GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רומן יגל: אני מברך את כולכם, ומאחל הצלחה לוועדת הקליטה בתפקיד הקשה מאוד.
רומן יגל: אני נשיא של ארגון נכי מלחמה ונשיא ארגון וטרנים של יוצאי צבא פולין, ואני מבקש מכבוד שר החינוך, אדוני השר, אצלי על השולחן יש מכתב אליך, ובהזדמנות זו רציתי לומר לך, שאני יוצא פולין, הייתי עכשיו בפולניה, ואני חושב שזה דבר גדול, אבל זה, באים פעם אחת בחיים, ילדים, וזהו זה.
רומן יגל: הכנתי מכתב אליך - בחוק, להכניס שכל בית ספר בישראל, תהיה לו פינה לגבורה ושואה, ושפעם אחת בחודש או פעמיים בחודש, יראו את הדברים.
רומן יגל: חומרים – אנחנו, גם וטרנים וכל יוצאי השואה, הארגונים ייתנו חומר.
רומן יגל: אני מבקש גם להעביר את זה לצה"ל, שבכל מחנה תהיה פינה כזו.
רומן יגל: זה יישאר לדורות.
רומן יגל: לנו יש המון חומר שאנו שולחים, אבל לא יודעים מה עושים עם זה.
רומן יגל: צריך שיהיה בחוק פינה, חדר אחד לגבורה ושואה, וילדים בבתי ספר בכל ישראל יידעו את זה, וזה יישאר, כי זה העתיד שלנו, שילדים יידעו מה קרה.
רומן יגל: רק ללכת לאושוויץ ולחזור - זה לא מספיק.
אברהם מיכאל גרינזייד: גברתי היושבת ראש, חבריי השרים, חברתי חברת הכנסת סולודקין, האורח הנכבד מר שפיגל, אני חושב שחשוב מאוד שפה בוועדה הזו במיוחד נקדיש תשומת לב וישיבות מיוחדות לנושא הזה, שלצערנו, יום השואה מתקרב, ימי אבל הם כל כך כבדים וקשים, אז הרבה עובר לזיכרון של השואה, והרבה פעמים הנושא של הגבורה כמו נדחק הצדה.
אברהם מיכאל גרינזייד: וזה די טבעי, כי לראות תמונות קשות וסרטים קשים מתקופת השואה - כל בני הנוער מתייחדים עם הזיכרון, מתייחדים יותר עם זיכרון השואה, עם הזיכרון של הנרצחים, אבל הגבורה היהודית שהיתה במלחמת העולם השנייה, כפי ששר החינוך הזכיר, בצבאות הברית, היא גבורה מיוחדת של היהודים.
אברהם מיכאל גרינזייד: השפיעו על גורל הניצחון במלחמת העולם השנייה, ואם אנו באמת מסתכלים, כפי שחברתי השרה סופה לנדבר אמרה, שלכל משפחה כמעט יש הזיכרון, ואנו דור שבאמת זוכרים את הקרובים האלה, לפחות מהאבא ומהסבא שסיפרו לנו עליהם – לי יש במשפחה שני דודים שנהרגו במלחמת העולם השנייה, אחד מצד אבא, אחד מצד אמא.
גדעון סער: איפה?
אברהם מיכאל גרינזייד: אחד בברסט, בפריצה של המלחמה, בגבול רוסיה-פולין, ועוד אחד נעדר.
אברהם מיכאל גרינזייד: בעצם, שניהם נעדרים, אבל אחד היה, כנראה, כבר מעבר לגבול, והזיכרון הזה במשפחה זה זיכרון שלפחות מצד ההורים - אתה כל הזמן זוכר את זה, כל הזמן מעלים את זה, ולצערנו, לדור הבא זה לא עובר כל כך.
אברהם מיכאל גרינזייד: לכן החשיבות, אדוני השר, לגבי ההנצחה ולגבי המשך הלימוד, זה, כפי שאנו, לצערנו, בדור הנוכחי, שכל הזמן אנו רצים קדימה ושוכחים את העבר, זה חובה.
אברהם מיכאל גרינזייד: חובה מבחינתנו, איך להעלות את זה גם בתיעוד וגם בתוכניות לימוד כאלו ואחרות, ולא דווקא לקראת יום הניצחון שכרגע חבריי הזכירו, אלא באמת להכניס את זה לתוכנית הלימודים.
אברהם מיכאל גרינזייד: אני באמת סומך עליך, ואותך לא צריך לעודד בתחום הזה של איך לדחוף את הנושא של הזיכרון והגאווה היהודית שלנו יש מגבורת - חלק מהם נמצאים פה, וצריך לנצל את זה.
אברהם מיכאל גרינזייד: שיהיו בריאים, עוד חמישים שנה יהיה קשה למצוא אנשים שהשתתפו בפועל במלחמות.
אברהם מיכאל גרינזייד: להכניס את זה לתוכנית הלימודים זה הנצחה חשובה של אותה גבורה יהודית, שהרבה פעמים הנוער שלנו היום מבקר דווקא בשואה את החולשה היהודית ולאו דווקא זוכרים את הגבורה היהודית.
אברהם מיכאל גרינזייד: לכן חשוב לנו שנעביר את זה לפסים המעשיים בצורה המעניינת, שנוכל גם לומר לדור הבא שלנו שאבותינו ואבות אבותינו, שהשתתפו במלחמות, הם גם היו גיבורים וגם השפיעו לטובה את גורל המלחמה, והלוואי שלא נראה מלחמות כאלה גדולות עוד.
אברהם מיכאל גרינזייד: תודה.
ליה שמטוב: תודה לחבר הכנסת אברהם מיכאלי.
ליה שמטוב: ונכון אמרת – מי ששוכח את העבר, אין לו עתיד.
גדעון סער: אני מתנצל שאני יוצא, אך נשאר כאן מפמ"ר היסטוריה.
ליה שמטוב: אני נותנת את זכות הדיבור למי שביקש היום את הישיבה ויזם אותה, למר אברהם גרינזייד, יושב ראש ברית ותיקי מלחמת העולם השנייה.
אברהם מיכאל גרינזייד: תודה שבאת.
אברהם מיכאל גרינזייד: אתה הראשון משרי החינוך שפנינו אליהם, ובאת.
גדעון סער: הכבוד שלי לבוא להזמנה שלכם.
אברהם מיכאל גרינזייד: כבוד שרת הקליטה, הגברת סופה לנדבר, זה הכתובת שלנו, ולשמחתנו, בזמן האחרון יש מקום אחד שאליו אנו פונים – משרד הקליטה.
אברהם מיכאל גרינזייד: יושב האח הצעיר שלי, אריה קורת.
אברהם מיכאל גרינזייד: כבוד היושבת ראש, ליה שמטוב, חברי הכנסת, מר בוריס שפיגל וכל המשתתפים, בשבילנו זה כבר כבוד שאתם באתם לישיבה הזו.
אברהם מיכאל גרינזייד: אני מבקש סליחה – העברית שלי לא כל כך חזקה, אך אני אשתדל.
אברהם מיכאל גרינזייד: מי אנחנו – "ברית ותיקי מלחמת העולם השנייה שלחמו בנאצים" נוסד ב-1977.
אברהם מיכאל גרינזייד: נכון להיום בארגון 15 אלף חברים, מתוכם 5,411 לוחמים לשעבר, אשר השתתפו באופן פעיל בקרבות מלחמת העולם השנייה, יותר מ-1,000 איש אזרחים שגויסו לפי חוזים ולחמו בקרבות, יותר מ-3,000 אלמנות של ותיקי מלחמת העולם השנייה.
אברהם מיכאל גרינזייד: אצלנו 28 אחוז עכשיו בארגון – נשים; 68 אחוז מחברי הארגון - בעלי תואר אקדמאי; 413 מדענים.
אברהם מיכאל גרינזייד: הארגון פועל ב-82 סניפים ושלוחות.
אברהם מיכאל גרינזייד: יש לנו 13 מוזיאונים, ו-30 חדרי הנצחה.
אברהם מיכאל גרינזייד: זה האושר שלנו.
אברהם מיכאל גרינזייד: זו העבודה שלנו.
אברהם מיכאל גרינזייד: זה שאנו עשינו במשך 30 השנה האחרונות.
אברהם מיכאל גרינזייד: היה לנו הרבה מזל בחיים.
אברהם מיכאל גרינזייד: שמעתי את חבר הכנסת, והיינו שותפים פעילים בניצחון על החיה הפשיסטית.
אברהם מיכאל גרינזייד: היינו שותפים לשחרור אירופה מהכיבוש הנאצי.
אברהם מיכאל גרינזייד: היינו שותפים לעצירת השמדתו של העם היהודי ושחרור יהודי הגטאות.
אברהם מיכאל גרינזייד: אולי בגלל זה העניק לנו הקב"ה חיים ארוכים כאן על האדמה הקדושה.
אברהם מיכאל גרינזייד: באנו היום להיפגש אתכם כאן בכנסת, בלב לבה של מדינת היהודים, לא כדי לבקש פתרונות דיור לחיילים הוותיקים שמשלמים סכומים שאין ביכולתם לשלם את השכירות.
אברהם מיכאל גרינזייד: גם לא באנו לבקש מענקים או הטבות שיקלו עלינו את חיי הזקנה.
אברהם מיכאל גרינזייד: באנו כדי לבקש שתעזרו לנו להנציח את זכרם ומעשיהם של מיליון וחצי יהודים שלחמו נגד האויב הנאצי.
אברהם מיכאל גרינזייד: אנחנו רוצים להבטיח שהדורות הבאים של ילדי ישראל יידעו, ולא רק מסיפורים של סבא וסבתא, על גבורתם של יהודי אירופה שלחמו בצבאות בנות הברית.
אברהם מיכאל גרינזייד: אנו מבקשים מכם להוסיף לחוק שבכל 9 במאי, בכל שנה יצוין יום הניצחון על גרמניה הנאצית בכל מוסדות החינוך והרשויות בישראל.
אברהם מיכאל גרינזייד: אנו מבקשים מכם להעניק לנו סיוע כספי להקמת צוות חוקרים שיעזור לנו בהכנה ובהוצאה לאור של 10,000 עותקים של ספר "היהודים בחזית מלחמת העולם השנייה" בשפות עברית רוסית, כדי שספר זה יהיה לכל מוסדות החינוך ולכל יחידות צבא ההגנה לישראל.
אברהם מיכאל גרינזייד: ההיסטוריה של העם היהודי היא עשירה מבין כל עמי העולם, אך היא גם הקשה מכולם.
אברהם מיכאל גרינזייד: למרות הכול, זהו העבר שלנו, גבורתם של יהודים בעת מלחמת העולם השנייה, 200 אלף מהם נפלו בעת הלחימה, חייבת להיכתב ולהימצא בין דפי ההיסטוריה לצד אירועי גבורה אחרים של יהודים – החשמונאים, מגני המצדה, לוחמי גטו ורשה ואחרים.
אברהם מיכאל גרינזייד: זאת היסטוריה.
אברהם מיכאל גרינזייד: כיום אנו ממקדים את תשומת לבנו בלימוד שואת היהודים.
אברהם מיכאל גרינזייד: אני, שרוב משפחתי נרצחה על ידי הנאצים, ואשתי ניצולת גטו, אחרון שימעיט בחשיבות השואה, אך לצד השואה היתה גם גבורה.
אברהם מיכאל גרינזייד: לצד החושך היה גם אור, וחשוב וחיוני שכל ילד וכל נער בישראל יידע שמיליון וחצי יהודים לחמו ונפצעו ונהרגו ולא ויתרו עד אשר הושג הניצחון על אלה שרצו להשמיד אותנו.
אברהם מיכאל גרינזייד: בדרך לירושלים היום באוטובוס לידי ישב עורך דין צעיר, הוא סיים את האוניברסיטה, והוא שואל אותי: לאן אתה נוסע?
אברהם מיכאל גרינזייד: אמרתי לו.
אברהם מיכאל גרינזייד: והוא ושאל אותי: כמה?
אברהם מיכאל גרינזייד: מיליון וחצי יהודים?
אברהם מיכאל גרינזייד: כן.
אברהם מיכאל גרינזייד: אחר כך אני מדבר אתו על יום הניצחון.
אברהם מיכאל גרינזייד: איזה ניצחון?
אברהם מיכאל גרינזייד: מה ניצחון?
אברהם מיכאל גרינזייד: זה בחור שסיים את האוניברסיטה.
אברהם מיכאל גרינזייד: לאן אנחנו הולכים?
אברהם מיכאל גרינזייד: זה הריקוד האחרון שלנו.
אברהם מיכאל גרינזייד: אני מודה לכם שבאתם, אבל אני מבקש מכם שתחליטו.
מרינה סולודקין: ישר כוח.
ליה שמטוב: תודה רבה לאברהם גרינזייד.
ליה שמטוב: אני רוצה לתת את זכות הדיבור לאורח שלנו שהגיע ממוסקבה, למר בוריס שפיגל, בבקשה.
בוריס שפיגל: (מדבר בשפה הרוסית; באמצעות מתורגמן) חברים יקרים, אדבר, אבל העברית שלי אפילו פחות טובה מזו של מר גרינזייד.
סופה לנדבר: העברית שלו בסדר גמור, ואנו גאים באיך שהוא מדבר.
סופה לנדבר: לגילו זה ממש יפה מאוד.
בוריס שפיגל: לכבודי להיות כאן אתכם היום.
בוריס שפיגל: תודה רבה לכם על הזמנתכם.
בוריס שפיגל: לפני כמספר דקות הסתיימה ישיבתנו עם יושב ראש הכנסת, ודנו אתו בדיוק בנושא בו עוסקת ועדתכם.
בוריס שפיגל: הנושא הזה, שאתם דנים בו, חשוב לא רק עבור הנוכחים כאן; הוא חשוב עבור כל יהודי ברחבי העולם בשנת 65 לניצחון על הנאצים.
בוריס שפיגל: בביקור האחרון שקיימה קבוצת חברי כנסת בראשות זאב אלקין ורוברט אילטוב ברוסיה, אני מצד הפרלמנט הרוסי הייתי הצד המקבל, קיימנו דיונים וקבענו סדר פעולות לעתיד, שעליו אני בקצרה רוצה לומר לכם כמה דברים.
בוריס שפיגל: אנו הוצאנו ספר שמספר על גיבורים בעת מלחמת העולם השנייה, ואני אעביר את אחד העותקים לכנסת.
בוריס שפיגל: אנו חילקנו חלק מהספר, הראינו לחברינו.
בוריס שפיגל: בספר מצוינים כאמור גיבורים שקיבלו את העיטור הגבוה ביותר של גיבור ברית המועצות במלחמת העולם השנייה, ואני גאה לומר לכם שיהודים באופן יחסי הם הלאום השני בקרב כל הלאומים בברית המועצות, שזכה בשיעור גבוה מאוד בעיטור הזה, עיטור של גיבורים.
בוריס שפיגל: הגשתי הצעת חוק על כך שבבתי ספר תיכוניים בפדרציה הרוסית צריכים ללמוד את שיעורי השואה – כל בתי הספר.
בוריס שפיגל: אני מקווה שהצעת החוק שהגשתי תעבור, היא נבחנת באופן חיובי על ידי משרד החינוך הרוסי, ואנחנו רוצים שבכל מוסדות החינוך, הביניים והגבוה, יילמדו השיעורים המיוחדים באופן פקולטטיבי.
בוריס שפיגל: בנוסף, אנו יוצאים ביוזמה, ואולי אפשר לעשות זאת יחד עם ועדתכם, יוזמה של יצירת קונצנזוס היסטורי בעניין תולדות המאה ה-20, כולל האירועים שאנו מדברים עליהם.
בוריס שפיגל: אנו צריכים להרכין את ראשנו בפני הווטרנים, להביע את כבודנו כלפיהם ולעשות כל מה שתלוי בנו בפרלמנט הזה או בפרלמנטים אחרים כדי שהם יוכלו לחיות בכבוד, לעבוד ולהיות אתנו, כמה שנשארו.
בוריס שפיגל: אני מודה מאוד לכבוד שרת הקליטה שנוכחת כאן, שהיא פועלת ללא לאות לקדם את נושא הפנסיות של העולים שעלו לישראל לפני 1992, ואנחנו כבר הגענו לאיזושהי התקדמות בעניין.
בוריס שפיגל: אנו נשתדל להכניס את זה להצעת החוק, ומקווה שכבר בשנה הבאה הקטגוריה הראשונה שתקבל מתוך המגזר הזה שהגיע לפני 92', תתחיל לקבל פנסיות אולי משנה הבאה, יהיו אלה, כמובן, הווטרנים.
בוריס שפיגל: לצד הדברים הטובים שאמרנו, אני רוצה לציין גם דבר שמעיב על הנושא.
בוריס שפיגל: במדינות שונות מתרחש תהליך מדאיג של האדרת משתפי פעולה עם הנאצים, שבמידה רבה גם רצחו יהודים.
בוריס שפיגל: בזכרנו, לרבות ביום הכיפורים, את כל מתינו, ובתוכם גם את ששת מיליון הנרצחים בזמן השואה, אנו כיהודים אסור לנו לתת יד למצב של הפיכתם של הרוצחים לגיבורים לאומיים.
בוריס שפיגל: בעת הפגישה שלי עם ראש ממשלת ישראל, מר נתניהו, אמרנו שאנו, הקונגרס העולמי של היהודים דוברי רוסית, יציע ויפתח תוכנית פעולה לקראת 65 שנה לניצחון על הנאצים, וזו תהיה תוכנית בין לאומית.
בוריס שפיגל: האירוע הראשון הבולט הוא האירוע בקייב, שרובכם קיבלו כאן הזמנה, אך יהיו עוד אירועים, ולאירועים תהיה חסות לא רק ישראלית – גם, כמובן, של הרוסים.
בוריס שפיגל: גם תיאמתי את השיחות עם נשיא בלרוס לוקשנקו בעניין.
בוריס שפיגל: אני רוצה להגיד בקצרה מדוע בחרנו לעשות את האירוע באוקראינה דווקא.
בוריס שפיגל: יש בידי פנייה מטעם חבר פרלמנט אוקראיני, אלכסנדר פלדמן, שהוא גם יושב ראש הוועד ה-?? אוקראיני, והוא ביקש מאתנו במכתב אישי, שאנו נקיים את האירוע הזה באוקראינה, וזאת הסיבה היחידה שאנו עושים את זה באוקראינה, זאת גם על מנת לתמוך בו במלחמתו למטרותיו כיהודי אוקראיני במדינתו.
בוריס שפיגל: לסיכום אני רוצה להודות לכולכם, להזמין אתכם לכנס בקייב.
בוריס שפיגל: ישתתפו בו נציגים של 16 מדינות, 450 משתתפים, ואני מקווה שנמשיך יחד לפעול כדי שילדינו יזכרו את גיבורינו.
ליה שמטוב: תודה רבה למר שפיגל.
ליה שמטוב: אני רוצה לתת את זכות הדיבור למדען הראשי של משרד הקליטה, לד"ר זאב חנין, בבקשה.
זאב חנין: תודה.
זאב חנין: קודם כל, מאוד שמחתי לקבל את ההזמנה להשתתף בישיבה הזאת.
זאב חנין: ראשית, כמובן, קטונתי בנוכחות של המומחים הגדולים בתחום, פרופ' אלטשולר, שהוא סנדק התחום של תולדות מלחמת העולם השנייה וההשתתפות היהודית באירועים האלה, ד"ר ליליה בלנקי ומישה שאולי, שהוא אחד המומחים הראשונים בארץ, שמתעסק בהיסטוריה אלטרנטיבית של מלחמת העולם השנייה, ויש לו הרבה מה לתרום בתחום הזה.
זאב חנין: בכל זאת רציתי לציין כמה דברים.
זאב חנין: דבר אחד, לא מזמן סיימנו את המחקר בהזמנה של ועידת התביעות בנושא של הזיכרון ההיסטורי של הנוער היהודי בישראל ובתפוצות כלפי אירועים של מלחמת העולם השנייה והשואה.
זאב חנין: מסתבר שרק בין 15 ל-20 אחוזים של הנוער היהודי בחו"ל קיבל את המידע על מלחמת העולם השנייה כחלק של המורשת המשפחתית.
זאב חנין: רוב רובו מקבל את המידע הזה במסגרת בתי ספר, החינוך הפורמלי ובלתי פורמלי, וכל מה שמדובר כאן על התרומה של מערכת החינוך היהודית בישראל ובתפוצות – מה חשוב יותר מזה?
זאב חנין: שנית, לדעתי, חשוב מאוד לתת לנוער הישראלי ונוער היהודי בתפוצות את ההבנה של מה שנקרא רצף של מלחמות ישראל כרצף ההיסטורי, כחלק של הזיכרון הקולקטיבי שלנו.
זאב חנין: אני יודע, אם יסכים אתי פרופ' אלטשולר, אך הייתי מחלק את הסיפור הזה לשלוש התקופות, שלושת הפרקים.
זאב חנין: יש לנו הגישה הציונית הקלאסית לנושא, שיש לנו מלחמות ישראל מיהושע בן-נון עד מרד בר כוכבא, אחר כך יש לנו חור ענק, ומתחילים ממלחמת העצמאות.
זאב חנין: לצערנו, בתקופות יותר מאוחרות היה לנו גם, קיימת עדיין, גישה פוסט-ציונית, שמתייחסת לכל הסיפור הזה כחלק מההיסטוריות הלאומיות של עמים, לא העם היהודי, ולאו דווקא של העם היהודי, ובהחלט כסיפור האישי, הפרטני, של אנשים אלה ואחרים, ויש לא להתייחס לזה כמשהו חשוב ביותר או יוצא מן הכלל.
זאב חנין: נראה לי שהגיע הזמן לגישה ניאו-ציונית, ציונית החדשה, שיש לחבר - מלחמות ישראל בארץ וגם בחו"ל כמשהו אחד, כמשהו משותף, כחוויה היסטורית שחווינו יחד, ונראה לי שכל מה שמדובר במהלך הישיבה הזאת, גם הנכונות של שרת הקליטה, סופה לנדבר, שר החינוך, הוועדה הזו, לתמוך בזה - זה הדבר החשוב ביותר.
זאב חנין: יש לזה, כמובן, רקע מחקרי, וזה, כמובן, עלינו.
ליה שמטוב: אני רוצה לתת את זכות הדיבור לדוד זלבנסקי.
ליה שמטוב: הוא ידבר ברוסית, ואבקש מדינה שתתרגם.
דוד זלבנסקי: (מדבר בשפה הרוסית; באמצעות מתורגמנית) אני עובד בתחום מעשי במוזיאון, שבו מקבלים את האורחים, בעיר חדרה.
מרינה סולודקין: אתה גם הקמת את המוזיאון הזה.
מרינה סולודקין: את זה לא כולם יודעים כאן.
דוד זלבנסקי: אנו, צוות העובדים במוזיאון, אנו 25 איש, חווינו על בשרנו את היחס של מערכת החינוך ושל הממסד לבעיה שעליה אנו מדברים היום.
דוד זלבנסקי: בשנה הבאה אנו חוגגים 15 שנים להקמת המוזיאון.
דוד זלבנסקי: בתקופה הזו אנו שבע פעמים עברנו ממקום למקום.
דוד זלבנסקי: שבע פעמים הרסנו והקמנו את המוזיאון מחדש.
דוד זלבנסקי: אנו עצמנו אספנו את המיצגים למוזיאון, ואותם הרסנו ושוב אספנו, שבע פעמים.
דוד זלבנסקי: כל זה לא מקרי.
דוד זלבנסקי: אנו בכוחות המצומצמים של 25 איש, לא היה באפשרותנו לפתוח את דלתות המוזיאון לא לתלמידים ולא לחיילי צה"ל.
דוד זלבנסקי: אני רואה שיש פה כ-25 איש.
דוד זלבנסקי: אולי בכוחות אלה סוף-סוף נצליח לפתוח את דלתות המוזיאונים של וטרנים לתלמידי בתי ספר בישראל.
דוד זלבנסקי: ולהפך, לפתוח דלתות בתי הספר לווטרנים.
דוד זלבנסקי: בישראל קיימים 25 מוזיאונים שנוסדו על ידי הווטרנים עצמם.
דוד זלבנסקי: הם לא יוכלו להמתין עד שיוקם המוזיאון בלטרון.
דוד זלבנסקי: הזמן אזל והזיכרון התפוגג.
דוד זלבנסקי: בכל יום אנו שומעים בכלי התקשורת עד כמה המצב נהיה יותר ויותר עגום בקרב הצעירים שלנו.
דוד זלבנסקי: כל המוזיאונים שאנו מקימים בארץ, זה סוג של דיאלוג בין סב לנכדו.
דוד זלבנסקי: אנו לא מצליחים לגרום להם להיפגש.
דוד זלבנסקי: הייתי מאוד רוצה שעכשיו תיכנס לפה דמותו של יורי שטרן, אם זה, כמובן, אפשרי.
דוד זלבנסקי: הוא כאב את הבעיה הזו בצורה מאוד חריפה.
דוד זלבנסקי: הוא יזם שלוש ועדות של הוועדה לקליטת העלייה בכנסת לנושא הזה.
דוד זלבנסקי: שלוש פעמים נכחתי בזה ונאמתי שם.
דוד זלבנסקי: הישיבה השלישית של הוועדה התקיימה בחדרה, בתוך מוזיאון.
דוד זלבנסקי: היינו לקראת פתרון לבעיה, ואז היו הבחירות לכנסת, יורי שטרן ז"ל נפטר.
דוד זלבנסקי: נותרו המוזיאונים, ובכל חודש אנו שומעים על כך שעוד מישהו הלך ועוד מישהו הלך ועוד מישהו הלך.
דוד זלבנסקי: צריך מאוד לא לאהוב את ילדיך ולא לאהוב את הדור החדש כדי להתייחס אליו בצורה כזו.
דוד זלבנסקי: ההתרשמות שלי, שהמוזיאונים האלה הם בגדר אסורים, שאולי יש שם איזושהי תעמולה עוינת.
דוד זלבנסקי: יש כאן עיתונים, שאנו מוציאים לאור, הווטרנים.
דוד זלבנסקי: אלה העיתונים.
דוד זלבנסקי: אחד מהם נקרא קול של וטרנים בנגב, ואחד מהם הוא קול הווטרנים בצפון.
דוד זלבנסקי: לארגון נכי מלחמה יש עוד עיתון.
דוד זלבנסקי: הווטרנים רוצים להשמיע את קולם, אך הם מדברים עם עצמם פה.
דוד זלבנסקי: שר החינוך אמר לנו שהוא יתחיל בשינוי התוכנית, כך שיוכלל שם הנושא של מלחמת העולם השנייה.
דוד זלבנסקי: זו שמחה גדולה.
דוד זלבנסקי: אני מחזיק פה קטעים מספר לימוד לכיתה י"ב בהיסטוריה.
דוד זלבנסקי: מלחמת העולם השנייה – כתוב פה פי חמישה פחות ממה שכתוב על השואה.
דוד זלבנסקי: כתוב פה על אלה הכריעו את הניצחון וכאלה שבסופו של דבר גרמו להיטלר להיכנע.
דוד זלבנסקי: זה הקרב הזה.
דוד זלבנסקי: הקרב השלישי זה קרב סטלינגרד, את זה אני מקריא לכם מספר לימוד של כיתה י"ב.
דוד זלבנסקי: כשאומרים חצי אמת, זה שקר.
דוד זלבנסקי: זה חצי אמת.
דוד זלבנסקי: אנו רוצים שילדינו יידעו את כל האמת.
דוד זלבנסקי: אני רוצה להראות לכם: המוזיאונים שלנו אומרים את כל האמת.
דוד זלבנסקי: תסתכלו לפה.
דוד זלבנסקי: אלה עיטורים שניתנו ליהודים, מיכאל קרידשמן, הוא היה המפקד של חטיבה מס' 6.
דוד זלבנסקי: אלה העיטורים החשובים ביותר של ברית המועצות; כל העיטורים מדרגה ראשונה ניתנו ליהודי אחד.
דוד זלבנסקי: אלה המיצגים שנמצאים, שאנו עשינו, הווטרנים.
דוד זלבנסקי: זאת התערוכה שיש לנו.
דוד זלבנסקי: זהו כאן וטרן רגיל, יהודי רגיל לגמרי.
דוד זלבנסקי: הוא קיבל עיטור.
דוד זלבנסקי: שימו לב שהוא צולם על רקע כל הדגלים.
דוד זלבנסקי: גם לגרנזייד יש עיטור כזה.
דוד זלבנסקי: הוא היה חייל אמיץ.
דוד זלבנסקי: אנו בצורה כזו מציגים את הווטרנים כבעלי חשיבות היסטורית, כאישיות היסטורית שבסופו של דבר גרמה להיטלר להיכנע.
דוד זלבנסקי: אי אפשר להסביר את זה במילים, אבל אפשר להציג את זה במוזיאון.
דוד זלבנסקי: אני כבר מסיים.
דוד זלבנסקי: היתה לנו קבוצה של רבנים במוזיאון.
דוד זלבנסקי: נבהלנו, כי אנחנו יודעים שזה קצת חריג לרבנים לבקר במוזיאון.
דוד זלבנסקי: תפילה היא יותר חזקה מתותחים.
דוד זלבנסקי: הם באו למוזיאון, הרב הראשי של העיר, דוד ורנר.
דוד זלבנסקי: עכשיו אני מבין שמה שייתן לנו את הניצחון זה האמונה והמסורת הצבאית.
דוד זלבנסקי: אני רוצה להראות לכם - זהו סידור של רב, מעיירה קטנה, הוא רב גיבור, ואחרי זה נהיה עוזר של הרבי מילובביץ'.
דוד זלבנסקי: הוא הציל גטו שלם.
דוד זלבנסקי: זהו סידור שהיה אתו בגטו.
דוד זלבנסקי: הוא הציל מאות אנשים שכבר הובהלו להרג – הוא הציל אותם.
דוד זלבנסקי: אני חוזר על מה שנאמר על ידי הרב: מה שיציל אותנו זאת האמונה והמסורת הצבאית.
דוד זלבנסקי: אני רוצה לבקש מהוועדה, שתוכנית הלימודים בבתי הספר, שיוכנס בה מסר נכון לגבי מלחמת העולם השנייה.
דוד זלבנסקי: אני מניח שמהיום הוועדה לא יכולה לישון בשקט, כי הראיתי לכם מה בעצם כתוב בספרי הלימוד שלנו.
דוד זלבנסקי: אנו רואים פה, יש פה ווטרנים, אפשר להפגיש ביניהם, ולפתור את הבעיה.
דוד זלבנסקי: ברגע שהווטרנים ייעלמו, אז יתחילו המיתוסים והמיתולוגיות למיניהם; כבר לא נוכל לדעת את האמת.
דוד זלבנסקי: אנו מבקשים מהוועדה, כדי שתעזרו לנו דרך משרד החינוך, כדי שהווטרנים שלנו, שבתי ספר יזמינו אותם להגיע - שלושים שנה אנחנו דופקים על דלתות של בתי ספר.
דוד זלבנסקי: זוהי המדינה היחידה בעולם שמתייחסים בצורה כזו לווטרנים.
דוד זלבנסקי: יש כאלה שחושבים שאולי הכאב הגדול של הווטרנים זה הכסף והמצעד בירושלים.
דוד זלבנסקי: אתם יודעים בעצמכם שמצעדים למיניהם, מגוונים מאוד, מתקיימים - - לכן אין בזה שום דבר גדול וחשוב.
דוד זלבנסקי: הכאב האמיתי של הווטרנים, שאין באפשרותם לספר לנכדיהם, לחיילים של היום, איך צריך בעצם להילחם, איך צריך ללכת עד הסוף.
דוד זלבנסקי: שואלים אותי במוזיאון: הרי אצלנו במדינה המלחמות הן קצרות, איך נלחמתם?
דוד זלבנסקי: איפה חייתם?
דוד זלבנסקי: מה אכלתם?
דוד זלבנסקי: מה עשיתם?
דוד זלבנסקי: צריך סוף-סוף להפגיש את הווטרנים.
דוד זלבנסקי: נחוץ שהסטודנטים יעשו מחקרים, יעשו עבודות מחקריות ודוקטורטים למיניהם.
דוד זלבנסקי: הסטודנטים להיסטוריה יכולים לבקר במוזיאונים.
דוד זלבנסקי: תודה רבה.
אברהם מיכאל גרינזייד: אני רוצה לומר, שמשרד הקליטה בשנים האחרונות בגדול עוזר לעבודת המוזיאונים.
ליה שמטוב: גם משרד החינוך יעזור, ואנו נפנה למשרד החינוך.
ליה שמטוב: שמענו את שר החינוך.
ליה שמטוב: זה לא קורה בכל הערים.
ליה שמטוב: יש ערים שתלמידים מבקרים במוזיאונים, ווטרנים מבקרים בבתי ספר.
ליה שמטוב: אנו נפנה למשרד החינוך כדי שיעודדו את הביקורים במוזיאונים ואת הווטרנים, שיבואו לבתי ספר.
ליה שמטוב: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.
זאב חנין: תודה רבה, גברתי יושבת הראש, אני קודם כל רוצה לברך אותך על קיום הדיון הזה, שהוא מאוד חשוב.
זאב חנין: אני הגעתי לכאן למרות שאני לא חבר בוועדה, ואני בעצם באמצע דיון אחר, שמייד אחזור אליו, כדי לומר שני דברים; דבר ראשון, להביע הערכה לווטרנים שנמצאים פה על גבורתם והשתתפותם באותה הכרעה היסטורית, שהיא באמת ההכרעה החשובה ביותר בהיסטוריה של האנושות ושל העם היהודי, של הבסת המפלצת הנאצית.
זאב חנין: התפקיד שלכם, הגבורה שלכם שיחקה תפקיד חשוב ומרכזי במהלך ההיסטורי החשוב הזה.
זאב חנין: והדבר השני זה לומר לכם בצער, ואני שמח שנמצאים אתנו נציגים גם של משרד החינוך, ואשמח שיגיבו למה שאני אומר, שהפרק הזה בהיסטוריה הוא חור שחור בספרי הלימוד שלנו בארץ.
זאב חנין: הגבורה היהודית בצבא האדום ובכלל במלחמת העולם השנייה היא דבר שנמצא בשולי השוליים של לימודי ההיסטוריה.
זאב חנין: אנחנו לא מכירים, לא מלמדים, לא לומדים את הגבורה הזו.
זאב חנין: אני חושב שזה נושא שהוועדה חייבת להחליט בו החלטה מאוד ברורה של פנייה למשרד החינוך, ולקיים גם דיוני מעקב כדי לוודא שהדבר הזה משתנה, ספרי הלימוד ותוכניות הלימוד משתנות, והפרק של הגבורה היהודית העצומה בשורות הצבא האדום, בהבסת הנאצים, תופס את המקום המגיע לו במערכת החינוך שלנו.
זאב חנין: תודה רבה.
ליה שמטוב: בבקשה, מר מיכאל ירון.
מיכאל ירון: אני חושב שהשר הכריז בצורה ברורה.
מיכאל ירון: חבל שחבר הכנסת דב חנין לא שמע קודם.
מיכאל ירון: זה נכנס לתוכנית, בא לידי ביטוי בספרים שיצאו השנה, כך שכדאי לבדוק את זה.
מיכאל ירון: אני מקווה שיהיה יותר דיון, אבל כדאי לראות גם את השינוי שחל בעמדת המשרד.
זאב חנין: אשמח לקבל פרטים על זה.
ליה שמטוב: ומה על הדברים שהאדון דיבר?
מיכאל ירון: אני שואל לא בתוקף תפקידי – למה צריכים כל כך הרבה מוזיאונים?
מיכאל ירון: ברגע שיש מוזיאונים קטנים – זו עמדתי האישית, לא בשם המשרד – למה לא לעשות הכול במאמץ אחד או שניים?
מיכאל ירון: אפילו אחד בארץ.
מיכאל ירון: כמו שבנושא השואה יש יד ושם.
מיכאל ירון: זה מקום אחד, אז יודעים להגיע.
מיכאל ירון: שיהיה מקום אחד מרכזי.
מיכאל ירון: זו עמדה אישית.
מיכאל ירון: לא דיברתי בשם המשרד.
מיכאל ירון: נדמה לי שזה היה עוזר גם לווטרנים.
צביקה קן-תור: אני רוצה לומר מילה אחת לטובת מדינת ישראל.
צביקה קן-תור: לקח הרבה מאוד שנים – הדור שלנו, שנולד פה בארץ, הוא גדל על יום שקראו לו "יום השואה והגבורה".
צביקה קן-תור: אנו, כשעוד למדנו מה זה מעבר לשואה, הגבורה אצלנו התמקדה, לפחות בבית הספר, בארבעה נושאים, אם אתם זוכרים; קראו לזה מרד גטו ורשה, לוחמי הגטאות, פרטיזנים, חנה סנש והצנחנים והבריגדה היהודים.
צביקה קן-תור: פחות או יותר, אלה היו המוטיבים של הגבורה.
צביקה קן-תור: במשך השנים, כשאתה היום מדבר עם מורות או סמינרים למורים, אצלם היום הגבורה זה שמירה על צלם אנוש.
צביקה קן-תור: אין כבר המושג הזה של לשכב על הגדר.
צביקה קן-תור: הגיבור קיבל תדמית אחרת לגמרי.
צביקה קן-תור: הטיפול בנושא הזה של הגבורה היהודית במלחמת העולם השנייה, לדעתי, קיבל תפנית עם העלייה של שנות ה-90.
צביקה קן-תור: עד אז די הדחקנו את הנושא הזה.
צביקה קן-תור: העלייה של שנות ה-90 הביאה לנו, הישראלים, חג חדש שלא שמענו עליו, שקוראים לו "יום הניצחון".
צביקה קן-תור: לא ידענו מה זה.
צביקה קן-תור: כשהתחלנו ללמוד את הנושא, ויסלחו לי פה רעיי, יושבי ראש ארגוני הווטרנים, זה לא היה בזמנכם, בשנת 2001 נכנס אליי יהודי יקר למשרד, שהיו לו הרבה מאוד זכויות, ארקדי תימור ז"ל, שבאופן אובססיבי כתב על גבורת היהודים במלחמת העולם השנייה.
צביקה קן-תור: ואז הוא מספר לי סיפור על יהודי שהיה מפקד חטיבת הטנקים הראשונה שמגיעה לרייכסטאג בברלין.
צביקה קן-תור: ואני שומע את הדבר הזה, והוא אומר לי – והוא יהודי, חי בארץ, גר באשדוד.
צביקה קן-תור: אמרתי: בואו נביא אותו לטקס בלטרון, שהישראלים שלנו לא רק יצחקו על המדליות, אלא יראו שהחבר'ה האלה באמת עשו משהו.
צביקה קן-תור: יצרנו קשר עם היהודי, הוא הסכים לבוא.
צביקה קן-תור: פנינו לארגוני הווטרנים, להביא את הווטרנים.
צביקה קן-תור: שאל יו"ר ארגון וטרנים א', בלי לפגוע: מי מדליק את המשואה?
צביקה קן-תור: אמרנו לו: יבסיי וינרוב, מפקד החטיבה הראשונה שמגיעה לרייכסטאג בברלין, כלומר מי שעושה את הקנאק האחרון לנאצים – יהודי, ולא סתם; קיז'וקוב שואל את אחיו, את מטביי, מי היהודי – תן לי מח"ט יהודי, והוא מצביע על אחיו ועושה את זה.
צביקה קן-תור: הגענו ליו"ר ארגון וטרנים אחר, אמרנו: תביאו את הווטרנים, שנחגוג יחד אתכם את זה.
צביקה קן-תור: אף וטרן למעט אותו יהודי, יבסיי וינרוב, שהגיע על כיסא גלגלים, בשנת 2001, לא הגיע לטקס.
צביקה קן-תור: ב-2002 החלטנו שאנו מקימים בסיוע ממשלת ישראל את מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, שיהיה משהו לאומי – לא מוזיאונים קטנים, אלא אחרי המשוגעים לדבר.
צביקה קן-תור: ואם אתם שואלים אותי, שם הקוד שלנו זה אופן מסירת הנושא לדור הבא.
צביקה קן-תור: אם נדע להעביר את החומר הזה כמו שצריך, גם בני העשרה יתעניינו בנושא הזה.
צביקה קן-תור: אם נציג להם את זה כמו שמציגים את זה היום בצורה יבשה, אף אחד לא יתעניין בזה.
צביקה קן-תור: יותר מזה, הנושא הזה לא קיים במוסדות האקדמיים.
צביקה קן-תור: יש פה מומחה אחד ומומחה שני ומומחה שלישי, אך אפשר לספור אתכם על כף יד אחת.
צביקה קן-תור: מדי שנה אנו עושים יום עיון לנושא של הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה.
צביקה קן-תור: אין מומחים בארץ בנושא הזה.
צביקה קן-תור: הולך לקום עכשיו יום עיון על השפעת מלחמת העולם השנייה על צה"ל.
צביקה קן-תור: אנו מחפשים מומחים לנושא.
צביקה קן-תור: אין.
צביקה קן-תור: אז X מדבר על זה, ו-Y מדבר על זה.
צביקה קן-תור: טולקה אמרנו?
צביקה קן-תור: אז גם טולקה.
צביקה קן-תור: אז שוב חוזרים לאותה חבורה.
צביקה קן-תור: מלחמת העולם השנייה השפיעה המון על צה"ל, והנושא הזה לא בא לידי ביטוי.
צביקה קן-תור: אתם יודעים מי היה מפקד ההנדסה שפרץ את המכשולים של רומר?
צביקה קן-תור: יהודי ארץ ישראלי – פרד קיש.
צביקה קן-תור: מה היהודי הזה עשה?
צביקה קן-תור: לא מדברים.
צביקה קן-תור: ואני אומר את זה, כי מבחינתי, להקים מוזיאון של הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה זה לא מ-1941 עד 1945, אלא מ-1 בספטמבר 1939 ועד 2 בספטמבר 1945.