו מסתכלים על השנים 1990 עד 2008, חל גידול של 136% במספר מקבלי קצבת זקנה מיוחדת.
ליה שמטוב: זאת אומרת: אם אנחנו מסתכלים על קצבאות על פי חוק הביטוח הלאומי, אז 73% מקבלים את הקצבאות, ומהם 24% מקבלים השלמת הכנסה.
ליה שמטוב: כל השאר זה פנסיונרים שהגיעו לארץ בגיל פנסיה ומקבלים קצבת זקנה מיוחדת – זה באחוזים או באלפים פה?
ליה שמטוב: בלוח שבע?
אליעזר שוורץ: בשורה האחרונה זה אחוזים מצטברים, אבל לפני זה באלפים.
ליה שמטוב: זאת אומרת:
ליה שמטוב: אם ב-1990 קיבלו 32,000 מהקשישים קצבה ועוד השלמת הכנסה, אז ב-2008 - 76,000 איש.
ליה שמטוב: זה הגידול.
ליה שמטוב: ב- 136%.
ליה שמטוב: וזה מטריד מאד.
ליה שמטוב: אנחנו מסיימים, ואני רוצה להקריא לכם את החלטות הוועדה.
ליה שמטוב: הוועדה קוראת לנציבות שירות המדינה ולהסתדרות הכללית למפות בתוך חודש ימים את מספר העולים שעלו משנת 1990 תוך ציון גילאיהם, העובדים כיום בשירות המדינה ובמגזר הציבורי ולהשיב לוועדה: כמה מהם מכוסים בביטוח פנסיוני לפני צו ההרחבה.
ליה שמטוב: להסתדרות: האם ידוע מספר העולים המועסקים בשוק הפרטי והאם ניתן להשיב לוועדה כמה מתוכם מבוטחים לפנסיה.
ליה שמטוב: הוועדה קוראת לוועדת השרים להשגת אמנות בילטרליות לגבי השבת זכויות סוציאליות לעולים ממדינות מוצאם, לזרז את פעילותה ולעדכן את הוועדה.
ליה שמטוב: הוועדה קוראת לממשלה לעדכן את הצעת החוק שמטרתה לאפשר קבלת הטבות הניתנות לזכאי השלמת הכנסה, גם למי שהכנסתם גבוהה מהבטחת ההכנסה, אך נמוכה מ-75% מהשכר הממוצע, את הצעת חוק אבטחת זכויות הפנסיה של מורים עולים, את הצעת חוק הביטוח הלאומי (תיקון((קצבת זקנה מוגדלת לעולים עובדים).
ליה שמטוב: הוועדה קוראת למשרד האוצר להגדיר את קצבאות הזקנה המיוחדות כחלופה לתוספת ותק שאינה קיימת.
ליה שמטוב: להכיר בוותק שצברו העולים במדינות מוצאם לצורך תוספת ותק לקצבת זקנה.
ליה שמטוב: הוועדה קוראת למשרד החינוך להכיר בוותק של מורים עולים לצורך מענק יובל.
ליה שמטוב: תודה רבה, הישיבה הסתיימה.
ליה שמטוב: אני עומדת לפתוח את ישיבת העלייה, הקליטה והתפוצות.
ליה שמטוב: היום הכנסת מציינת יום בינלאומי לאנשים עם מוגבלויות, והוועדה מייחדת את הישיבה לפעילות אגודת החירשים בישראל למען עולים חדשים.
ליה שמטוב: אנחנו רוצים לשמוע מה הפעילות של האגודה למען עולים חירשים, ואני מבקשת מיושב ראש אגודת החירשים בישראל, דורון לוי, להציג את הדברים.
דורון לוי: שלום לכולם, שלום לחברת הכנסת הנכבדה.
דורון לוי: אני שמח מאד להיות מוזמן לוועדה, במיוחד לנושא קידום זכויות העולים החירשים בישראל.
דורון לוי: אציג את עצמי.
דורון לוי: אני יושב ראש אגודת החירשים בישראל.
דורון לוי: אני מייצג את קהילת החירשים בישראל.
דורון לוי: אגודת החירשים בישראל מונה 8 סניפים ברחבי הארץ.
דורון לוי: האגודה בעצמה היא אגודה שדוגלת בעזרה הדדית, זאת אומרת שחירשים פועלים ודואגים למען אנשים אחרים בקהילה, למען חירשים,למען עצמם.
דורון לוי: מי שמנהל את אגודת החירשים אלה למעשה חירשים תחת ליווי מקצועי.
דורון לוי: רוב האנשים בצוות המקצועי הם שומעים, יש גם חירשים.
דורון לוי: אגודת החירשים למעשה עוד הוקמה לפני הקמת מדינת ישראל, בשנת 1944.
דורון לוי: מי שהקים את אגודת החירשים היו למעשה עולים.
דורון לוי: לא היו ילידי הארץ חירשים בשנים האלו, שהיו פעילים.
דורון לוי: בהמשך השנים יזמנו המון פרויקטים, דאגנו לקידום נושאים שונים, אנחנו מקיימים אולפן ללימוד עברית לעולים חדשים, עורכים הכשרות שונות, מקיימים סדנאות לימודיות בתכנים שונים.
דורון לוי: ב-20 השנים האחרונות היתה אוכלוסיית עולים גדלה בישראל, עסקנו בפעילות ללימוד עברית ושפת סימנים בשבילם, תוכניות טיפול שונות.
דורון לוי: לדוגמה, קהילת העולים הגדולה שמגיעה מברית המועצות מצריכה שימוש בשפת סימנים שונה, שפת סימנים רוסית.
דורון לוי: חשוב לציין ששפת הסימנים הישראלית והרוסית הן שונות.
דורון לוי: לצערנו, לא קיבלנו מספיק תקציבים כדי לתמוך בשילוב מקסימאלי של אוכלוסייה זו ועד היום יש קשיים שונים מצד אוכלוסיית העולים.
דורון לוי: גם במקומות שונים בעולם.
דורון לוי: הרי העולים החירשים במיוחד מגיעים, כמו עולים שומעים, עם פער של שפה שצריך לרכוש, ובנוסף לכך, בנוסף ללימוד שפה מדוברת, עליהם ללמוד שפת סימנים שונה לחלוטין וגם ללמוד איך להתנהל, איך לחיות בתרבות שונה מזו שהם הכירו.
דורון לוי: זה תהליך מאד ארוך.
דורון לוי: זה לא תהליך שדומה לתהליך קליטת אדם שומע.
דורון לוי: אנחנו מנסים כמה שיותר להקל על התהליך.
דורון לוי: יש לנו שירות חדש שקיים מזה שנתיים, הוא נקרא מרכז תקשורת לאדם החירש.
דורון לוי: מה מיוחד בעצם במרכז התקשורת?
דורון לוי: מרכז התקשורת מאפשר לאדם החירש, מהבית שלו, ליצור קשר עם העולם השומע, להזמין תור לרופא.
דורון לוי: הרי אדם חירש לא יכול לשמוע בטלפון.
דורון לוי: הוא יוצר קשר עם מתורגמנית שיושבת באגודת החירשים דרך האינטרנט, בשיחת ווידאו.
דורון לוי: היא מתווכת, המתורגמנית מתווכת, בינו לבין צד שלישי – אם האדם רוצה להזמין פיצה, אם הוא רוצה לקבוע תור לרופא, אם הוא רוצה להעביר הודעה לאמא או סתם לשאול מה שלום הילדים – באמצעות המחשב, המתורגמנית רואה אותו בשיחת וידיאו, מנהלים שיחת וידאו, ויוצרת קשר טלפוני עבורו.
דורון לוי: אנחנו מאד גאים בכך שמרכז התקשורת מכיל בתוכו גם מתורגמנים בשפת סימנים רוסית.
דורון לוי: השירות הזה – בעיקר לעולים חדשים מברית המועצות לשעבר, חירשים, יש הרבה קשיים בהתנהלות מול גורמים שונים בארץ, והקושי נפתר באמצעות שימוש בשיחת וידאו פשוטה מהבית וזה מקל מאוד על האוכלוסייה.
דורון לוי: עד היום, למען האמת, לא קיבלנו שום תמיכה ממדינת ישראל בפרויקט הזה.
דורון לוי: אנחנו מאוד מקווים שמדינת ישראל תוכל לאפשר לנו להמשיך את מתן השירות ולהגדיל אותו, מאחר שיש ביקוש.
דורון לוי: חשוב לנו לדאוג לרווחת הקהילה הזו.
דורון לוי: בנוסף לכך – אני אשמח לספר לכם – בשנת 2002 אגודת החירשים יצאה למאבק כדי לקדם את זכויות קהילת החירשים בארץ, כדי שחירשים יוכלו לחיות בכבוד, בשוויון לחברה השומעת.
דורון לוי: חשוב לי לומר ולציין שחירשים לא מקבלים כברירת מחדל קצבאות נכות מביטוח לאומי.
דורון לוי: יש קצבה מינימאלית להוצאות שוטפות של מכשירי שמיעה, סוללות ודברים כאלה.
דורון לוי: הצלחנו וזקפנו לזכותנו הישג מאוד יפה: כל אדם עד גיל 65 יוכל לקבל את הקצבה הזו, שעוזרת לא מעט.
דורון לוי: אבל, לצערנו, אנשים בגילאי 65 ומעלה לא מקבלים, לא זכאים לקצבה הזו, וזה נורא מוזר.
דורון לוי: הרי אדם חרש שיוצא לפנסיה, תסכימו איתי, לא הופך להיות אדם שומע בגיל 65, הוא ממשיך להתמודד עם המגבלה ועם הקשיים.
דורון לוי: המצב הזה מאד מתסכל, מאחר שהאנשים החירשים הוותיקים, שהם בעצמם הקימו את אגודת החירשים בזמנו והם חלק מהיסטוריית הקהילה בארץ, לא זכאים לקבל בעצם את קצבת סל התקשורת.
דורון לוי: הם מרגישים קיפוח, אפליה.
דורון לוי: בגלל זה חשוב לנו שמדינת ישראל תדאג לשוויון זכויות, גם לאנשים בגילאי הפנסיה ובמיוחד לקהילת העולים החדשים החירשים.
דורון לוי: קהילת העולים החירשים בישראל כוללת גם עולים חדשים וגם עולים ותיקים יותר.
דורון לוי: למען האמת, אין בישראל מסגרת דיור מוגן לקהילת האוכלוסייה הבוגרת.
דורון לוי: אנחנו שואפים להגיע למצב שכל אדם שמגיע לגיל פרישה או לגיל המתאים יוכל למצוא פתרון דיור מוגן שיתאים לצרכים שלו.
דורון לוי: נושא נוסף שאשמח לציין: אוכלוסיית החירשים בישראל או אוכלוסיית העולים בישראל, בדרך כלל נשלחת להתגורר בפריפריה.
דורון לוי: מתגוררים הרחק ממרכזים בהם יש שירותים מונגשים לקהילת החירשים.
דורון לוי: אנחנו שואפים לקרב את קהילת החירשים למרכזים הגדולים, בהם יוכלו לקבל שירותים, שירותים כוללניים, שיעזרו להם להשתלב בהצלחה בחברה הישראלית ולהסתגל אליה.
ליה שמטוב: אחרי שנפגשנו דיברתי במליאת הכנסת על בעיית החירשים מעל גיל 60-65 וציינתי את הנקודה שאחרי הפרישה, אחרי שהקשיש עובר לקבל את קצבת הזקנה, אז הוא כבר נהפך להיות "בריא".
ליה שמטוב: אפשר להגיד "בריא".
ליה שמטוב: ישבנו ודיברנו עם העוזרים שלי, ואנחנו כנראה נגיש הצעת חוק, תיקון להצעה, שייתן פיתרון גם לאנשים מעל גיל 60.
ליה שמטוב: אמרתם שהאגודה לא מקבלת תקציבים מהמדינה.
ליה שמטוב: השאלה ממי מקבלים את התקציבים.
ליה שמטוב: הקשיש – זאת אומרת על איזו אוכלוסייה מדובר, מי שפונה אליכם?
ליה שמטוב: האם היא בדרך כלל אוכלוסייה מבוגרת או שזה לא משנה על איזה גיל מדובר?
ליה שמטוב: זאת אומרת, כל אחד, עולה חדש, לא משנה באיזה גיל הוא מגיע לארץ, זקוק לעזרה.
ליה שמטוב: אבל בדרך כלל, אולי, יותר צעירים מסתדרים, זה יותר קל.
שמואל אמיתי: מגיל 18, בדרך כלל, מי שמגיע לאגודה זה חברה מעל גיל 18.
ליה שמטוב: תציג את עצמך, בבקשה.
שמואל אמיתי: אני מנכ"ל אגודת החירשים, אני עוזר להם.
שמואל אמיתי: אני הצד שמנסה לסייע לאגודה.