GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דניאל אוברמן: במקור אני מאוסטרליה ואני יכול לומר שמדובר בקהילה אחרת.
מיכאל נודלמן: באוסטרליה יש קהילה קטנה.
דניאל אוברמן: קהילה קטנה, 120 אלף יהודים.
דניאל אוברמן: לגבי צפון אמריקה היום בנינו מודל שהוקם ב-2002 והמודל שונה מההתייחסות לעלייה שהייתה בעבר, עלייה מארצות מצוקה או ממזרח אירופה.
דניאל אוברמן: המודל שבנינו שהונהג על ידי טוני גלברד נקרא הצלחה מביאה הצלחה.
דניאל אוברמן: היושב-ראש הזכיר לפני כן את הקושי לשכנע יהודים לעלות.
דניאל אוברמן: המודל שבנינו אומר שאנחנו לא צריכים לשכנע יהודים לעלות, זה לא התפקיד של "נפש בנפש", אלא מי שישכנע את היהודים לעלות הם אלו שנמצאים כאן בארץ, העולים שעלו לכאן ומרוצים.
דניאל אוברמן: אם אנחנו משקיעים מאמצים גדולים באלו שנמצאים כאן ואם הם מרוצים ומדווחים לחברים שלהם שטוב בארץ, אנשים עולים.
דניאל אוברמן: אני חייב לציין בברכה את המאמצים של מסע ותגלית שחלק גדול מאוד של רווקים שעולים הם בוגרים של תוכניות אלו.
דניאל אוברמן: אנחנו בארגון שלנו לא במצב של חינוך לעלייה.
דניאל אוברמן: הגופים האלו של מסע ותגלית מביאים את האנשים לכאן, נותנים את החינוך, מדליקים את האש הציונית בתוכם ואנחנו הגדרנו את יעד הציבור שלנו יהודים שהיו כאן בביקור בתוכניות, שהיו במטוס בחזרה לארצות-הברית עם דמעות בעיניים.
דניאל אוברמן: זה קהל היעד שלנו.
דניאל אוברמן: זה לא ציבור שאני צריך לשכנע אותו לעלות אלא זה ציבור שאני צריך לומר לו שעלייה היא אפשרית עבורו, שיש לנו פתרון תעסוקה עבורו, יש לנו פתרונות מבחינת הקהילה, בתי ספר, מגורים וכולי.
דניאל אוברמן: אני לא צריך ללכת במקרה הזה למאמץ חינוכי.
דניאל אוברמן: הציבור הזה הוא ענק.
דניאל אוברמן: אנחנו היום מקבלים כ-150 פניות בשבוע ממשפחות או אנשים שמזכירים את המילה עלייה והתפקיד של "נפש בנפש" הוא להפוך את האנשים הללו לעולים בפועל.
דניאל אוברמן: יש לנו לוח על המחשב – ואני מזמין אתכם לבוא ולראות – שמראה שבין אלו שפונים אלינו ואלה שעולים בפועל, המספר עומד על 48 אחוזים.
דניאל אוברמן: היעד של הארגון שלנו הוא להביא את מספר העולים ל-58 אחוזים כאשר מדובר במאות אלפי אנשים.
דניאל אוברמן: עוד נתון שלא בא לידי ביטוי בדוח הזה הוא כמה אנשים נשארים בארץ.
דניאל אוברמן: היושב-ראש ציין שעלו 100 אלף יהודים בשנים האחרונות מארצות המערב, אבל לא פחות משמעותי זה שמאז אנחנו נכנסנו לתחום, השקענו הרבה בקליטה בשיתוף פעולה עם משרד הקליטה, האחוזים של האנשים שנשארים בארץ אחרי עלייתם הם בסביבות ה-99 אחוזים.
דניאל אוברמן: זה נתון ללא תקדים באוכלוסייה שמהגרת מארץ אחת לשנייה ואנחנו עוסקים בנושא העלייה משנת 2002, כך שזה כבר טווח זמן שניתן למדוד את אחוזי ההצלחה.
דניאל אוברמן: מנכ"ל הסוכנות הזכיר את הנושא של הרווקים, אוכלוסייה שלדעתנו היא אולי החשובה ביותר מבחינת הפוטנציאל.
דניאל אוברמן: יחסית קל להם לקבל החלטה לעלות ארצה ואנחנו פתחנו תוכנית מול בוגרי מסע ובוגרי תגלית שיקבלו מאתנו מענקים מועדפים אם הם עולים ארצה בשנת ה-60 של המדינה.
דניאל אוברמן: זאת תוכנית שמתפרסמת עכשיו דרך האינטרנט – יש לנו מומחים בתחום הזה – וההיענות היא עצומה.
דניאל אוברמן: כלומר, לא צריך לשכנע את הצעירים האלה לעלות, אלא צריך לתת להם קצת כסף לשכור דירה או להיכנס בשותפות לדירה עם מישהו אחר, ואז הם באים ואז הם נכנסים למערך של לימודים לתואר שני שמשרד הקליטה והסוכנות מממנים דרך מינהל הסטודנטים או שהם מוצאים עבודה.
דניאל אוברמן: 80 אחוז מהעולים מצפון אמריקה מגיעים ללא מקום עבודה ולא הסדירו מראש מקום עבודה.
דניאל אוברמן: , אלה אנשים אמיצים.
דניאל אוברמן: לעזוב את ארצות הברית ולבוא לכאן לחפש עבודה, אלה אנשים עם ערכים, אנשים שלא בורחים משום דבר אלא באים לכאן מטעמים ציוניים בלבד.
דניאל אוברמן: אנחנו עוקבים אחרי האנשים הללו ושומרים אתם על קשר רצוף במשך השנים הראשונות שלהם בארץ.
דניאל אוברמן: יש לנו מחלקת תעסוקה.
דניאל אוברמן: הנתונים שלנו מראים שאחרי השנה הראשונה בארץ, מעל 90 אחוזים מהמשפחות יש להן מפרנס אחד או יותר בתוך המשפחה.
דניאל אוברמן: אנחנו מודיעים לאנשים שהמשרה הראשונה שלהם היא לא תמיד בגדר החלום שלהם אלא בדרך כלל זאת המשרה השנייה או השלישית ולכן אנחנו נמצאים שם כדי לעזור להם למצוא את המשרה השנייה והשלישית.
דניאל אוברמן: התחלנו השנה בתוכנית להביא רופאים מצפון אמריקה.
דניאל אוברמן: הרופאים מצפון אמריקה, לא כמו אלו שעולים מדרום אמריקה וממזרח אירופה, יחסית המגעים מול משרד הבריאות והרשויות לגבי רישוי לא נוראים והם מסתדרים עם זה.
דניאל אוברמן: יש הרבה אפשרויות להכנה.
דניאל אוברמן: התואר שלהם כרופאים בדרך כלל מוכר מהר מאוד, יחסית, על ידי משרד הבריאות.
דניאל אוברמן: אלו שהם מומחים, יכולים לקבל תשובה מראש, לפני שהם עולים, כמה זמן הסתכלות הם יצטרכו לעשות על מנת שהמומחיות שלהם תוכר בארץ.
דניאל אוברמן: בדרך כלל ההליך הוא לא רע.
דניאל אוברמן: זיהינו בשיתוף פעולה עם משרד הקליטה צורך להביא רופאים נוספים ארצה בגלל שהרופאים שעלו בעשור האחרון ממזרח אירופה נכנסו לגיל פרישה ואין מספיק בתי ספר לרפואה בארץ.
דניאל אוברמן: המקור הזמין של הרופאים הוא בצפון אמריקה ולכן עשינו תוכנית גם בנושא הזה.
מיכאל נודלמן: 35 אחוזים עובדים במשרד הבריאות כאשר מדובר ברופאים עולים מכל המדינות.
דניאל אוברמן: נכון.
מיכאל נודלמן: זה אחוז גבוה כי במשרדים אחרים, אם יש שני אחוזים, זה כבר משהו.
דניאל אוברמן: יש עוד מגמה שאנחנו רואים עכשיו, כפי שציין מנכ"ל הסוכנות.
דניאל אוברמן: התנודות של המטבע האמריקאי מאוד משפיעות על מחירי הנדל"ן בארץ.
דניאל אוברמן: רוב העולים מצפון אמריקה מגיעים ארצה ובסופו של דבר הם מתגוררים בירושלים, בית שמש, רמת בית שמש, מודיעין, כפר סבא, רעננה, נתניה.
דניאל אוברמן: כמעט ולא מגיעים לנגב ומעט מאוד מגיעים לצפון.
דניאל אוברמן: במודיעין התקיימה ישיבת חירום של התושבים כי אחד מהבתים שם נמכר במיליון דולר.
דניאל אוברמן: אנחנו רוצים למנף את זה ויש לנו עכשיו תוכנית כאשר אנחנו במגע עם משרד הקליטה על מנת לבנות קהילה בגליל, ואני די בטוח ששר הקליטה, שהוא גם השר לטיפול בנגב ובגליל, ישמח על כך.
דניאל אוברמן: אנחנו חייבים למצוא פתרונות דיור לעולים מהמערב.
דניאל אוברמן: זה ציבור שהמקום צריך להיות מאוד אטרקטיבי עבורו ולכן צריך לבנות את המקום כמו שצריך.
דניאל אוברמן: בסך הכל יש עכשיו הזדמנות למצוא מקומות חדשים בארץ.
דניאל אוברמן: תעסוקה בצפון יש עבור האמריקאים.
דניאל אוברמן: בחיפה יש מפעלים ובכלל בצפון לא חסרה תעסוקה, אבל אנשים לא עוברים לשם בגלל שפתרונות המגורים לא לטעמם כרגע ואנחנו מנסים לשנות את זה.
דניאל אוברמן: יש עוד מספר תוכניות שיכולתי לפרט אבל בסך הכל אומר שאנחנו מאוד אופטימיים לגבי העלייה מצפון אמריקה.
דניאל אוברמן: ההתעניינות היא רבה אבל המחסום העיקרי כרגע הוא תקציבי.
דניאל אוברמן: אנשים שמגיעים באמצעותנו, כ-70 אחוזים מהם מבקשים מאתנו עזרה כספית ואנחנו אכן נותנים מענקים אבל יש לנו רשימת המתנה של כמה אלפי אנשים שאם היו לנו את האמצעים, יכולנו לעזור להם.
דניאל אוברמן: אנחנו עובדים גם מול תורמים וגם מול משרדי הממשלה על מנת לפתור את הדבר הזה.
מיכאל נודלמן: מה גודל הארגון שלכם?
מיכאל נודלמן: כמה אנשים יש לכם?
דניאל אוברמן: אנחנו 60 אנשים.
דניאל אוברמן: אנחנו מלווים את האדם מהשלב שהוא שוקל לעשות עלייה, כשהוא בוגר תוכנית מסע או תגלית או דבר אחר, עד שהוא משתקע בארץ שנים.
דניאל אוברמן: כלומר, גם כאשר הוא מחפש את המשרה השנייה והשלישית שלו הוא יבוא אלינו.
דניאל אוברמן: אנחנו מלווים את המשפחות, עושים הרבה פעילויות בארץ, יש לנו בשנה כ-180 אירועים חברתיים בנושא של גיבוש חברתי.
דניאל אוברמן: האנשים האלה לא מגיעים לרוב למרכזי קליטה אלא הם נכנסים ישר לקהילות, עדיין הם צריכים את הגיבוש החברתי ואת זה אנחנו עושים באמצעות פעילות חברתית רבה גם עבור רווקים וגם עבור משפחות.
סופה לנדבר: איזו פעילות אתם עושים?
דניאל אוברמן: החל מסמינרים לנשים שבעליהן נוסעים הלוך וחזור לארצות-הברית.
דניאל אוברמן: יש לנו קבוצת תמיכה עבורן, עד למסיבות קיץ על חוף הים עבור הרווקים.
דניאל אוברמן: אני רוצה לציין את ההתפלגות הדמוגרפית של העולים.
דניאל אוברמן: כ-70 אחוזים מהמשפחות שמגיעות מצפון אמריקה מגדירות את עצמן כדתיות.
דניאל אוברמן: 30 אחוזים הם קונסרבטיבים, רפורמים או אין להם השתייכות.
דניאל אוברמן: אצל הרווקים זה כמעט יחס הפוך – 65 אחוזים מהרווקים אינם מגדירים את עצמם כדתיים וכמעט כולם עוברים לתל-אביב, ו-35 אחוזים שהם דתיים עוברים כמעט כולם לירושלים.
דניאל אוברמן: זאת מגמה מאוד מעניינת.
מיכאל נודלמן: מה הקשר בין הסוכנות לבין "נפש בנפש"?
משה ויגדור: אנחנו עובדים עם "נפש בנפש" ומעריכים את מה שהם עושים.
משה ויגדור: לכל גוף יש את היתרונות שלו.
משה ויגדור: לנו יש את היתרונות של הפריסה ושל הגודל ולהם יש את היתרונות שהם באמת הביאו כמה שיטות מאוד זריזות וטובות.
משה ויגדור: אנחנו עכשיו נמצאים בתהליך שבו אנחנו משפרים את צורת העבודה.
משה ויגדור: אנחנו משתתפים במימון של חלק מהפעילויות של "נפש בנפש".
משה ויגדור: אנחנו משלמים כמובן את הטיסות וזאת האחריות שלנו.
משה ויגדור: אנחנו משלמים גם סכומים נוספים.
משה ויגדור: כמו שאמרתי, אנחנו נמצאים עכשיו בתהליך.
מיכאל נודלמן: אתם בשטח שם ואתם יכולים לעזור להם.
משה ויגדור: אנחנו גם עובדים אתם בשטח.
משה ויגדור: השליחים שלנו ומאגר המידע שלנו פתוח בפניהם והם נכנסים למאגרי המידע שלנו באופן חופשי, יש להם כרטיס עם קוד והם יכולים להיכנס ולראות מה קורה, ושיתוף הפעולה הזה חשוב מאוד והוא חשוב עבור העולים.
חנוך צמיר: התקציב שממשלת ישראל העמידה לרשות ארגונים מהסוג של "נפש בנפש", אני מתכוון גם לעמי שעובד בצרפת, עד שנת התקציב 2008 היה באחריות משרד ראש הממשלה והחל משנת התקציב הנוכחית הוא עבר למשרדנו.
חנוך צמיר: כך שמטבע הדברים הקשר מתחיל להתהדק בצורה טובה מאוד ואני מקווה שהוא ישתפר.
חנוך צמיר: אני חושב שזאת הזדמנות אמיתית לראות את כל רצף הקליטה.
חנוך צמיר: זאת אומרת, לנסות ולתכנן מהלכי קליטה שלוקחים בחשבון את כל ההשתתפויות של כל הארגונים.
חנוך צמיר: אם יש דפוס של טיפול מסוים במשרד הקליטה שהוא נמשך לאורך זמן מסוים, ואם אנחנו יודעים ש"נפש בנפש" יכול להשלים למשל או לתת דברים נוספים במקביל, לראות את הכל בראייה כוללת ואז בעצם לתכנן תהליך שהוא ארוך, שהוא מנצל טוב את התקציבים העצמאיים של "נפש בנפש" ואת תקציבי הממשלה.
חנוך צמיר: העובדה שהתקציב נמצא החל מהשנה במשרדנו, אני חושב שהיא יכולה לאפשר לנו להגיע למצב הזה.
משה ויגדור: ברשותך היושב-ראש, יש כאן דילמה אחת שאי אפשר להתעלם ממנה.
משה ויגדור: הפעולה היא חשובה והיא טובה אבל יש מצב שאנחנו בעצם נותנים העדפה לעולים מצפון אמריקה.
משה ויגדור: אנחנו נותנים להם סיוע כספי מהממשלה וזה דרך משרד הקליטה וגם דרך תורמים.
משה ויגדור: משפחה שמגיעה מצפון אמריקה, מגיעה על ההתחלה כבר עם כמה אלפי דולרים ביד אבל כאשר מגיעה אותה משפחה באותו יום מקייב, היא לא תקבל את זה.
משה ויגדור: יש פה דילמה לא פשוטה כי זה גם כסף ממשלתי וגם כסף של תורמים.
משה ויגדור: זה חשוב, זה עושה, אבל אי אפשר להתעלם מהעניין.
משה ויגדור: יש מספר צעירים שהגיעו דרך "נפש בנפש" ושולבו במסגרת של עבודה משותפת שלנו אתם ונקלטו במרכז הקליטה ברעננה כי הצעירים באמת רוצים ללכת לשם.
משה ויגדור: הם הגיעו למרכז הקליטה וסיפרו שהם באו, כמה טוב, הם קיבלו סיוע וכולי, ואז קיבלנו תלונות מעולים שנמצאים באותו מרכז קליטה, כאלה שהגיעו מאמריקה הלטינית, מברזיל ומפרו, ושאלו למה הם לא מקבלים.
משה ויגדור: הם שאלו למה באותו מרכז קליטה יושב מישהו שקיבל ויושב מישהו שלא קיבל.
משה ויגדור: אני לא מדבר נגד זה, אבל אני אומר שיש כאן דילמה לא פשוטה.
חנוך צמיר: אני חושב שהדילמה הזאת היא אמיתית והיא מוכרת לכולנו.
חנוך צמיר: היא גם נכונה לגבי צרפת היום כי רוב העלייה מצרפת כך או אחרת קשורה לארגון עמי וגם הוא מעביר תקציבים תחת כותרות כאלה ואחרות לעולים מצרפת.
חנוך צמיר: השאלה היא מה עושים והאם נפסיק את זה, דבר שאין בו הגיון.
מיכאל נודלמן: לתת לאלה ולאלה.
חנוך צמיר: בעצם הקהל הגדול מברית המועצות לשעבר לא נהנה מזה.
חנוך צמיר: בכל השיחות היו לי כך ואחרת עם מי שהם נציגי הקהילה, אני אמרתי כל הזמן שהלוואי ויקום דבר דומה ל"נפש בנפש" מול העלייה של ברית המועצות לשעבר.
חנוך צמיר: יש פה גם, תיאורטית כמובן, הרבה מאוד פילנתרופיה שיכולה לבוא כמו שבאה מ"נפש בנפש" ואני מניח שאם תקום תנועה מהסוג הזה של שילוב של אנשים בעלי אמצעים יוצאי ברית המועצות לשעבר, הם יעמדו בקריטריונים שממשלת ישראל מעמידה מול "נפש בנפש" ומול עמי.
חנוך צמיר: במלים אחרות, אם יקום מהלך כזה שראשיתו ביזמות של אקס אנשים מברית המועצות ונכונות לפילנתרופיה בעניין, אפשר יהיה להקים דבר דומה גם מול העלייה מברית המועצות וזה חשוב ביותר.
סופה לנדבר: איזה מענק אתם נותנים לעולה שמגיע לכאן?
דניאל אוברמן: אנחנו נותנים את המענקים על בסיס של צורך כלכלי.
דניאל אוברמן: קודם כל, 35 אחוזים מהאנשים לא מבקשים בכלל כסף מאתנו אלא רק מבקשים ליווי בהליך.
דניאל אוברמן: 70 אחוזים נוספים צריכים לתת תצהיר כספי והם מקבלים כספים כפי שנדרש.
דניאל אוברמן: לרווק זה יכול לנוע בין 1,500 דולר עד 6,000 דולר, תלוי בתורמים שלנו ובכמה כסף יש לנו בקופה, ולגבי משפחה, תלוי כמה נפשות במשפחה.
דניאל אוברמן: אנחנו לוקחים הרבה משתנים בחשבון לפני שאנחנו נותנים את המענק.
דניאל אוברמן: לדוגמה, יכולה להיות משפחה עם אותו תצהיר כספי אבל אנחנו יודעים שאחד מבני המשפחה יקבל עבודה תוך חודש והשני תוך תשעה חודשים, כך שהם לא יקבלו את אותו מענק כספי.
סופה לנדבר: המענק הזה בא כתוספת לסל הקליטה?
חנוך צמיר: צריך להקים דבר דומה ליוצאי ברית המועצות.
דניאל אוברמן: אני רוצה לציין שמעל שני שליש מהתקציב שלנו בא מתורמים פרטיים שהיעד שלהם הוא להגדיל את העלייה מצפון אמריקה.
דניאל אוברמן: גם המדינה, בראשות ראש הממשלה שרון, קיבלה את ההחלטה לשתף פעולה עם המגמה הזאת.
חנוך צמיר: בתקציב משרד הקליטה יש כ-18 מיליון שקלים לשנה וזה הרבה מאוד כסף.
דניאל אוברמן: ברשותכם, עוד נתון שלא ציינתי בפניכם והוא התרומה הכלכלית שהעולים האלו מביאים למדינת ישראל.
דניאל אוברמן: מהר מאוד הם נכנסים לשוק העבודה, הם באים לכאן עם החינוך שלהם שזאת עלות לא קטנה שהושקעה בארצות הברית, הם קונים בתים ומשקיעים במשק את העסקים שלהם.
דניאל אוברמן: מהר מאוד זה מאזן מאוד חיובי מבחינת המשק הישראלי.
דניאל אוברמן: כמו כל עלייה, גם העלייה מברית המועצות, כאשר מביאים אוכלוסייה למדינת ישראל, זה דבר מבורך ולא רק מטעמים ציוניים אלא גם מטעמים כלכליים.
סופה לנדבר: היה לי מאוד נעים להשתתף בדיון שהתקיים כאן.
מיכאל נודלמן: שני הדיונים היו מעניינים.
מיכאל נודלמן: טוב שמפתחים שיטות חדשות, ארגונים חדשים וגישות חדשות על מנת להביא לכאן עולים חדשים.
מיכאל נודלמן: כאשר נכנסתי לתפקיד שלי אמרתי שאם אנחנו רוצים עלייה, אנחנו צריכים קליטה טובה כי אם תהיה קליטה טובה, לא צריך לשכנע אנשים אחרים לבוא אלא הם יגיעו לכאן.
מיכאל נודלמן: כאשר האנשים בחוץ לארץ מקבלים מכתבים ומספרים להם שאין דירות, אין עבודה, אין משכורת ואין הכנסות, הם לא ממהרים לעלות.
מיכאל נודלמן: הם לא פוחדים ממלחמות או ממצב ביטחוני אלא הם פוחדים ממצב כלכלי וממצב נפשי.
מיכאל נודלמן: העבודה שאתם עושים היא עבודה טובה מאוד.
מיכאל נודלמן: בפרוטוקול נכתוב שהוועדה תומכת בעבודת הסוכנות, בעבודת ארגון נפש לנפש, בעבודת ארגון עמי בצרפת, וקוראת לכולם לפתח את התוכניות השונות.
מיכאל נודלמן: שיתוף הפעולה בין הגורמים הללו נותן פירות ואנחנו קוראים לסוכנות ולארגונים אלה לפתח שיטות.
מיכאל נודלמן: אנחנו פונים למדינת ישראל עוד פעם ואומרים שכאשר יש קליטה טובה, תהיה גם עלייה גדולה.
מיכאל נודלמן: האם אתם צריכים משהו?
מיכאל נודלמן: האם אתם צריכים תמיכה?
דניאל אוברמן: אנחנו לא ידועים כארגון ביישן.
דניאל אוברמן: תודה רבה.
מיכאל נודלמן: אם תצטרכו משהו, אתם תאמרו לנו.
מיכאל נודלמן: תודה רבה לכולכם ובהצלחה.
מיכאל נודלמן: לבקשתו של ראש העיר, ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות מקיימת סיור בקריית ארבע ובחברון.
צבי קצובר: אני מודה לכל הציבור שהגיע לביקור הזה.
צבי קצובר: ביקשתי מחבר הכנסת נודלמן לבקר במקום עקב הבעיות הקשות שיש לנו בקריית ארבע בקליטת כ-130 משפחות בני מנשה, שיבוא יחד עם הוועדה ועם כל הצוות ויתרשם.
צבי קצובר: אני רוצה לציין את מחוז ירושלים במשרד הקליטה שעושה כמיטב יכולתו לעזור לנו.
צבי קצובר: אנחנו תמיד נענים בחיוב לכל בקשה, אבל במגבלות של כל מחוז וכל משרד, גם הם נמצאים במגבלות מסוימות.
צבי קצובר: אני חייב לציין את חבר הכנסת אלקין שעוזר לי בכל פנייה ובכל בקשה, ועכשיו הוא מארגן לנו – אני לא יודע אם מותר לספר – רזרבה מסוימת ובעזרת השם אנחנו נראה משהו.
זאב אלקין: הכל חוקי.
צבי קצובר: אבל אני לא רוצה שיגנבו את הפטנט.
זאב אלקין: את השטח בעיתון מרחביה כבר תפס, כך שאני פטור.
צבי קצובר: הניה תציג את הבעיות הטובות שיש לנו.
הניה: את הצרכים.
הניה: מטבענו אנחנו בית ספר שכונתי אבל אנחנו מקבלות את כולן ומתוך כ-115 תלמידות השנה רבע פחות או יותר תלמידות מאתיופיה ובני מנשה.
הניה: זאת אומרת, בית הספר ממש כשמו, קולט עלייה.
הניה: ממש קולט עלייה.
הניה: הצרכים מאוד מאוד מרובים והיד קצרה מלהכיל.
הניה: הן יושבות את כל שעות הלימודים בכיתה הרגילה, בכיתת האם והן צריכות להתמודד כמו כל שאר התלמידות.
הניה: פתחו כאן מועדונית של בית מרים לשעות אחר הצהרים, כך שיש להן מעט סיוע בשיעורי בית, קצת העשרה, חוגים, נגינה, קריאה וכולי, אבל אנחנו מרגישות שיש פער.
הניה: יש פער בתחום הלימודי, יש פער בתחום המנטלי ויש לנו פער מאוד גדול עם אוכלוסיית ההורים.
הניה: אנחנו מתמודדות עם זה יום יום כאשר התקשורת עם ההורים היא לא תקשורת שזורמת.
הניה: הרבה פעמים הילדות חוזרות הביתה, ההורים לא מבינים מה הם נדרשים.
הניה: אנחנו מקיימות מפגשי הורים בתחילת כיתה א' ומנסות להסביר מה זה בית ספר, מה הצרכים, מה זה אומר ללוות ילדה לבית ספר, אבל אנחנו נתקלות הרבה פעמים בחוסר הבנה ובחוסר ידיעה אמיתית מה זה אומר להיות בתוך בית ספר בארץ ישראל.
הניה: השנה זאת פעם ראשונה – בערך שלושה-ארבעה חודשים – שקיבלנו ממש שש שעות לנושא עולות חדשות ובשש השעות האלה אני משתמשת לשתי תלמידות שממש עלו לפני שנה או שנה וחצי מהודו והן מקבלות את שש השעות האלה, כאשר אתם מבינים שיש לי עוד 24 או 23 בנות שזקוקות לעזרה הזאת.
הניה: הייתה לנו תקופה שהייתה להן מקהלה, ואלה בנות מאוד מוכשרות.
הניה: הייתה תקופה שניגנו כאן בחלילית.
הניה: אני חושבת שהתפקיד שלנו הוא לראות את היכולות שלהן ולממש ולמצות אותן כדי לאפשר להן באמת תגבור של אינטליגנציות שיש בהן ואולי מתוך זה הן תוכלנה להתקדם ולהיקלט בתוך הכיתות.
הניה: אני אומר את המשפט האחרון מבחינתי והוא שהילדות האלה באות מבתים שאם נדע לתת את מה שהם צריכים בבית, נוכל לחזק ולקדם.
הניה: עם הרבה אהבה שלנו וסבלנות שלנו לקלוט אותם עם האמצעים המתאימים, אני בטוחה שנוכל לומר שאלה היו תלמידותינו ותראו לאן הן הגיעו בזכות היחס שלנו, אבל אנחנו מאוד מאוד זקוקות ומאוד נשמח לקבל סיוע שמבחינתי זה משהו בתוך המערכת, לא רק חיצוני אחרי הצהרים אלא עזרה לעבוד אתן על פי החוקים שלנו, על פי הכללים שלנו, ואני מאמינה שבדרך הזאת נצליח לקדם אותן.
מיכאל נודלמן: אתם צריכים שעות נוספות?
הניה: נכון.
מירב: יש לנו בת אחת שהיא כרגע ממש עולה חדשה.
מירב: היא עלתה בנובמבר.
הניה: בשנה הבאה יש לנו רישום של 22 בנות לכיתה א' כאשר שמונה מתוכן בנות מנשה.
זאב אלקין: כמה שנים הן בארץ?
מירב: הן נולדו בארץ.
קריאה: הן לא נחשבות כעולות.
הניה: אני רוצה להסביר משהו מאוד משמעותי.
הניה: קודם כל, הפוטנציאל שלהם הוא גבוה מאוד ואלה הן בנות ברמה ממש טובה.
הניה: ממה שראיתי בשיטות הלמידה בהודו, אלה לא שיטות שלנו.
הניה: הם לומדים שם מגיל 3 כתיבה וקריאה ובשינון.
הניה: זה פשוט מדהים לראות.
הניה: אין דיסלקציה, אין כלום.
הניה: מה שיש, יש קשיים בחשבון, גם בהודו, אבל יש שינון, חזרה ועבודה.
הניה: בזכות תרצה קיבלנו את שש השעות והמורה עושה עם התלמידות את התיווך הזה וזה מאוד קידם אותן.
הניה: היא עושה אתן המון שינון, המון חזרה והמון תיווך והעברה.
הניה: כאשר ראינו כדור, עכשיו הכדור בתמונה.
הניה: לנו זה נראה פשיטה, לעולם המערב, אבל להם זה לא פשיטה כי לא בטוח שהם ראו כדור, וגם אם הם רואות אותו בתמונה, התיווך שלנו הוא פשוט.
הניה: יש לנו עוד שאיפה, ועל זה דיברנו, לעשות פעילות גם עם ההורים.
הניה: לעשות חוגי הורים כדי שבאמת נוכל לחבר.
הניה: אני תמיד מאמינה שיש משולש, יש הורים, ילדים ובית הספר, וכאשר עובדים בצורה מסודרת, אפשר לקדם.
יולי יואל אדלשטיין: בקבוצה של בני מנשה ואתיופיה, כמה הם בני מנשה וכמה מאתיופיה?
הניה: יש לנו 7 אחוזים אתיופיות ו-18 אחוזים בנות מנשה.
יולי יואל אדלשטיין: בשנה הבאה יהיו לך יותר.
מירב: חשוב להדגיש שהאתיופיות הן ילידות הארץ.
צבי קצובר: מבחינת יישובי יש"ע, קריית ארבע היא ישוב עם האינטגרציה הכי גדולה ועם הסיוע הכי קטן שאנחנו מקבלים.
אברהם מיכאלי: רק בקריית ארבע יש עולים בני מנשה?
צבי קצובר: רק בקרית ארבע.
צבי קצובר: באו מכרמיאל, באו מפרדס חנה.
צבי קצובר: הם גרים שתיים-שלוש משפחות בדירה וזה בזמן שכאן תהליך הבנייה מוקפא ואין איפה לבנות ואין איפה לגור.
צבי קצובר: המשפחות גרות בקרוואן, שתי משפחות ביחד וזה בזמן שבכרמיאל מציעים להם דירות, מציעים להם את כל טוב הארץ, אבל הם אומרים לא, רק קריית ארבע כי בקריית ארבע מחבקים אותם, אוהבים אותם, תומכים בהם והם רוצים לבוא לכאן.
אברהם מיכאלי: בעצם הבעיה היא לא בעיה של בית הספר אלא הבעיה היא כלל יישובית.
צבי קצובר: נכון.
מירב: דיברנו על הכשרונות שלהם.
מירב: בזמנו לימדתי אותן לנגן בחליליות והייתה לנו מקהלה נפלאה, וגם את הציור בכניסה, הייתה לנו אומנית שעשתה אותו ביחד אתן.
מירב: גם הציורים שלהן, זה פשוט מדהים.
מירב: הן מאוד מאוד מוכשרות.
מירב: בזמנו רציתי שנעשה את זה דרך המתנ"ס, שהן יקבלו חוגים מוזלים כי בשלב מסוים לא יכולתי לעבוד יותר בהתנדבות.
הניה: אחת מבנות משנה קיבלה פרס מקום ראשון בציור במחוז ירושלים.
הניה: נסענו אתה לפתח-תקווה והיא קיבלה את הפרס.
הניה: זאת אומרת, אנחנו מנסים למצוא את המקורות ואת היכולות שלהן ולחזק אותן, אבל לכל הדברים האלה צריכים לקבל תקציב.
מירב: חייבים להשקיע בהם כי זאת עלייה מצוינת.
זאב אלקין: לגבי שש שעות, זה ברור, אלה הרי שעות חדשות של אולפן במסגרת הרפורמה שהייתה בתוספת השעות.
זאב אלקין: יש כאן גם חטיבת ביניים?
הניה: לא, אנחנו עד כיתה ו'.
זאב אלקין: ביסודי התכוונתם להפעיל, אמנם לא בכל המקומות, תוכנית של שעות נוספות לתלמידים המתקשים.
זאב אלקין: למה זה לא מגיע לכאן?
תרצה יהודה: אני אסביר.
תרצה יהודה: יש את התוכנית לתלמידים מתקשים שנקראת תוכנית משעולים, שמיועדת למינימום שמונה ילדים בקבוצה כאשר מדובר על שעתיים שבועיות לקבוצה כזאת.
תרצה יהודה: השעות האלה הן באמת לתלמידים שפגה זכאותם.
תרצה יהודה: זאת אומרת, זה יכול להיות ילד שעלה לארץ לפני חמש שנים ואלה יכולות להיות גם בנות עולים.
הניה: דיברת על מספר מסוים של שעות?
קריאה: שעתיים שבועיות לקבוצה של 8 ילדים.
תרצה יהודה: שעתיים שבועיות לקבוצה של לפחות 8 ילדים.
תרצה יהודה: זאת נקראת תוכנית משעולים שנבנתה במיוחד עבור אותם תלמידים שפגה זכאותם ועדיין מתקשים בשל היותם עולים או בני עולים.
תרצה יהודה: התוכנית הזאת התחילה לפני שנתיים בכיתות ה'-ו' ובשנת בתשס"ח הורחבה גם לתלמידי כיתות ד'.
תרצה יהודה: היות שמדובר במספרים קטנים ואין קבוצות כאלה, אי אפשר ליצור קבוצה של שמונה ילדים מכל שכבה, אחרי הרצה של התוכנית הזאת במשך שנתיים אנחנו רואים שהיא תוכנית מאוד מצליחה, אנחנו מקבלים משובים מאוד מאוד טובים, יש בכוונתנו, לקראת שנת הלימודים הבאה, להרחיב את התוכנית הזאת, לעשות לה הרחבה נוספת וליצור קבוצות דו-גיליות, ואז זה מאפשר בבתי-הספר האלה, שם יש מעט תלמידים – יש לנו סיפור כזה גם במעלה אדומים למשל עם יוצאי אתיופיה כאשר יש 20 ילדים בכל בית הספר – להרחיב את התוכנית לקבוצות דו-גיליות, ובמקרה שזה אפשרי אפילו תלת-גיליות.
אברהם מיכאלי: זאת אומרת, יהיו שעתיים לכל קבוצה?
תרצה יהודה: שעתיים נוספות.
תרצה יהודה: אם יש לנו קבוצה דו-גילית כאן באלוני ממרה של שמונה בנות, יש מבחן סף שהציון שלהם עונה על הקריטריונים, הקבוצה הזאת של שמונה הבנות תקבל שעתיים עם מורה מקצועית, עם הדרכה בתוך שעות הלימודים ולא בשעות אחר הצהרים.
תרצה יהודה: זה צעד אחד.
מירב: באיזה שעות אחר הצהרים מדובר בתוכנית פלא?
תרצה יהודה: אני לא זוכרת בדיוק את השעות.
תרצה יהודה: נדמה לי שזה שלוש פעמים בשבוע במשך שלוש שעות.
תרצה יהודה: סדר גודל כזה.
קריאה: זאת פעילות לימודית אחרת.
תרצה יהודה: זאת פעילות לימודית אחרת.
יולי יואל אדלשטיין: באיזה סדר גודל מדובר?
תרצה יהודה: אם התוכנית היא 20 שעות, קייטנה של 20 שעות שבועיות במשך שלושה שבועות, זה אומר שישים שעות.
תרצה יהודה: אנחנו מחליטים בהתאם למספר הילדים.
תרצה יהודה: זה עד 20 ילדים בקבוצה.
תרצה יהודה: אם יש לך שתי קבוצות כאלה של שישים שעות, זה 120 שעות.
תרצה יהודה: מדובר בשעות בודדות.
תרצה יהודה: אנחנו עושים את זה בבית שמש ובמקומות אחרים.
נחמיה חנוכה: אני חושב שהעניין של בני מנשה נופל במקום שהקריטריונים לא בדיוק עונים.
נחמיה חנוכה: הצרכים הם צרכים כמו של ילדי עולים אבל כאלה שכבר פגה זכאותם ולכן ההסתכלות צריכה להיות הסתכלות מהמקום האחר, וכך אנחנו מנסים להתמודד.
נחמיה חנוכה: זה נכון לגבי כל רצף הפעילות, כולל הפעילות שאנחנו רוצים לתת או לתקצב עם ההורים ועם המשפחות כי זה לא מתחיל ונגמר בילדים.
תרצה יהודה: לגבי גני הילדים.
תרצה יהודה: השנה העברנו 4 שעות לטובת סיוע לילדי הגנים וזאת בעקבות פנייה שהגיעה אלינו, ואנחנו מוכנים לקראת השנה הבאה להכניס תוכנית קומפדיה.
תרצה יהודה: גם את זה הכנסנו במעלה אדומים ואנחנו מוכנים להכניס גם כאן.
תרצה יהודה: תוכנית קומפדיה היא תוכנית של סיוע באמצעות מחשב ומוכנות לכיתה א' לתלמידים בגני חובה.
מיכאל נודלמן: מה שאת אומרת זה טוב מאוד, אבל אני חושש שבשנה הבאה תאמרו שיש קיצוצים תקציביים והילדים יכולים להישאר בלי שום דבר.
תרצה יהודה: גם זה יכול להיות.
מיכאל נודלמן: ילדים כאלה שהם קצת שונים מכולם, זה לא יכול להיות.
מיכאל נודלמן: אני מדבר על העולים מרוסיה, מברית המועצות, להם יש מנטליות ותרבות אחרת, להם צריך לדאוג.
אברהם מיכאלי: אני רואה שילדי בני המנשה בעצם הפכו חריג בתוך חריג כי גם יהודי אתיופיה איכשהו מתחילים ללמוד איך להתמודד.
אברהם מיכאלי: בוא נאמר שהבעיה היא ארצית, כך שהפתרונות הם גם במשרד החינוך וגם במשרד הקליטה, עליהם אנחנו שומעים כאן, הם פתרונות די מתקדמים כבר.
אברהם מיכאלי: אם אני שומע מראש המועצה כאן שעיקר הריכוז שלהם הוא בקריית ארבע, אין מה לעשות, צריך לתת לזה עדיפות מיוחדת בגלל הריכוז הזה.
אברהם מיכאלי: יכול להיות שצריך למצוא להם נוסחה מיוחדת.
תרצה יהודה: באמת המסגרות העירוניות הן החריגות כי אם עד היום הלכנו לפי מינימום של תלמידים לקבוצה למשל בבית הספר, בכיתה אחת, אנחנו היום מדברים על משהו אחר ואלה החריגות למעשה.
ישראל חאג'בי: בחטיבות הביניים, שם המצב הרבה יותר קשה.
ישראל חאג'בי: בחטיבות הביניים אנחנו מתקשים מאוד ליצור מסגרת המשך לילדים בתיכון כי הם ברמה מאוד מאוד נמוכה.
מיכאל נודלמן: יש ילדים שהם יותר מוכנים ללימודים ויש כאלה שמוכנים פחות, אבל המדינה צריכה לדאוג שהילדים האלה יהיו אזרחים טובים.
מיכאל נודלמן: אנחנו מבקשים שמשרד החינוך ומשרד הקליטה ידאג לכך.
מיכאל נודלמן: לוועדת העלייה והקליטה יש עדת משנה שהיושב ראש שלה הוא זאב אלקין ואני מבקש אותו לבדוק את הנושא.
הניה: העיקרון הזה שילד רק בשנה הראשונה אחרי שהוא עולה לארץ זכאי לתגבור, זה לא מספיק להם.
מיכאל נודלמן: איזה אולפן הם מקבלים?
מירב: אין אולפן.
הניה: אין כאן אולפן.
תרצה יהודה: בכרמיאל היה להם אולפן.
צבי קצובר: המועצה מרימה אולפן באופן פרטי מכסף שאין לה.
נחמיה חנוכה: אנחנו נותנים קצת.
צבי קצובר: ברור, אבל אנחנו מממנים.
נחמיה חנוכה: העניין הוא שהם כבר מספיק שנים בארץ כך שהאולפן לא רלוונטי.
נחמיה חנוכה: ההסתכלות עליהם צריכה להיות אחרת כי הם לא בקריטריונים של עולים.
נחמיה חנוכה: במקום שאפשר, וגם זה מוגבל, כמו למשל כאשר צבי קצובר פנה אלי ואמר שהוא רוצה לעשות אתם משהו בנושא לימוד העברית, מצאנו את הדרך לאתר סכום כסף כדי לסייע למועצה לעשות את זה.
נחמיה חנוכה: זה משהו חריג בתהליך.
מיכאל נודלמן: הם לא יודעים עברית?
נחמיה חנוכה: גם ההורים לא.
צבי קצובר: אני מכיר מישהו שהאבא עולה מברית המועצות היה באולפן שלישי.
צבי קצובר: אני חושב שגם להם זה מגיע.