GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יוחנן בן יעקב: אני לא יודע מה זאת ציונות יותר מזה.
יוחנן בן יעקב: אני באמת לא יודע אם יש יותר מזה.
יוחנן בן יעקב: בית ספר במוסקבה עשה פה בר-מצווה.
יוחנן בן יעקב: הגיעו איזה 250-300 בוגרים שלו, חלקם חיילים.
יוחנן בן יעקב: בזמנו אספתי – בשלב מסוים הפסקתי לאסוף – רשימה של הנופלים מקרב הבוגרים של בתי הספר האלה באירועי טרור פה בארץ ובאירועים ביטחוניים.
יוחנן בן יעקב: לפי מיטב ידיעתי יש שר בממשלה היום ויש פקיד בכיר מאד במשרד ראש הממשלה, שהם בוגרי מערכת החינוך הזאת, ועוד ועוד.
יוחנן בן יעקב: אנחנו לפני שנתיים הסתובבנו בקישינב - - -
זאב אלקין: שר בממשלה?
יוחנן בן יעקב: סטס.
יוחנן בן יעקב: הוא בוגר בית הספר היהודי בחרקוב.
יחיאל אקשטיין: זה סוגר עכשיו.
יחיאל אקשטיין: הוא אמר לי שהם סוגרים.
ליה שמטוב: מה פתאום?
ליה שמטוב: לא,לא.
ליה שמטוב: הוא ממוסקבה.
יוחנן בן יעקב: הוא היה – כך מסרו לי, שהוא למד שם בבית ספר.
זאב אלקין: הוא גם עולה ותיק.
יוחנן בן יעקב: אז יכול להיות שאני טועה לגבי שר בממשלה, אבל לגבי השאר אני בטוח.
יוחנן בן יעקב: לגבי אחד מעובדי מזכירות הממשלה אני בטוח.
אלי זרחין: אבל יהיו עוד שרים.
יוחנן בן יעקב: אני בטוח.
זאב אלקין: אולי.
יחיאל אקשטיין: בית הספר הזה עומד להיסגר עכשיו, בחרקוב.
יחיאל אקשטיין: הייתי שם.
יחיאל אקשטיין: בגלל 300,000$ שאין להם, זה עומד להיסגר.
יחיאל אקשטיין: ולא יהיה בית ספר ציוני שם, בחרקוב.
ליה שמטוב: ו- 300,000$ - מי צריך לממן?
יחיאל אקשטיין: זה התקציב שלהם.
יוחנן בן יעקב: מי צריך?
יוחנן בן יעקב: שאלה טובה.
יוחנן בן יעקב: מי שמימן את זה היו ה- OU - -
יחיאל אקשטיין: הם יבואו אלינו.
יוחנן בן יעקב: יחד אתנו.
יוחנן בן יעקב: יחד עם החלק שלנו, של מדינת ישראל, שהיה נכבד מאד.
יוחנן בן יעקב: רבותיי, לפני שנתיים וחצי הייתי בקישינב, בסיור.
יוחנן בן יעקב: ואני כדרכי הולך עם כיפה, גם כי אני לא רוצה להוריד אותה, וגם אני הולך לחפש אתרים יהודיים שקשורים להיסטוריה היהודית הרחוקה, והלכנו בעקבות הפוגרום בקישנייב.
יוחנן בן יעקב: עמדנו באמצע הרחוב, יש שם איזו פינה, עמדנו שלושה-ארבעה יהודים ישראליים, וניגשת אלינו בחורה מקומית, אישה שלא שייכת לשום דבר.
יוחנן בן יעקב: היא ראתה את הכיפה שלי, שואלת אותי: מה אתם עושים פה?
יוחנן בן יעקב: זה שלנו – היא אומרת ברוסית.
יוחנן בן יעקב: זה שלנו – אמרתי לה: כן, זה שלנו.
יוחנן בן יעקב: אני אומר לה: מאיפה את יודעת?
יוחנן בן יעקב: – כן.
יוחנן בן יעקב: למדתי פה, בבית הספר היהודי בקישינב, וזה שלנו.
יוחנן בן יעקב: כשאישה כזאת עומדת על יד המצבה, אנדרטה, לפוגרום מ-1903 ואומרת: זה שלנו, אז אני לא צריך יותר בשאלה מה זה חינוך יהודי ומה זה קשר לעם ולשורשים.
יוחנן בן יעקב: כל מה שהעולם הקומוניסטי ניסה לגדוע, הולך ומתחזק שם.
יוחנן בן יעקב: אפשר להראות תמונות כאלה – שלחתי לשר נהרי לפני שבוע צילומים מיום ירושלים ויום העצמאות בבתי ספר, שנחשבים פה, רחמנא לצלן לחרדים.
יוחנן בן יעקב: הלוואי בארץ, בתי הספר כולם, היו מנהלים יום העצמאות ויום ירושלים כאלה.
יוחנן בן יעקב: תאמינו לי, הייתי מרוצה מאד.
יוחנן בן יעקב: ואני מכיר את מערכת החינוך הישראלית, אני בוגר שלה הרבה מאד שנים.
יוחנן בן יעקב: לומר שהגענו לטופ – לא הגענו לטופ.
יוחנן בן יעקב: תמיד אפשר להשתפר, תמיד אפשר לעשות עוד, תמיד יש בית ספר שאתה רוצה עוד יותר, תמיד יש מקומות שיש לך קשיים.
יוחנן בן יעקב: אבל בסך הכל, אני חושב שההישגים יחסית למשאבים, יחסית לתנאים מסביב, למגבלות של השלטונות, למוטיבציה של ההורים ולמכלול הזה כולו – בעיני ההישגים הם הרבה יותר ממה שאפשר היה לצפות, בשלב שבו אני – ואני מרשה לעצמי לומר – הקמתי את התוכנית הזאת.
יוחנן בן יעקב: ב-1990.
יוחנן בן יעקב: כשהקמנו את התוכנית הזאת הציפיות היו יותר נמוכות.
יוחנן בן יעקב: בהחלט יותר נמוכות מאשר התמונה של היום.
ליה שמטוב: אז למה לא שכנעת את השרה יולי תמיר?
ליה שמטוב: ודרך אגב, היא חברה בוועדת הקליטה.
אברהם מיכאלי: היא חברה על הנייר.
יוחנן בן יעקב: אני עובד מדינה, אז תרשי לי.
אברהם מיכאלי: חבל שהיא לא נמצאת בדיון הזה, זה היה טוב.
משולם נהרי: הוא משכנע אחרים שישכנעו אותה.
יוחנן בן יעקב: רבותיי, תוכניות לימוד בנעל"ה.
יוחנן בן יעקב: כשחפציב"ה התחיל, באותם ימים שהמצאתי את חפציב"ה, המצאתי גם את נעל"ה.
יוחנן בן יעקב: אלה שתי תוכניות שקמו יחד באותם ימים.
יוחנן בן יעקב: אנחנו התחלנו מחובר, באופן מלא.
יוחנן בן יעקב: ועלו תלמידים רבים במסגרת בתי הספר בתוכנית נעל"ה.
יוחנן בן יעקב: לאט לאט נעל"ה בחר בבתי ספר מסוימים להתמקד יותר, בבתי ספר אחרים פחות.
יוחנן בן יעקב: בסך הכל עלו בארץ, במסגרת נעל"ה, כמות עצומה של תלמידים.
יוחנן בן יעקב: אני חושב שכל מי שתורם, וישעיהו, שעומד בראש התוכנית הזאת, עשה לעם ישראל מפעל עצום.
יוחנן בן יעקב: ועלו תלמידי בתי ספר לנעל"ה, לסל"ה, וכדומה.
יוחנן בן יעקב: לא נעשה עד היום מחקר רב שנתי, אני מודה שבחלקו אני אשם בזה.
יוחנן בן יעקב: היתה הצעה של 700,000$ כשיוסי שריד היה שר החינוך ויאיר צבן עמד בראש ועדה.
יוחנן בן יעקב: ישבנו עם טובי הסוציולוגים במוסקבה, ואני אמרתי להם: לקחת 700,000$, להוציא את זה מהחינוך היהודי ולהעביר את זה למחקר – אין לי לב.
יוחנן בן יעקב: תביאו ממקום אחר את ה-700,000$.
יוחנן בן יעקב: לא מתוך התרומה החינוכית הישירה לבתי הספר.
יוחנן בן יעקב: והתחושה היא תחושה שהזמן שלנו מוגבל מאד, שם.
יוחנן בן יעקב: איש מאתנו לא יודע לאן המדינות האלה הולכות ומה התהליכים הפוליטיים, וגם היום יש לא מעט קשיים שמערימים עלינו, שלפני חמש או שמונה שנים לא היו קיימים.
יוחנן בן יעקב: באשרות למורים, בתוכניות למורים, ביכולת עבודה במקומות מסוימים.
יוחנן בן יעקב: התחושה היא תחושה שאנחנו תמיד רצים אחרי עצמנו.
יוחנן בן יעקב: אז אם יימצא גורם חיצוני לא על חשבון תקציב התלמידים – והרב אקשטיין צודק במאה אחוז.
יוחנן בן יעקב: לקחת את הכסף הזה שמיועד לחינוך הילדים ולהעביר אותו למחקר – מה לעשות?
יוחנן בן יעקב: במגבלות שלנו, בעיני זה קשה.
יוחנן בן יעקב: לגבי שאלת אחוז העולים.
יוחנן בן יעקב: בכל השנים, אחוז העולים מבתי הספר היה גבוה מאחוז העולים מכלל החברה היהודית בברית המועצות לשעבר.
יוחנן בן יעקב: לאורך כל השנים - - -
זאב אלקין: נתיב פעם טען אחרת.
אלי זרחין: הנה, נתיב יושב כאן.
אריה גתר: אני אתייחס.
שלמה נאמן: - - - ילדי נעל"ה בתור עולים.
שלמה נאמן: - - -
יוחנן בן יעקב: נתיב טען אחרת מיום מסוים שבו היתה החלטה של שרת החינוך הקודמת לעבור לעבוד עם הסוכנות.
יוחנן בן יעקב: אז פתאום עלו טענות אחרות.
יוחנן בן יעקב: עד אז הטענות – את הנתונים עד לפני חמש שנים מנתיב, יש לי.
יוחנן בן יעקב: והנתונים היו ברורים: מכלל הציבור היהודי בברית המועצות, לפי איך שמחשבים אותו, אחוז העולים היה ארבעה או שישה אחוז.
יוחנן בן יעקב: תמיד בבתי הספר היה טיפה יותר.
יוחנן בן יעקב: עכשיו, צריך לזכור: ילד לא מחליט לעלות לארץ.
יוחנן בן יעקב: ילד, גם אם הוא מגיע לכיתה י"א, הכיתה האחרונה בברית המועצות, לא מחליט לעלות.
יוחנן בן יעקב: הוא יכול לעלות בנעל"ה בצורה כזאת או אחרת במאבק עם ההורים.
יוחנן בן יעקב: הילד יכול לעשות מאמץ לשכנע את ההורים לעלות לארץ.
יוחנן בן יעקב: לכן, המדידה של כמות העולים, סטטיסטית, היא מוגבלת מאד פה.
יוחנן בן יעקב: היא נותנת לנו שיקוף מאד חלקי של הנתונים.
יוחנן בן יעקב: לגבי עלויות, רבותיי.
יוחנן בן יעקב: אני אתייחס לעלויות של 2003, אני גם אסביר מדוע 2003.
יוחנן בן יעקב: כי עד 2003 משרד החינוך מימן את התוכנית הזאת באופן מלא, עם עמדה ברורה מאד של שרי החינוך שאנחנו רוצים את התוכנית הזאת, היא חשובה לנו, היא ערכית וכולי וכולי.
יוחנן בן יעקב: ב-2003 תקציב חפציב"ה היה 38.5, כמעט 40, מיליון שקל.
יוחנן בן יעקב: תקציב חפציב"ה הכולל היה כמעט 40 מיליון שקל, כ-10,000 תלמידים, זה 4000 שקל לתלמיד.
יוחנן בן יעקב: יחסית – תבדקו תלמיד ישראלי בארץ כמה שהוא עולה לנו – רק שעת הוראה זה 5000 שקל.
יוחנן בן יעקב: אגף תקציבים יושבים פה, מכירים את זה יותר טוב ממני.
יוחנן בן יעקב: תלמיד ישראלי – לא מדבר על תלמיד עולה ולא מדבר על תלמיד עולה יוצא אתיופיה, שמקבל שלוש שעות, אבל תלמיד ישראלי רגיל – הנכדות שלי, שנכנסות לכיתה אל"ף, עולות למדינה 4500 עד 6000 שקל, כל ילדה.
יוחנן בן יעקב: ילד בברית המועצות, נכון להיום, כולל עלות המורים, כולל עלות השיגור של המורים הישראליים וכדומה, עם הסיוע לבתי הספר, עולה מקסימום 4000 שקל.
יוחנן בן יעקב: אלו היו הנתונים ל-2003.
יוחנן בן יעקב: מאז 2003, צריך להגיד בצורה ברורה לגמרי: התקציב צנח, צנח, צנח – הוא ירד ב-75%.
יוחנן בן יעקב: כמעט 75%.
יוחנן בן יעקב: הוא צומצם במשרד החינוך, ואני חושב שהרב אקשטיין אמר פה נכון: הכניסה של הסוכנות והיציאה של הסוכנות נתנו איזה הכשר גם למשרד החינוך: אם הם לא חושבים שזה חשוב, גם אנחנו לא.
יוחנן בן יעקב: ננצל את ההזדמנות הזאת.
זאב אלקין: איך השתנו המספרים של מורים שליחים?
זאב אלקין: כמה היו ב-2003 וכמה יש היום?
יוחנן בן יעקב: ב-2003 עמדנו על 68.
יוחנן בן יעקב: השיא היה 100.
יוחנן בן יעקב: השיא.
זאב אלקין: כמה יש עכשיו?
יוחנן בן יעקב: את שנת תשס"ט השלמנו עם 60 מורים, אנחנו עומדים על 60 מורים כבר ארבע-חמש שנים.
זאב אלקין: זאת אומרת, שכשהתקציבים יורדים, מספרי השליחים לא משתנים.
יוחנן בן יעקב: דקה.
יוחנן בן יעקב: אני אומר: היינו ב-100 מורים, ההיקף של המורים ירד עד 60.
יוחנן בן יעקב: במסגרת ירידה עד 60, התייצבנו על 60 במשך ארבע שנים.
יוחנן בן יעקב: זה היה סיכום בתוך משרד החינוך, היתה על זה הסכמה.
יוחנן בן יעקב: לעתיד?
יוחנן בן יעקב: זאת שאלה טובה.
יוחנן בן יעקב: זאת עדיין שאלה פתוחה.
יוחנן בן יעקב: זאת אומרת: יש הבטחה מוחלטת לגבי 40.
יוחנן בן יעקב: כל שנה בערך שליש חוזר לארץ.
יוחנן בן יעקב: זאת אומרת: מתוך ה-60, 20 מסיימים.
יוחנן בן יעקב: ה-40 הממשיכים בכל מקרה קיבלו הודעות ברורות שהם ממשיכים, ועכשיו מתנהל משא ומתן כמה להוסיף בנוסף - -
משולם נהרי: לגייס.
יוחנן בן יעקב: כשהעיקרון של משרד החינוך הוא: אנחנו עומדים על כך יהיו מורים שליחים ישראליים שיביאו את הבשורה – זה לא שנשלח כסף בלי שום ליווי חינוכי צמוד.
יוחנן בן יעקב: מצד שני, אתה כל הזמן מנסה לעשות איזון בין שני מרכיבים: ושני המרכיבים – אני מציע שנהיה מודעים להם: מרכיב אחד הוא ההוצאות הגדולות והולכות של אחזקת השליח.
יוחנן בן יעקב: דיבר במוסקבה 2500-4000$ בחודש, העלויות הולכות וגבוהות במימדים עצומים.
יוחנן בן יעקב: וככל שאתה שם יותר שליחים יש לך פחות כסף לסיוע של בתי הספר ולאחזקה שוטפת של בתי הספר.
זאב אלקין: איזה אחוז היום העלות של השליחים מתוך סך התקציב?
יוחנן בן יעקב: תלוי.
יוחנן בן יעקב: באיזו שנה?
זאב אלקין: עכשיו.
זאב אלקין: איפה שאנחנו נמצאים.
זאב אלקין: השנה האחרונה שהיתה.
יוחנן בן יעקב: בשנת תשס"ט מימנו רק מורים שליחים – מיד אני אתייחס לזה, כי הרב אקשטיין העלה פה נושא חשוב מאד – בשנת תשס"ט, שהסתיימה שלשום בברית המועצות, סוף מאי, מימנו רק מורים שליחים, כי התקציב של משרד החינוך ירד ותקציב הסוכנות לא היה קיים בכלל, במשרד החינוך נשאר תקציב המורים השליחים ומעט מאד פעילויות.
יוחנן בן יעקב: קצת פעילויות חינוך, אבל באמת בסכומים מאד קטנים.
זאב אלקין: זאת אומרת שהיום כמעט 100% הם המורים השליחים.
יוחנן בן יעקב: זה בתקציב – הבסיס.
דבורה גנני: כמה זה עלה?
יוחנן בן יעקב: זה עלה 12 מיליון שקל.
יוחנן בן יעקב: זה המורים השליחים.
יוחנן בן יעקב: אבל בזכות הרב אקשטיין - - -
זאב אלקין: 12 מיליון זו העלות או שזו רק ההפעלה?
יוחנן בן יעקב: אלה לא המשכורות.
יוחנן בן יעקב: המשכורות משולמות במערכת אחרת, בתוך המשרד, לא נוגע אחד בשני.
יוחנן בן יעקב: כשהגיע עובד יחזקאל, מזכיר הממשלה, לאותו סיכום שקרן הידידות הוסיפה את המיליון שלה בנוסף לכל מה שהיא תרמה מעבר לזה, מול התחייבות ממשלתית להוסיף שלושה וחצי מיליון – צריך לומר שבאותו יום שההסכם נחתם האוצר העביר את הכסף למשרד החינוך.
יוחנן בן יעקב: אגף תקציבים באותו יום העביר כסף, בשבעה בינואר.
יוחנן בן יעקב: יש תהליכים של הוראות החשב הכללי באוצר, וניהול העברת תקציב ממשרד החינוך אל הסוכנות, כדי שהסוכנות תעביר את זה לרשתות החינוך – כי החשב הכללי אסר עלינו לחתום חוזה ישירות מול רשתות החינוך, מה שאנחנו מאד רצינו, אבל זו היתה התנגדות של החשב הכללי באוצר.
יוחנן בן יעקב: התוצאה היא שזה אמור לעבור לסוכנות – הסוכנות נתנה את כל הנכונות וכל הגיבוי לזה.
יוחנן בן יעקב: נכון להיום זה עבר את כל האישורים ולכאורה זה צריך להיחתם היום-מחר, בין חשב הסוכנות לבין חשב משרד החינוך.
זאב אלקין: והשלושה מיליון האלה?
יוחנן בן יעקב: שלושה וחצי מיליון האלה להשלמת ס"ט.
יוחנן בן יעקב: לאחזקת בתי הספר, מול שלושה וחצי מיליון שקרן הידידות העבירה לאחזקתם.
זאב אלקין: ששני הדברים האלה זה לא שליחים, זו כבר הפעילות השוטפת.
יוחנן בן יעקב: זו פעילות שוטפת בבתי הספר.
יוחנן בן יעקב: זה זהה – שבעה מיליון – למה שנתנו שנה קודם לבתי הספר.
יוחנן בן יעקב: שבעה מיליון.
יוחנן בן יעקב: שינויי ערך הדולר, כמובן, מכים את זה ושינויי השקל והערכים שם קצת שוחקים את הנתונים האלה, אבל מה לעשות?
יוחנן בן יעקב: אני מקווה שהמערכת החשבית תצליח, באמת, היום-מחר לסיים את הדיון הזה.
יוחנן בן יעקב: זה הגיע לשלב שזה כבר מוכן לעבור, קצת באיחור.
יוחנן בן יעקב: אני רוצה לומר במילים אחרונות: צר לי, אני שומע יותר מידי – ישבתי אצל מזכיר הממשלה היוצא, שמעתי: הם לא ציוניים, הם לא, הם לא – אני אומר: יש לי מספיק רקורד במדינת ישראל.
יוחנן בן יעקב: הייתי יושב ראש מועצת תנועות הנוער, עשיתי עוד כמה דברים במדינת ישראל.
יוחנן בן יעקב: לא הייתי מתפקד במערכת שאין בה אמירה יהודית, ישראלית וציונית, עם כל המשמעות שלה.
יוחנן בן יעקב: ומי שבא לשם ומי שרואה את בתי הספר האלה – לא נתקלתי בבן אדם אחד שהיה שם וראה את בתי הספר האלה ויש לו לב יהודי - - -
משולם נהרי: מזכיר הממשלה לא שמע מזה?
יוחנן בן יעקב: לא, הוא שאל אותי שאלות, הוא לא - - -
משולם נהרי: אה.
משולם נהרי: הוא שאל כשאלה?
משולם נהרי: בסדר.
יוחנן בן יעקב: הוא שמע ביקורת, ואז הוא שאל.
יוחנן בן יעקב: מי שיש לו לב יהודי – ואני מסכים: צריך להביא יהודי בשביל זה – שבא לשם, משנה את עמדתו.
יוחנן בן יעקב: ואלה אנשי מרץ שהיו שם יחד עם השר נהרי ואחרים, חזרו, אמרו לי כולם: תשמע, זאת חובתה של מדינת ישראל להחזיר ליהודי ברית המועצות את מה שהקומוניסטים, סטאלין ולנין וכל אלה, שללו מהם.
יוחנן בן יעקב: הדבר האחרון שצריך לומר: אנחנו נמצאים בשני תהליכים, ואני חושב שהם חשובים מאד.
יוחנן בן יעקב: תהליך אחד זה העברת משקל יותר גדול לאחריות הרשתות, בלי שהמדינה יוצאת, לא מהכסף ולא מהאחריות, אבל שיתוף של גורמים מקומיים ובעיקר של רשתות החינוך – אורט עולמי, שמע ישראל ואור אבנר – שהם פרטנרים, שותפים מצוינים, התפיסה היא לחזק אותם, בלי לוותר על הדרישות החינוכיות, הפדגוגיות ועל התנאים שלנו.
יוחנן בן יעקב: על המורה השליח הישראלי וכל מה שנלווה לכך.
יוחנן בן יעקב: השאלה השנייה היא באמת האיזון בין היקף המורים הישראליים לבין ההשקעה בבתי הספר, שוב, בלי לוותר על המשקל של הנוכחות הישראלית הדומיננטית שם.
יוחנן בן יעקב: אני חושב שבשני אלה עושים עבודה טובה, וצריך לומר תודה רבה, גם לאנשי הסוכנות שיושבים פה, גרדה ומיכאל, שלמה שיושב פה, גם לראשי רשתות החינוך ויותר מכל לשר נהרי.
יוחנן בן יעקב: תראו, יש ידיד אמת אחד לתוכנית הזאת על שולחן הממשלה שאני מכיר היום.
יוחנן בן יעקב: והלוואי ואני אתבדה ויתברר שיש עוד חמישה.
ליה שמטוב: תודה רבה למילים שלך וזה שהסברת הסבר מלא לכל השאלות ששאלתי.
עמי מהל: אני מנהל מחלקת קהילות יהודיות במשרד החוץ, עד לא מזמן שגריר בטשקנט.
עמי מהל: אני רוצה לחזק, כמובן, את דבריו של ידידי, יוחנן בן יעקב.
עמי מהל: אין חולק על חשיבות החינוך, אבל אני רוצה למקד את הבעיה, את הסוגיה, בשתי נקודות מאד משמעותיות: יש כמה היבטים לחינוך שם.
עמי מהל: אחד ההיבטים הוא שהיהודים מפוזרים בערים, והם צריכים להגיע לבית ספר שנמצא רחוק מהבית, ואנחנו חייבים לדאוג להם להסעה, כי רוב האנשים האלה הם אנשים שידם אינה משגת לשלם להסעה להגיע לבית הספר.
עמי מהל: כנ"ל לגבי ארוחות.
עמי מהל: אחד הגורמים שמושכים את אותם ילדים, את אותם בני נוער, להגיע לבית הספר, זו האפשרות לקבל ארוחה – לפעמים זו הארוחה היחידה שיש להם ביום.
עמי מהל: האלמנט שאנחנו יכולים להוסיף זה החינוך הישראלי, היהודי, הציוני שהם מקבלים, והם לא יקבלו את אותו חינוך אם לא יהיו מורים מישראל שיתנו את החינוך הזה.
עמי מהל: זה דבר שהוא מאד משמעותי, שצריך להבין אותו.
עמי מהל: הדבר השני, שהוא לא פחות חשוב, זה חשיבות היציבות וההמשכיות בנושא החינוך.
עמי מהל: כשאנחנו מדברים על בית ספר שהתלמידים שלו לא יודעים אם הוא ימשיך לפעול או לא ימשיך לפעול, יתנו ארוחות, לא יתנו ארוחות, יהיו היסעים, לא יהיו היסעים – תלמיד שיוצא מבית הספר לא יחזור אליו.
עמי מהל: תלמיד כזה אנחנו איבדנו.
עמי מהל: והמטרה שלנו היא לשמור כמה שיותר תלמידים בתוך המערכת, ולמשוך לתוך המערכת הזאת כמה שיותר תלמידים.
עמי מהל: ושוב, מההיכרות שלי עם המערכת הקטנה בטשקנט, בבוכרה, בתי הספר האלה הם יוצאים מן הכלל והעלייה משמה היא גדולה ורבה.
עמי מהל: לכן, אני מאד מבקש, כמה שאפשר, לדחוף תקציבים למערכת הזאת ולתמוך בה, כדי שהמערכת תוכל להמשיך ולהתקיים.
ליה שמטוב: הוועדה רוצה לשמוע את הרשתות שפועלות בברית המועצות.
שמעון הר שלום: גברתי היושבת ראש, גבירותיי ורבותיי.
שמעון הר שלום: שמי שמעון הר שלום, אני מייצג כאן את רשת החינוך "שמע ישראל", הפועלת ברחבי ברית המועצות לשעבר.
שמעון הר שלום: הרשת כוללת במזרח אירופה 15 מוסדות חינוך, מתוכם, נכון להיום, 11 מוסדות נמצאים בתוך המערכת של חפציב"ה.
שמעון הר שלום: אני רוצה, ברשותכם, להצביע על נקודה מאד חשובה, שנותנת פרספקטיבה לנושא שאנחנו דנים בו.
שמעון הר שלום: עם קריסת ברית המועצות נוצר תהליך מחודש של חידוש וקימום הקהילות.
שמעון הר שלום: הקהילות היהודיות זה לא דבר טבעי ומובן ברחבי ברית המועצות, כדי שתתחיל זרימה המונית של יהודים לתוך הקהילות, להיות פעילים בקהילות, חברי קהילות וכולי, אלא בהחלט אנחנו נמצאים היום, 18-19 שנה אחרי תחילת התהליך, בעיצומו של תהליך הייצוב והמיצוב של הקהילות היהודיות, גם במדינות ובערים בהן הן פועלות, וגם בתוך התודעה היהודית.
שמעון הר שלום: זה לא דבר מובן מאליו לרוב היהודים באותן ארצות, שהחיים הקהילתיים מהווים איזשהו צורך בסיסי שלהם, וזה שונה מאד מהעולם המערבי, כידוע.
שמעון הר שלום: גם באירופה וגם באמריקה.
שמעון הר שלום: כל המוסדות שלנו הם גם מוסדות קהילתיים.
שמעון הר שלום: מתחילת הדרך היה מובן לחלוטין – והניסיון מוכיח את זה מעבר לכל ספק – שהעתיד של הקהילות, ההתפתחות של הקהילות, היכולת לראות את העתודה, את העתיד בעוד כך וכך שנים, אם זה העתיד של העלייה ואם זה העתיד של קיום הקהילה, כל זה מונח בנושא החינוך.
שמעון הר שלום: כלומר, אם יש סיכוי לכך שאותם יהודים שכיום איננו יודעים עליהם כמעט שום דבר, שחלק גדול מהם אינם מחוברים כמעט, או לחלוטין, לכל סוג של פעילות יהודית ברחבי ברית המועצות, שכידוע אלו מרחבים עצומים, שבעצם ההשתקעות של היהודים בהם היתה במשך כל ה-70 שנה, הדרך היחידה והסיכוי היחיד להחזיר את אותם בני עמנו לתוך הקהילה, לתוך התודעה היהודית, לתוך הקיום היהודי, ובסופו של דבר להביאם למצב של חיים יהודיים, של קשר עם היהדות ושל עלייה למדינת ישראל – הם החינוך היהודי.
שמעון הר שלום: חשוב לומר שהדבר הזה מצד אחד, כמו שאמרתי, זהו הצורך הברור של אותם יהודים, מצד שני זה גם הצורך של הקהילה.
שמעון הר שלום: לא תיתכן התפתחות הקהילה ללא התפתחות החינוך היהודי.
שמעון הר שלום: המוסדות שלנו מתמודדים בכמה חזיתות בקיום ובהתפתחות שלהם.
שמעון הר שלום: חזית אחת, כמו שהוזכר עכשיו על ידי מר עמי מהל, היא הצורך למשוך לבית הספר – שלפעמים זה בית הספר היחיד בעיר, בעיר גדולה, או שני בתי ספר יהודיים בעיר – למשוך לבית הספר הזה ציבור יהודי מכל הפינות של העיר, או אפילו של המחוז.
שמעון הר שלום: המשיכה הזאת לפעמים זה הצד הכלכלי – לכן אנחנו רואים, וזו נקודה מאד חשובה שהייתי מבקש לשים לב אליה: חלק ניכר מהתלמידים באים ממצב סוציו-אקונומי נמוך מאד, כאשר הקשר שלהם ליהדות הוא קשר של לפני כמה דורות.
שמעון הר שלום: כלומר: ברור שהיה תהליך התבוללות במשך שלושה דורות, ולפעמים אנחנו רואים – מי שביקר למשל במוסדותינו באודסה או במקומות אחרים – רואים ילדים שהקשר שלהם עם עם ישראל הוא קשר של דם.
שמעון הר שלום: לחלוטין לא קשר תודעתי מתחילתו.
שמעון הר שלום: כן?
שמעון הר שלום: וכל העבודה היא בעצם החזרת – מה שנקרא "פדיון שבועיים".
שמעון הר שלום: החזרת אותם ילדים ששייכים לעם ישראל מבחינת התורשה שלהם, לתוך הקיום היהודי, לתוך המודעות שהם חלק מהעם היהודי, ושהם חלק רצוי של העם היהודי.
שמעון הר שלום: ובסופו של דבר רצוי מאד שגם ימשיכו את הקיום שלהם בתוך העם היהודי.
זאב אלקין: שמעון, אצלכם ברשת, התלמידים הם יהודים על פי ההלכה בלבד, או לא?
שמעון הר שלום: אצלנו ברשת, ב"שמע ישראל" – זאת השאיפה, כן.
שמעון הר שלום: בהחלט.
שמעון הר שלום: למרות שכמובן, יש גם יוצאים מן הכלל במוסדות שונים, אבל בהחלט השאיפה היא – בגלל הקיום הקהילתי ובגלל שיש מדיניות מסוימת של כל קהילה – בהחלט אני יכול להצביע על כך שבמוסדות מסוימים ברשת קיימת גם מציאות של זכאי עלייה.
שמעון הר שלום: בהחלט כן.
שמעון הר שלום: אם כבר שאלת, אז בהחלט צריך להזכיר, שבכל הרשתות, לפי דעתי – אנחנו יודעים שרק במוסקבה קיים נתון של 50,000 בעלי אזרחות ישראלית שמתגוררים באופן קבוע במוסקבה.
שמעון הר שלום: וגם להם יש ילדים, וגם לילדים שלהם יש את הדילמה האם להמשיך את הקיום היהודי או להשתלב מחדש במרחב הרוסי.
שמעון הר שלום: והדבר הזה קיים בכל מרחבי ברית המועצות, וכמובן, החינוך היהודי עונה גם לצורך הזה.
שמעון הר שלום: כאשר הזכרתי את בעלי הצרכים, בעלי הרקע הסוציו-אקונומי הנמוך, צריך לומר שכל מוסדותינו הגדולים, מקיימים מה שנקרא ברוסית "אינטרנט".
שמעון הר שלום: כלומר: פנימיה מלאה לכאלה שזקוקים לכך, כלומר: יצירת יכולת של חיים מלאים בתוך הקהילה.
שמעון הר שלום: חלק מהילדים הם יתומים, חלק באים מרקע מאד מאד קשה, של הורים שחלקם נאסרו, של משפחות הרוסות וכולי, והתוצאות של הפנימיות האלה, למשל – אם אנחנו יכולים לראות היום, אחרי כ-15 שנה של קיומן - אנחנו יכולים לראות בחורים ובחורות לתפארת שהקימו משפחות במדינת ישראל, שלומדים בכל מוסדות ההשכלה, שהם בוגרי צבא.
שמעון הר שלום: תוצאות חינוכיות שאף אחד לא היה מאמין בהן.
שמעון הר שלום: מצד שני, מוסדות החינוך גם מתמודדים עם תחרות גדולה מאד של מוסדות חינוך איכותיים בברית המועצות לשעבר, בכל הנושא של לימוד המדעים, ובהחלט התחרות הזאת היא תחרות קשה.
שמעון הר שלום: כדי למשוך תלמידים יהודים לתוך המערכת, צריך גם להתמודד עם הנושא הזה של לימודי מדעים, של היי-טק, של השאיפות האקדמיות של כל משפחה יהודית טובה, כמו שאנחנו מכירים בברית המועצות.
שמעון הר שלום: אני מבקש להודות גם לאגף חפציב"ה במשרד החינוך, גם לסוכנות היהודית, לכל השותפים הנאמנים, שעזרו ועוזרים בשנים הקשות האלו, וגם כמובן לקרן הידידות, כאשר האחריות היא בהחלט אחריות שלנו, של מדינת ישראל.
שמעון הר שלום: משום שגם המורים השליחים שמגיעים לשם ומביאים את לימוד היהדות והמסורת וההיסטוריה היהודית באופן שהם למדו אותם פה והתנסו בהם כאן, במדינת ישראל – הדבר הזה שונה לחלוטין מאשר אם היינו מסתפקים רק בכוח אדם מקומי של אנשים ששמעו על מדינת ישראל או ששמעו על הציונות, או ששמעו על המסורת דרך מה שנקרא "כלי שני" או "כלי שלישי" במקומות מוצאם.
שמעון הר שלום: השותפות הזאת, של מדינת ישראל ומערכת החינוך, היא קודם כל שותפות בהצלת הקהילה.
שמעון הר שלום: המלאכה לא נגמרה.
שמעון הר שלום: המלאכה בעצם, כמו שאמרתי, נמצאת בעיצומה: התפתחות וקימום הקהילות היהודיות.
שמעון הר שלום: צריך להזכיר עוד דבר: הדור הצעיר – אני מניח שכולם יודעים, אבל עדיין זו נקודה שצריך להצביע עליה – אם לפני 20 שנה או 15 שנה היינו יכולים, דרך בדיקה קונסולרית של נתיב או דרך איזשהו חיבור או בדיקת מסמכים לדעת מי שייך לכלל היהודי, לקולקטיב היהודי, ומי לא – כידוע, בכל מדינות ברית המועצות, אצל הילדים, שהם היום כבר בני 15, לא רשום לאום בתעודות.
שמעון הר שלום: כלומר, בדומה לעולם המערבי, השייכות לעם ישראל, לעם היהודי, אפשר בכלל לוודא אותה, אפשר בכלל להתייחס אליה, רק דרך החיבור לקהילה ולחינוך.
ליה שמטוב: הסוכנות היהודית.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: שלום רב, אני סמנכ"ל המחלקה לחינוך בסוכנות היהודית.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: המחלקה לחינוך היא בעצם השותפה של משרד החינוך ורשתות החינוך, במהלך השנים האחרונות, במעורבות בפרויקט חפציב"ה.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: אני מבקשת להעלות שלוש נקודות מרכזיות בהתייחסות לדברים שנאמרו כאן.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: ראשית, מספר הבהרות בנוגע להחלטה של הסוכנות היהודית להפסיק לתמוך מתקציב הליבה שלה בפרויקט, שהוזכרה כאן מספר פעמים, גם כאחד הגורמים להחמרה במצבם הפיננסי והקיומי של בתי הספר.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: הסוכנות היהודית נכנסה לתמיכה בפרויקט חפציב"ה, בשנת 2003, כאשר הפרויקט – אם אני לא טועה, יוחנן - פועל משנת 1992.
יוחנן בן יעקב: 1990.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: 1990.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: הסוכנות נכנסה כשותפה לפרויקט בשנת 2003, בעקבות פנייתה של שרת החינוך דאז, לימור לבנת, ועל רקע משבר תקציבי חמור במשרד החינוך.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: באמצעים הקיימים אז בסוכנות, גילינו נכונות ורצון לתמוך ב-50% מעלויות הפרויקט ולהיכנס כשותף שווה השקעה יחד עם המשרד.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: באותה שנה הוקמה מנהלת חפציב"ה המשותפת, שבו יוצג משרד החינוך על ידי מר בן יעקב, והמחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית שיוצגה אז על ידי בתפקידי הקודם, כמנהלת החטיבה לחינוך בחמ"ע, תפקיד שאותו היום מבצע ד"ר יודוביצקי שנמצא כאן, לידי.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: אני רוצה להדגיש שבאופן מסורתי, היסטורי, המנדט, או העשייה, של הסוכנות היהודית בברית המועצות לשעבר, התרכזו במערכת החינוך הבלתי פורמלי.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: מזה 20 שנה אנחנו מפעילים מערך נרחב מאד של פעילות חינוכית יהודית-ציונית בלתי פורמלית, שבאה לידי ביטוי ברשת של מועדוני נוער, מועדוני סטודנטים, מחנות הקיץ והחורף שנזכרו כאן על ידי הרב אקשטיין, ולאחרונה גם פרויקטים שמתמקדים בהבאת הצעירים לישראל, הן בתמיכה שלנו בפרויקט "תגלית" והן בהובלה – יחד עם ממשלת ישראל – את פרויקט "מסע", שבמסגרתו נמצאים בארץ בשנה זו 740 צעירי חמ"ע, בתוכניות שונות.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: כאשר נקלעה הסוכנות היהודית למשבר תקציבי שנובע מכל מה שכולנו יודעים על הדינמיקה בעולם היהודי, ההחלטה של המחלקה לחינוך היתה לסגת מתמיכה בפרויקטים, באותו אופן שהפרויקטים התווספו לסל התקציבי שלה במהלך השנים.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: כלומר: גם היום תהיה זו טעות – ואני רוצה להדגיש את זה – לומר שהסוכנות היהודית מפסיקה או איננה תומכת יותר בפעילות חינוכית יהודית-ציונית בחמ"ע.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו ממשיכים להפעיל את מערך החינוך – נכון, מצומצם יותר, בשל הקיצוצים התקציביים והאילוצים שנובעים מכך, אבל, גם הקיץ – לצערנו רק 5000 ולא 13,000 ילדים, כמו בשנים הקודמות, השתתפו במפעל המחנות של הסוכנות היהודית ברחבי חמ"ע, וחשוב לי להדגיש שהנגיעה של כולנו בחיי הילדים האלה, בעתידם, כבני אדם יהודיים, לא פחותה באמצעים האלה מאשר באמצעות הנגיעה בחייהם הבית ספריים.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: אנחנו יודעים שכ-10,000 ילדים משתתפים בבתי הספר במסגרת פרויקט חפציב"ה, אבל כמספר הזה משתתפים גם במערכות החינוך הבלתי פורמלי שהמחלקה ממשיכה להפעיל גם השנה.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: זאת הנקודה הראשונה.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: לעצם המעורבות שלנו בפרויקט.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: אני רוצה לציין שלוש חוזקות של הסוכנות היהודית ולתרגם אותן למעורבות שלנו בעבר, בהווה, וכך, אני מקווה, גם בעתיד, בפרויקט חפציב"ה.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: שלוש החוזקות של הסוכנות היהודית הן: מומחיות פרופסיונלית בתחום החינוך היהודי-ציוני בקרב יהדות העולם – אני חושבת שיושב במחלקה לחינוך צוות יוצא דופן באיכותו המקצועית, דובר רוסית כולו, שעובד עם הציבור הזה בחמ"ע, אך גם בגרמניה וגם בצפון אמריקה, בכל מקום שהגיעו אליו מהגרי חמ"ע בעולם.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: יכולת מוכחת בתחום אופרציה של פרויקטים בהיקפים גדולים.
גרדה פוירשטיין-פלרמן: יכולת ומנדט לרתום האת העולם היהודי, לגייס ולתרום כספים לטובת מפעלים יהודיים משותפים.