GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
נירה לאמעי-רכלבסקי: אם במקרה באותן שעות משודר ברוסית,דוברי האמהרית לא יידעו מה קורה.
אריה שקד: כל התוכניות המוקלטות, והעומר והאקטואליה, תוכניות תרבות וספרות- מתבטלות.
אריה שקד: כל הזמן שמתפנה, מוקצה אך ורק לטובת חדשות.
אריה שקד: זה קורה בדרך קבע ברשת ב', כל התוכניות השגרתיות מתבטלות ויש גל פתוח.
אריה שקד: באותו אופן זה גם שם.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אבל נניח עכשיו השעות המוקצות לשפה הרוסית והן הפכו לגל חם, מה קורה עם אמהרית ושאר השפות?
אריה שקד: בתוך הזמן המוקצה לשפה הרוסית לדוגמא, אנחנו הקצינו דקות מסוימות לשידורים בשפה אחרת.
אריה שקד: כמו שקרה במלחמת גרוזיה האחרונה ,הקצינו דקות מסוימות לשידורים בשפה הגרוזינית.
דנה נויפלד: בשעת חירום לוח השידורים משתנה ואז הוא מותאם.
דנה נויפלד: אין רק לוח שידורים בשפה רוסית, יש מגוון של שפות.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אני רוצה הבהרה חד משמעית, באותה שעת חירום, מרגע ששודרה הודעת חירום ברשת ב ' והופנה המידע לרשת הייעודית-רקע ,מקבלים את ההודעה בשלוש שפות?
רוברט אילטוב: בשתי שפות ברוסית ואמהרית.
אידה בן שיטרית: המשרד רוצה גם באנגלית.
אידה בן שיטרית: לא לוקחים בחשבון שיש אוכלוסיה גדולה מאוד שדוברת שפות נוספות, יש 5 שפות עיקריות, גם צרפתית וספרדית הן שפות מדוברות.
אידה בן שיטרית: נניח שכרגע ברשת ב' מודיעים להכנס למקליטים, מה קורה באותה שעת חירום?
אריה שקד: תהיה הודעה בחמש או שש שפות, לדוברי ספרדית תפנו לרשת רקע שמשדרת בחמש שפות, כאשר המדע ישודר שפה אחר שפה.
רוברט אילטוב: בסופו של דבר זה לא יעבוד, כל הודעה זה שלוש דקות, המתקפה זה בערך דקה וחצי.
רוברט אילטוב: עד שההודעה תשודר, היא לא תהיה רלוונטית.
אידה בן שיטרית: מה ניתן לעשות?
רוברט אילטוב: יש אפשרות להכניס את שתי השפות וערבית,יש עוד רשת באנגלית?
אריה שקד: לא.
רוברט אילטוב: זה בכל אופן יהיה מיותר כי המתקפה נגמרת.
דנה נויפלד: אולי נשאיר את ההצעה שהממשלה תמכה בה בשפות האלה, יש שיקול דעת לרשות השידור, בקלות אתם עושים זאת בעוד שפות, אך לא לחייב את זה בחקיקה כרגע אנחנו לא מוסיפים מחויבות מעבר לקיימות.
אידה בן שיטרית: אבל זה קורה בנישות שלא יתאימו לשעת חירום בוודאי שזה קורה.
אריה שקד: גברתי את מציעה שנקים רשתות שידור ונשדר בשידור חי 24 שעות?
אידה בן שיטרית: אני חוזרת לרוסית ואמהרית, מאחר וההצעה מדברת על רוסית ואמהרית.
אידה בן שיטרית: לגי הערבית, רק ביקשתי להוסיף את הסתיגות המשרד בענין זה שצריך להוסיף שעות נוספות.
רוברט אילטוב: הייתי במהלך השידור, עשינו סימולציה ובחנו את האפשרות הזו.
רוברט אילטוב: עד שהקריין/נית אומר/ת להיכנס למקלטים, עוברות מס דקות כי המעבר משפה לשפה לוקח זמן והטיל כבר נחת והתירגום מיותר.
אידה בן שיטרית: בפניה הזו לרדיו רקע, אני אשמע את הודעת החירום ברצף?
רוברט אילטוב: בזמן אמת, יהיה פרסום בשלושת השפות, יחד עם העברית והערבית, ברקע יהיה רוסית ואמהרית.
נירה לאמעי-רכלבסקי: באלו שפות תהיה ההודעה המפנה ברשת ב'?
אריה שקד: ההודעה תהיה מוקלטת מראש, וכשמסתימת ההודעה בעברית ,בלחיצת כפתור היא משודרת בשלוש שפות.
אריה שקד: בטלויזיה יהיה כיתובית כל הזמן ,עוד לפני הרדיו זה הרבה יותר קל היא רצה כסטריפ למטה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: הערוצים בשפות השונות לא מוגדרים?
דנה נויפלד: האם אפשר לבקש מהוועדה?
דנה נויפלד: מכיוון שלא התכוננו להגדרות אלה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: גם אני לא,שלחתי נוסח פעמיים וביקשתי תגובה.
דנה נויפלד: חברי כנסת היו בסיור ברשות השידור, ולפי הבנתי שם זה סוכם.
דנה נויפלד: האם אפשר לבקש מהוועדה, שהעיקרון יתקבל ואנחנו נעשה את הנוסח?
נירה לאמעי-רכלבסקי: אנחנו נעשה את הנוסח כנראה: "..
נירה לאמעי-רכלבסקי: שודרה הודעת חירום בשידורים של רשות השידור, תשודר הודעה מפנה לערוצי שידור ייעודיים נגדיר את זה אחר כך לשפות ערבית רוסית ואמהרית, בהם תשודר הודעת החירום באופן רציף.
נירה לאמעי-רכלבסקי: ."
דנה נויפלד: אולי לא נקרא לזה "ערוצים ייעודיים"?
נירה לאמעי-רכלבסקי: אנחנו נמצא איך להגדיר את זה, אני מניחה שזה מוגדר איפשהו.
דנה נויפלד: "ערוצים בשפות האמורות"?
אריה שקד: אני מציע שיהיה רשום: "המידע ישודר באופן רציף ולא ההודעה".
נירה לאמעי-רכלבסקי: אם אתה אומר לי שההודעה המפנה תהיה ממש עובר להודעה בעברית, אנחנו יכולים לשנות את ב': ".
נירה לאמעי-רכלבסקי: .
נירה לאמעי-רכלבסקי: שידור הודעה מתורגמת כאמור בסעיף קטן א' יהיה במקביל או סמוך..".
אריה שקד: לא,יהיה בצמוד.
אריה שקד: אני מציע להשאיר את הנוסח סמוך ככל האפשר, בהתאם לנסיבות.
דנה נויפלד: אי אפשר.
דנה נויפלד: זה גם ענין טלויזיוני, לא ניתן לצפות מה יקרה בשידור, פתאום יש הודעה מתפרצת של ראש הממשלה.
דנה נויפלד: נשאיר סמוך ככל האפשר.
אידה בן שיטרית: אולי בכל זאת ניתן להוסיף באנגלית?
אידה בן שיטרית: גם דוברי צרפתית וספרדית מבינים אותה, במיוחד שהעלייה מצפון אמריקה הולכת ומתגברת.
אידה בן שיטרית: כדאי לקחת זאת בחשבון.
רוברט אילטוב: ברגע שאני אכניס את האנגלית, כל השפות האחרות ילכו.
אידה בן שיטרית: אנגלית זו שפה בינלאומית.
רוברט אילטוב: בנתיים אין פה מיליון אמריקאים, אנחנו נשמח מאוד לקלוט אותם, אם יהיו מאה אלף אני אדאג שיהיה באנגלית.
אידה בן שיטרית: זו בסך הכל הפנייה, כי הרשת משדרת בשפות האלה.
אריה שקד: לאן תפני אותם?
אריה שקד: מי שמקשיב עם ההפניה בעברית.
אריה שקד: אני לא יודע, אם המאזינים באנגלית מקשיבים לרשת ב', אז ממילא הם מבינים את השפה.
אידה בן שיטרית: יש כמה מעגלים של הפניות, קרובי משפחה מפנים, חברים מפנים.
אריה שקד: "תפסת מרובה לא תפסת", זה מסרבל.
אריה שקד: אם תחייבי אותי לסייקל של ארבע או חמש שפות, יוצא שעידכון של הודעת חירום כעבור 20 דקות אין לה שום רלוונטיות והיא רק תחדיר פניקה .
אריה שקד: אם אנחנו נעסוק רק בשידור הודעות, שום מידע מרחיב וממשי לא ישודר.
אריה שקד: יהיה רק סבב הודעות בשפות שונות וזה לא יהיה נכון.
דנה נויפלד: החוק הזה מחייב את שלושת השפות האלה, אך הוא לא מונע שינוי כשיש צורך וביקוש.
אידה בן שיטרית: אז אולי ניתן על פי האפשרויות, משהו בשפות נוספות, שלא נשכח שיש עוד דוברי שפות.
רוברט אילטוב: האם יש אפשרות שבטלוויזיה יהיו כתוביות באנגלית?
אריה שקד: כתוביות באנגלית בערוץ 1?
אריה שקד: לא בטוח שישנה אפשרות טכנית.
אריה שקד: המסך מלא כתוביות בערבית, לחרשים בעברית אם נריץ סטריפ ברוסית ואמהרית, המסך כולו יהיה טקסט.
יונתן וונדה: אני מבקש, שבאמהרית זה יהיה ויזואלי, כי האתיופים לא יודעים לקרוא.
רוברט אילטוב: אתה מתכוון בשמע, לא ויזואלי.
תומר קרני: אני מציע להשאיר את הצעת חוק בהקשר הזה כפי שהייתה, מאחר וזה כרוך בהמון דברים טכניים.
תומר קרני: אני מבקש להשאיר את הנוסח הכללי ולהשאיר לרשות השידור את האפשרות לבחון את הדרכים היעילות ביותר לעשות את ההפניות האלה.
רוברט אילטוב: אני מסכים כי יש פה לוגיסטיקה מורכבת, שצריך גם להרגיש, לשמוע לראות.
רוברט אילטוב: וכל תוספת היא בעצם משנה לחלוטין את ההסכמות ,אני לא רוצה להכנס לזה עכשיו ,אפשר לבחון את זה בתיקון לחוק אחר כך, כרגע זו ההסכמה לא רוצה לפתוח את זה כי להערכתי אם נפתח הכל יפול.
נירה לאמעי-רכלבסקי: לשון החוק כרגע, מספיק רחבה לאפשר את זה.
רוברט אילטוב: אני חושב שכשיגיעו התקנות לוועדה, נוכל לעשות את התיקון בתקנות, במידת הצורך.
אידה בן שיטרית: אפשר גם להתייחס לשפות נוספות?
רוברט אילטוב: כמובן, אני בטוח שאת תהיי פה.
אריה שקד: אני מציע שמשרד הקליטה יתן לנו 20 תקנים לשעת חירום, ואנחנו נטפל בכל השפות שאת רוצה.
אידה בן שיטרית: פיקוד העורף היה מעביר לנו את ההודעות, אך הבעיה שעד שהיינו מתרגמים היינו מחזירים להם את זה.
אריה שקד: אז את מסכימה איתי, לגבי הקושי הלוגיסטי.
אריה שקד: כשיש לי אבעה עובדים בשפה האמהרית, ואת רוצה שאני אשדר ברצף בשתי רשתות של קליטת עלייה, זה בלתי אפשרי.
אריה שקד: אם משרד הקליטה, מוכן בתקציבו לשעת חירום, לתת לנו את עשרים העובדים, בכל השפות כרצונך.
אידה בן שיטרית: אני חושבת שכאשר יש כבר הפניה, זה מאוד מקל משום שיש לך רשת ייעודית.
יונתן וונדה: איזה הפניה, בכתובית?
נירה לאמעי-רכלבסקי: אנחנו לא מסיימים היום, אני אקריא את הנוסח הסופי.
אריה שקד: רק לגבי התחילה, אנחנו נבצע את זה באירוע המיידי, שנקווה שלא יקרה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: התחילה תהיה מרגע הפרסום, אם יהיו חייבים לבצע אותו.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אני אקריא שוב טנטטיבית.
רוברט אילטוב: השאלה היא, אם מחר יתחיל משהו, האם הם יהיו מוכנים?
אריה שקד: אני אנחה, שבתוך שבוע הם יהיו מוכנים.
רוברט אילטוב: אני מעדיף לתת להם זמן, כי מחר החיזבאלה יכול להתחיל לתקוף.
אריה שקד: תן לי חודש.
רוברט אילטוב: ניתן להם שלושה חדשים שיהיה כתוב בחוק.
נירה לאמעי-רכלבסקי: הוא הסכים לחודש ואתה נותן שלושה?
אריה שקד: הקלטת ההודעות לוקחת זמן.
אריה שקד: אני חושב שחבר כנסת אילטוב צודק, ואני מדבר בשם הרדיו.
אריה שקד: אני לא יודע כמה הערכות טכנית צריך בטלויזיה?
אריה שקד: יכול להיות שבטלויזיה זה מורכב יותר.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אם כך, בנוסח שאנחנו ננסח אותו שוב סופית: בחוק רשות השידור אחרי סעיף 46 יבוא: סעיף 46 א. "תרגום הודעות חירום" "..
נירה לאמעי-רכלבסקי: שודרה הודעת חירום בשידורים של רשות השידור, תשודר הודעה המפנה לערוצי שידור ייעודיים..".
נירה לאמעי-רכלבסקי: זה ינוסח לשפות ערבית רוסית ואמהרית, בהם תשודר הודעת החירום באופן רציף.
נירה לאמעי-רכלבסקי: בסעיף זה, הודעת חירום, הודעה בעניין בפסקאות 1 – 8 בסעיף 9.ד.
נירה לאמעי-רכלבסקי: לחוק שידורי טלויזיה כתוביות ושפת סימנים התשס"ה 2005.
נירה לאמעי-רכלבסקי: שידור הודעה מתורגמת כאמור בסעיף קטן א יהיה מייד לאחר שידור הודעת החירום בשפה העברית.
דנה נויפלד: נראה לי שבאיזון אנחנו התלבטנו כמה זמן אחר כך ניתן שיקול דעת?
דנה נויפלד: מאחר והיתה הערכות לשר את הודעת החירום ,
דנה נויפלד: ברגע שאומרים לנו שזה לחיצת כפתור והעלאת כתובית אני חושבת שמייד לאחר זה בסדר.
תומר קרני: אני מציע להשאיר סמוך ככל האפשר.
דנה נויפלד: תני לגורמים שמתפעלים את המערכת את הגמישות, שלא יהיו עוברי חוק.
דנה נויפלד: מייד זה מייד וסמוך זה גם יכול להיות דקה ורבע אחרי.
נירה לאמעי-רכלבסקי: סמוך ככל האפשר, זה גם יכול להיות 10 דקות אחר כך, ומזה אני חוששת.
נירה לאמעי-רכלבסקי: כנראה שהודעה מפנה, כן אפשר לעשות במהירות ואף תוך כדי.
דנה נויפלד: אבל אם יש תקלה טכנית או סיבה ממש משמעותי שבה צריך 10 דקות ולכן סמוך ככל האפשר אומר שיהיה ממש סמוך.
רוברט אילטוב: הסיכום שהגענו הוא פשוט, שההודעות יהיו באופן קבוע.
רוברט אילטוב: זה לא שפתאום יש מצב חירום, והם מפנים את האנשים לערוצים יעודיים.
רוברט אילטוב: לכן אני לא חושב שאם נכתוב "מייד", זה יפתור את הבעיה, כי הם צריכם להודיע גם לפני וגם אחרי.
רוברט אילטוב: אני לא מתעקש פה על "מייד".
תומר קרני: אין משמעות למייד, זו הודעה שאומרת שאנחנו משדרים עידכונים בתדר הזה והזה.
נירה לאמעי-רכלבסקי: אוקי, אז סמוך ככל האפשר.
ליה שמטוב: אז אנחנו מצביעים רבותי, הכנה לקריאה שניה ושלישית.
ליה שמטוב: הצבעה בעד – פה אחד אין נמנעים ואין מתנגדים התיקון התקבל
ליה שמטוב: תודה רבה הישיבה נעולה.
ליה שמטוב: זה לא השם המקורי, פשוט.
אבי ערמוני: הגימיק הזה עובד – אם את מוצאת הרבה נתונים מהמשפחה שלך התחושה היא - - אבל בדרך כלל החוויה היא שלילית, כי הנתונים שלנו מוזנים על ידי המבצעים, ומוזנים בצורה לא סיסטמטית ומסודרת.
אבי ערמוני: אני חושב שכמוסד לאומי אנחנו חייבים להיות מסוגלים לשאוב עוד ועוד ידע על העם היהודי - - אז בדרך כלל החוויה היא – שאת באה הנה ואת אומרת – אני אחפש - - כל הנושא של גנאולוגיה הוא כל כך דרמטי וחשוב.
אבי ערמוני: אני מאד רוצה – כל מי שעוסק בגנאולוגיה מעסיק אותנו - -
אבי ערמוני: קודם כל, הרעיון הוא רק בעצם לגרות את המחשבה, לומר כמה זה יכול להיות משמעותי.
אבי ערמוני: אנחנו מגלים שהנושא הזה של השייכות המשפחתית, החיפוש אחרי הקשר, השורשים והרקע, הוא אולי המניע הכי דרמטי בביקורים של אנשים הנה.
אבי ערמוני: אתה מוצאת כאן דברים שאת מכירה?
ליה שמטוב: את העיר שבה נולדתי.
אבי ערמוני: - - -הבוכארים, למי שלא יודע – היו העליה הראשונה לארץ ישראל, הגדולה שעלתה ממניעים ציוניים, עם הרבה כסף יחסית – זו לא היתה עליית מצוקה.
אבי ערמוני: זו היתה עליה מתוך בכירה.
אבי ערמוני: נתח מאד מכובד מהקהילה עלה ארצה והם הקימו שכונה second to none, לא היה לה אח ורע במדינה הזו.
אבי ערמוני: אני אתן לכם רק ארבע דוגמאות למה יש בשכונת הבוכארים.
אבי ערמוני: אנשים לא מבינים.
אבי ערמוני: המקום היחיד בארץ שנבנה בארץ עם רחובות מקבילים כמו בניו יורק זו שכונת הבוכארים.
אבי ערמוני: המקום הראשון בארץ בו נבנתה רפת מודרנית – היה שכונת הבוכארים, המקום הראשון בישראל בו נעשתה מעין קופת חולים שדאגה לכלל הקהילה היה בשכונת הבוכארים – כל זה לפני שנולדנו, והמקום היחיד בארץ שבו נבנה ארמון ברמה מדהימה, עם שיש מיובא מאיטליה, עם תקרות זכוכית נאות, עם קישוטים מדהימים, היה בית שנבנה לקראת בואו של המשיח על ידי משפחה עשירה מאד מבוכארה.
אבי ערמוני: הבית הזה הוא היום תלמוד תורה, והם לקחו צבע ועברו על על הפרסקות שצוירו ביד, ובנו הסקה מרכזית.
אבי ערמוני: אני יכול להפליג ולדבר אתכם על המוזיאון הרבה מאד.
אבי ערמוני: אני חושב שמאד חשוב לנו, ממש קריטי, ליצור מודעות אצל הוועדה הזו עד כמה זה חשוב לעולים החדשים, עד כמה זה חשוב לעולים הוותיקים – עד כמה זה חשוב לישראלים, עד כמה זה חשוב לילדים של כולנו, גם לפתח תחושת גאווה ושייכות, שהם לא בהכרח סוגיה של –אני יהודי מאמין ואני שייך לזרם כזה – אלא: אני יהודי בעם.
אבי ערמוני: השייכות שלנו לעם היהודי, להיסטוריה ולשפה.
אבי ערמוני: ולכן, מטרתנו בהזמנה אליכם היא רק מודעות.
אבי ערמוני: אין לנו שום בקשה שאני יכול להגדיר אותה כאן.
אבי ערמוני: זה לא משהו שאנ חנו יכולים לומר שיש לנו בקשה ספציפית לוועדה.
אבי ערמוני: יש לנו בקשה להיות מליצי היושר שלנו ובעיקר להבין את החשיבות הדרמטית בהבאת אנשים הנה, כי אנחנו חוששים מאד מתחושת ניתוק.
ליה שמטוב: מה עם השר יולי אדלשטיין?
אבי ערמוני: יולי אדלשטיין הוא בן בית כאן.
אבי ערמוני: מעבר להיותו חבר אישי של רבים מהאנשים שיושבים בדירקטוריון ושלי עצמי, אני מתכבד להיות ידיד שלו- הוא רוצה שמשרד התפוצות ישתמש בבית התפוצות כאיזה כלי של דיאלוג שלנו עם חוץ לארץ.
אבי ערמוני: כשאני שוחחתי אתו על רמת המעורבות הוא אמר:
אבי ערמוני: אבל ככל שזה קשור לעולים – הוא אמר:
אבי ערמוני: דווקא מתוך זה שהייתי פעם שר שעסק בעניין הזה של קליטת עליה, אני לא רוצה שמשרד התפוצות ייכנס לעבודה הישירה מול עולים מתוך רגישות לכך שזו לא הטריטוריה הפוליטית שלו.
אבי ערמוני: אבל ככל שזה קשור בקשר עם חוץ לארץ, בלנייד תערוכות מתחלפות שלנו, לשלוח אותן לחוץ לארץ- הם יעזרו לנו.
אבי ערמוני: שאנחנו מדברים אתם על איזשהו אירוע בשנה הבאה שידבר על יחסי ישראל והתפוצות.
אבי ערמוני: ככל שזה קשור לעליה ולקהל שחי כאן – יולי אדלשטיין הוא לא הכתובת, והוא גם אומר.
ליה שמטוב: הוא לא הכתובת, הכתובת היא משרד הקליטה, ואנחנו מחר מבקרים שם.
אבי ערמוני: משרד הקליטה צריך להיות כתובת הרבה יותר דרמטית לעניין הזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חושבת שיש איזשהו ויתור כזה לשר החינוך – שהם לא אוהבים להעביר בחוק ביקורים בכל מיני מקומות כאלה, כולל ירושלים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא הייתי משחררת אותם מזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה זאת אומרת שהם לא אוהבים?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז הם צריכים לאהוב.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בעיניי, קודם כל רציתי לשאול אותך אם הסטודנטים של תל אביב מגיעים.
אבי ערמוני: לא מספיק.
אבי ערמוני: התחלנו בצעד מאד חשוב בכך שפתחנו פה סניף של "ארומה".
אבי ערמוני: עד לפני כמה חודשים לא היה כאן בית קפה.
אבי ערמוני: מאז שיש כאן "ארומה" מגיעים לכאן כאלף סטודנטים ליום.
אבי ערמוני: הכנסנו לכאן את "הילל" של תל אביב, יש פה פעילות משותפת עם "הילל".
אבי ערמוני: אנחנו בקשר עם האוניברסיטה על כל מחלקותיה – מהסגל ועד הסטודנטים, אנחנו עושים להם תוכניות מיוחדות.
אבי ערמוני: השנה זו הפעם הראשונה שאנחנו מחכים לראות אותם מתחילים להיכנס לבית התפוצות – עוד לא במספרים משביעי רצון.
אבי ערמוני: אחת המחשבות זה אחד התכנונים הפיזיים – כך תיראה הכניסה של הבית הנוכחי – זה להנגיש אותו יותר לסטודנטים, לקיים כאן יותר פעילות של מוזיקה לסטודנטים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש לך כאן ספריה של המאגרים?
אבי ערמוני: אין כאן ספריה, אבל יש כאן מאגרי מידע ממוחשבים שאין בשום מקום אחר.
אבי ערמוני: כשאנחנו מדברים על הצורך שלנו במאגרי מידע זה כדי שהם יבואו הנה ויעשו כאן מחקרים, כי אנחנו, בסופו של דבר – מוזיאון, ולא ספריה.
אבי ערמוני: מוזיאון צריך לעסוק יותר בתחום החוויתי.
אבי ערמוני: אבל יש גידול משמעותי במספר הסטודנטים, אך עדיין לא מספיק.
אבי ערמוני: מתוך ה- 27 אלף סטודנטים שיש כאן, בקמפוס, אנחנו מושכים אלפים לקפה ובודדים למוזיאון ולתצוגות.
אבי ערמוני: זה לא מעניין אותם.
אבי ערמוני: אנחנו מחפשים כעת דרכים למשוך אותם פנימה.
אבי ערמוני: זה לא פשוט.
אבי ערמוני: מה שאת אמרת קודם, לצערי הגדול, הוא חלק מהתשובה.
אבי ערמוני: הסיפור הזה של שייכותנו לעם והסיבות למה אנחנו כאן – יש קהלים מסוימים שזה לא ממש בראש מעייניהם.
אבי ערמוני: אז אנחנו יושבים כאן בקבוצה שהיא די מיוחדת - -
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נניח, אם יש איזושהי בעיה במוזיאון, שלא הספקנו כל כך לראות – לפי מה שאני ראיתי קצת זה חושך.
ליה שמטוב: למה החושך?
ליה שמטוב: קורה משהו עם החשמל?
אבי ערמוני: לא, זה כל הקונספט.
אבי ערמוני: כאשר בנו את המוזיאון הזה בנו אותו כך - - אם הייתן מסתכלות על הגג של הבית – זו סכימה של הבית הזה.
אבי ערמוני: על הגג, האדריכל המקורי עשה מין פרח כזה.
אבי ערמוני: הפרח, כוונתו להכניס אור עקיף מכאן ומכאן – זה חלל הזיכרון המרכזי.
אבי ערמוני: קודמיי לקחו פלסטיקים וסגרו מכאן ומכאן, ויש עוד חלל כזה – סגרו אותו לגמרי, כי הקונספט היה שהמוזיאון הזה צריך להיות חשוך ואפלולי.
אבי ערמוני: אני טוען שהסיפור של העם היהודי הוא סיפור מלא עושר, אור ויצירה ותרומה והגות.
אבי ערמוני: לכן האור הוא לא רק כדי שנראה את היופי אלא גם כדי לתת כאן איזשהו - -
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז זה מה שלי הפריע - -
אבי ערמוני: כן, גם לי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שלא הרגשתי תקווה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שבעצם – העם היהודי הוא באיזה שהוא מקום מאד בדיכאון, וכל החיים - - אור בקצה המנהרה –
אבי ערמוני: במוזיאון אין חדרים פתוחים עם אור.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אין לי טענות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להגיד לך שני דברים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו לא סתם בסיור הזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני נחשבת לאדם מאד ציוני.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני באה מבוכארה, אני באה ממשפחה מאד דתית וציונית, ולכן זה מקום שבעיניי, בגלל שאני בתחילת הדרך עדיין – חודשיים וחצי בכנסת, אז אני מניחה שאני לא יכולה לעשות שום דבר עד שאני לא באמת בעצמי חווה את כל החוויות האלה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל מה שאני הייתי חושבת שצריך לעשות זה קודם כל, באמת, להעביר – ואני אעשה את הכל כדי שזה יקרה – להעביר חוקים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בית התפוצות זה מקום טוב ואחת הבעיות שמי שמגיע - - זה העולים החדשים, זה טוב שהם באים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואנחנו חוטאים למטרה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למה?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: – כמו שאני טוענת, הרבה מאד עולים או האירועים האלה שמגיעים לישראל, עושים עליה, הם ציונים נורא, ואז הם יוצאים לתל אביב, נפגשים עם איזה תל אביבי, מדברים על ציונות ואז הם אומרים – ציונות?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולכן אני חושבת - -
אבי ערמוני: הם אומרים – זה ארלוזרוב פינת ז'בוטינסקי, ואז הם כיסו את ההיסטוריה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אחד הדברים שאני הייתי חושבת, כשאתה תבנה, בעצם, את המוזיאון- מעבר לזה שאנחנו צריכים לדאוג לזה שאנחנו חייבים להעביר את החוקים במשרד החינוך, שיעשו שבוע של סיורים, לא יהיו פרופסורים מהשטויות שהם לומדים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש חוברות של הילד שלי בכיתה ג' שאתה שואל – מי האידיוט שבכלל המציא דבר כזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא מבינה שם כלום.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מעדיפה שהוא יבוא עכשיו לשבוע ויעשה שיעורים – ב "יד ושם", מוזיאון בית התפוצות, בירושלים, בכותל – משהו שבעצם מעצב אותו, נותן לו בסיס רציני.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ולדעתי כן צריך להעביר את החוקים האלה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הדבר הזה ששמעתי – שהם לא אוהבים את זה, מה זה "הם לא אוהבים את זה"?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה משהו –
קריאה: לא, הוא אמר שאין לזה סיכוי לעבור.
קריאה: לא, הוא אמר שהם לא אוהבים את זה.
אבי ערמוני: גם האוצר לא אוהב את זה.
קריאות: -
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: - דברים שהם חובה לעשות.
אבי ערמוני: הלוואי.
אבי ערמוני: אני גם, כישראלי וכציוני – אומר לך שאני מודאג.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם אני.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זו הסיבה שאני אומרת לך.
אבי ערמוני: אנחנו מפרשים לא נכון.
אבי ערמוני: אנחנו רואים שהילדים שלנו הולכים ליחידות מובחרות ושיש גידול בגיוס, וכן הלאה.
אבי ערמוני: אני אומר לך שרבים מאד עושים את זה בגלל איזשהו עניין של הגשמה עצמית, אבל בלי לדעת בדיוק למה אנחנו כאן.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מאה אחוז.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גם להתחיל עם בנות זה מתאים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל מה שאני הייתי רוצה ומצפה – כשאני אגיע בעזרת השם שאתה תגדיל אותו, אני חושבת שאחרי שאנחנו נעביר את כל החוקים האלה, נצליח להעביר, חייב להיות איזשהו אלמנט שהמדינה הזו היא בהשאלה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: וזה מה שאף אחד לא מבין.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו נמצאים במצב של השאלה, נתנו לנו אותה בהשאלה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אמרו- בואו נראה איך אתם תתנהגו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תתנהגו לא יפה?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: תחזרו למוזיאון התפוצות בתור אחת ההיסטוריות, שב- 1948 היתה מדינת ישראל ואיך היא נראתה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואני חושבת שאת התחושה הזו לא קיבלתי, נכון לעכשיו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בהחלט הייתי חושבת איך אתה מכניס את זה שכאשר ילד מגיע לפה הוא בעצם מבין שהמדינה הזו היא בעצם בהשאלה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כלומר, אם לא תעשה ולא תשמור עליה, כמו כל המשפטים המדיניים, שכתבתי - -
אבי ערמוני: יש שם כמה משפטים מדיניים יוצאים מן הכלל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה מה שהייתי ממליצה לכם – לחשוב על הכלים: גם על האור, גם על התקווה, וגם על ההשאלה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה לא שלנו פה, המקום הספציפי הוא של היהדות שלנו, כל החיים ידפקו אותנו, יתנו לנו בראש, ואנחנו עוד פעם נחזור ועוד פעם נלך, אבל מדינת ישראל כמדינת ישראל זה לא משהו שהוא מובן מאליו.
אבי ערמוני: זה לא מובן מאליו, וזה, כמובן, מוטיב מאד מרכזי אצלנו, במוזיאון.
ליה שמטוב: אנחנו, שלא נולדנו פה בישראל, ויכולים לתת דוגמה אישית – כשמגיל קטן, מגן ילדים, קיבלנו את התרבות וביקרנו איפה שכל אחד - - במוזיאונים של העיר, ולא משנה איזה מוזיאון זה – מוזיאון היסטורי, מוזיאון המדע, מוזיאון - -כי מגיל קטן רצו שאנחנו נדע.
ליה שמטוב: חוץ מזה, כאשר אני נכנסתי למוזיאון, ידעתי שאני צריכה או להוריד את הנעליים או לשים עליהם ניילון.
ליה שמטוב: כך התרגלתי.
ליה שמטוב: וזה, אני חושבת, קודם כל – שומר על הניקיון ועל הנכס עצמו.
ליה שמטוב: אני חושבת שזה לא רק בברית המועצות אלא בהרבה מאד מוזיאונים בעולם.
ליה שמטוב: משרד החינוך, ולא בהכרח שר החינוך הנוכחי - - -
אבי ערמוני: לא, הוא דווקא מאד בעד.
ליה שמטוב: אבל מה הם אומרים?
ליה שמטוב: – בגן ילדים לא צריך ללמוד שום דבר, צריכים לשחק.
ליה שמטוב: הם עדיין ילדים וצריכים לשחק.
ליה שמטוב: מגיע בית הספר, ואז – גם, כמו שאתה אומר שפנית, אז גם הוא - -
אבי ערמוני: הוא ביקש ממני את הנייר.
ליה שמטוב: אני חושבת שאנחנו, כוועדה, כן נפנה לשר החינוך וכן נסביר שזה מאד חשוב, כי זה מאד חשוב.
ליה שמטוב: אתה אומר שאלה שיושבים בקפטריה – קשה להביא אותם למוזיאון.
ליה שמטוב: – כי הם לא רגילים.
ליה שמטוב: אדם, כשהוא כבר מבוגר, קודם כל – הוא לא יודע מה מחכה לו פה.
ליה שמטוב: שנית, אם כן מביאים אותו, ועם מנחים כאלה כמו שיש לכם, אז זה נכס.
אבי ערמוני: אני מסכים לגמרי, אני רק רוצה לומר – גם אנחנו צריכים מאד מאד להשתפר.
אבי ערמוני: זאת אומרת, אני רוצה שיהיה ברור, לפחות כאן אנחנו צריכים לומר את האמת:
אבי ערמוני: אנחנו צריכים שהלובי יהיה יותר מזמין.
אבי ערמוני: אנחנו כעת עובדים על זה.
אבי ערמוני: אנחנו צריכים שמי שבא ל "ארומה" כדי לשתות, שיהיה לו גם שלט שיציע לו תערוכה מעבר לפינה.
אבי ערמוני: אתם תכף תראו שלודוויג בלום מדהים.
אבי ערמוני: גם אנחנו לא כל כך בסדר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: השטיח - -
אבי ערמוני: נכון, וזה אחרי ששנים היתה מדיניות לא להשקיע, כי עוד מעט יהיה מוזיאון חדש.
אבי ערמוני: אני באתי הנה, ואני שבעה חודשים כאן, ואני אמרתי – חברה' חייבים מייד לשפר את חווית המבקר,כי מי שבא היום לא יבוא כבר עוד פעם.
ליה שמטוב: ואולי לעשות כמו ב "איקאה" – אתה לא יכול להגיע לקפטריה עד שעברת את כל המוזיאון - -
אבי ערמוני: לזה, גברתי, יושבת ראש הוועדה, קוראים בשפת המוזיאונים – סירקולציה.
אבי ערמוני: יש סירקולציה חופשית ויש סירקולציה מאולצת.
אבי ערמוני: את מדברת על סירקולציה מאולצת.
אבי ערמוני: אנחנו דווקא במוזיאון, בגלל שהוא יהיה כל כך רב מוצגים, תהיה מידה רבה של חופש בחירה.
אבי ערמוני: את נכנסת ומעניין אותך נושא מעמד האישה ביהדות – את תוכלי, זה לא יהיה כמו מוזיאון בגין שאת נכנסת ואת חייבת מנקודת הכניסה והיציאה – ללכת במסלול אחד, את לא יכולה לעזוב.
אבי ערמוני: כאן, תהיה מידה מסוימת של חופש.
אבי ערמוני: יהיה מסלול מודרך, מוכוון, מה שאנחנו קוראים לו – דרך המלך, אבל בכל רגע נתון תוכלי ללכת ולהעמיק מאד.
אבי ערמוני: למשל – את הולכת בדרך המלך ואת רואה את הדוגמה הזו, של חתונה, ואת רוצה לראות איך נראתה חתונה בבוכארה.
אבי ערמוני: סתם, כי זה מעניין אותך.
אבי ערמוני: בצד יהיו מסכים ויהיו יכולות להראות חתונה בבוכארה ובאתיופיה.
אבי ערמוני: כמות העושר תגדל מאד.
אבי ערמוני: ולכן את יכולה להתעכב או שתי דקות או שעתיים, או להיכנס למאגרים ולבלות יום שלום כי יש המון המון ידע על נושא חתונות ביהדות.
ליה שמטוב: דרך אגב, בירושלים, האוטובוס הזה, של הטיולים שהוא מוזיאון - -
אבי ערמוני: כן, עוצר כאן, לידינו.
אבי ערמוני: יש לנו שיח חדש עם עירית תל אביב, שהם מוכנים לעודד כל תייר.
אבי ערמוני: יש לנו כרגע נכונות - -
ליה שמטוב: אני השתתפתי בישיבה האחרונה, של הקרן להשבת נכסי שואה, בכנסת, לפני כמה ימים, והם אמרו שהם לוקחים את העניין הזה של מוזיאונים - -
אבי ערמוני: אנחנו כל הזמן בדיבור אתם, ומאד יעזור לנו אם הם ישמעו מכם שאתם חושבים שזה חשוב, כי הם כן מקור כספי.
קריאה: צבי קנטור.
קריאה: זה שהיה ב "נתיב".
ליה שמטוב: והיושב ראש הוא מנחם אריאב, שהיה ראש העיר בנצרת.
ליה שמטוב: אז הם דיברו על זה בישיבה.
שגיא בלשה: כל הסיפור של להביא את תלמידי מערכת החינוך לבית התפוצות זה סיפור של תקציב של 12 מיליון שקל.
שגיא בלשה: מתקציבים של 40 מיליארד של משרד החינוך - - מעבר לזה, בסכום הזה אנחנו מציעים להם חבילה.
שגיא בלשה: בגלל שזה גיל הבר מצווה.
שגיא בלשה: אנחנו מציעים להם תוכני שהיא לא רק לבקר פה.
שגיא בלשה: כל ילד מקבל הביתה תוכנה.
שגיא בלשה: בתוכנה הזו הוא מכניס את עץ המשפחה שלו פנימה.
שגיא בלשה: עצם התהליך הזה – נגיד במילה למה אני פה: עבודת שורשים בגיל 13.
שגיא בלשה: הוא מכניס את כל עץ המשפחה לתוך התוכנה הזו, מגיע לכאן עם עבודת השורשים, יש צוות מורים מכל בית ספר שמוכשר כדי לארגן את כל הסיפור הזה של עבודת השורשים, לתת לזה רקע חינוכי, לעסק הזה, ובאיזשהו שיא מגיעים לכאן, עושים סיור ועוברים סדנה על מה הוא העם היהודי.
שגיא בלשה: כך, הילד למד גם את השורשים האישיים שלו, גם למד מה זה העם היהודי , גם למד את המוזיאון וגם עבר סדנה.
שגיא בלשה: כל העסק הזה – להביא את 12 מיליון השקל מתוך תקציב של 40 מיליארד, עם הערך המוסף שזה ייתן.
שגיא בלשה: אני בר מזל, אני צבר, וכצבר אתה גדל לתוך עולם שכולו יהודים.
שגיא בלשה: אני עוד צבר מהדור שסבא וסבתא שלי עוד באו מאיזשהו מקום.
שגיא בלשה: הילדים שלי לא מכירים אף אחד שבא מאיזשהו מקום, חוץ מאשתי, במקרה, שהגיעה מאוקראינה.
שגיא בלשה: אני, כתוצאה מעבודת שורשים, מצאתי את עצמי - -.
שגיא בלשה: אני חושב שהאפקט החינוכי של דבר כזה הוא אדיר.
שגיא בלשה: זה לא לבקר באיזשהו מוזיאון וללכת.
שגיא בלשה: זו עבודה מתמשכת, זה תהליך מתמשך של כמה חודשים.
שגיא בלשה: גם ברמה הלאומית – ברגע שכל תלמיד במערכת החינוך יוצר עץ משפחה כזה, תוך כמה שנים בבית התפוצות יש עצי משפחה של כל מדינת ישראל, מן הסתם.