GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
לאוניד: נולדתי באוקראינה, עליתי לארץ בשנת 1994, אני תלמיד כיתה י' ובאתי לפה כי ההורים שלי החליטו על כך כיוון שהם שמעו מידע טוב על בית הספר הזה.
קריאה: לפני שלושה ימים, ביום חמישי, ערוץ 9, הערוץ שמשדר בשפה הרוסית, קיים דיון גדול על בתי ספר ודי תקף את בית ספר "שבח מופת" היו שם דעות לכאן ולכאן, כבית ספר רוסי, הטענה של חלק מהמשתתפים היתה שילדים שהולכים לבית ספר מהסוג הזה ש-90% בו תלמידים עולים או בני עולים, אחר כך קשה להם להשתלב בצה"ל ובחיים בכלל.
קריאה: זאת היתה טענה אחת וטענה נוספת היתה שיש המון מתח בין התלמידים בתוך בית הספר עצמו, מה שהיה מקובל ברוסיה ביחסים בין ילדים וזה קיים כאן.
קריאה: מה יש לכם להגיד על זה.
תלמיד: אני כבר כמה שנים בבית הספר הזה, אח שלי סיים את לימודיו בבית הספר הזה ועכשיו הוא במערכת הצבאית, לאח שלי וגם לחברים שלו אין להם שום בעיה להשתלב במערכת הצבאית, הם משתלבים יפה מאוד בתפקידים עתודאיים ותפקידים בכירים ביחידות קרביות ומבחינת המתח בבית הספר, אני אישית לא מרגיש שום מתח, אני מרגיש שאני בחברה מאוד תומכת, קל לי להיות בבית הספר הזה, לפני שהגעתי לפה כמעט ולא דיברתי רוסית אז יש פה יתרון ששיפרתי את הרוסית שלי, למרות שרוב הזמן אני מדבר בעברית.
תלמיד: זה בית ספר לכל דבר, בית ספר שמעניק תכנים אקסטרה בחטיבה ומרגיל אותך ללמוד.
תלמיד: חברים שלי שלמדו בבתי ספר מקבילים בראשון לציון היה להם קצת יותר קשה להסתגל לרמה הלימודית בתיכון ולי לא היה את זה.
תלמיד: אני חושב שהשאלה היא למה להגיע לבית ספר כזה, אני הגעתי לכאן כי אח שלי למד פה, אז השאלה למה הוא הגיע, זה לא בגלל שהיתה פה חברה דוברת רוסית, זה בגלל הרמה הגבוהה של בית הספר.
תלמיד: אני לא מכיר הרבה בתי ספר שרוב המורים הם עם תואר שני ומעלה.
תלמיד: בעוד מסגרות שאני נמצא בהם אני עוזר לחברים שלי במתמטיקה ופיזיקה.
תלמיד: זה מה שבאמת חשוב.
תלמיד: ולגבי ההשתלבות בצבא, אח שלי היה מפקד בנ"מ ואני מועמד לאחד הקורסים היותר נחשקים שיש במודיעין אז אני לא חושב שיש פה בעיה.
קריאה: איפה המפגש שלכם עם החבר'ה הישראלים האחרים שלא באו מרקע של הורים עולים או חלק מהם גם עולים, המפגש הראשון הוא רק בצבא או כבר בבית הספר.
לילך פרידמן: כשהגעתי לפה בהתחלה די חששתי כי אני לא יודעת רוסית, ההורים שלי בבית לא מדברים בכלל רוסית.
לילך פרידמן: חששתי מהקטע שאמרו לי שכולם בבית הספר הם רוסים.
לילך פרידמן: חשבתי בהתחלה שזאת תהיה בעיה.
לילך פרידמן: כשהגעתי לכאן ראיתי שזה לא כך, זה מאבד את כל הסטיגמות שיש, בית הספר משולב לגמרי, מסתדרים פה מעולה כולם, ממש לא רואים את ההבדלים האלה.
לילך פרידמן: כולם מרגישים פה ביחד, הקטע של הרוסית ועברית לא מהווה מכשול ליצירת חברויות וקשרים, אני לא רואה בזה בעיה.
תלמיד: זה תלוי באנשים שמגיעים וביחס שלהם.
תלמיד: לכל אחד יש אופי משלו והוא יכול להתייחס בצורה שונה.
קריאה: בהפסקות יש אפשרות לדבר ברוסית?
תלמידה: מדברים גם רוסית וגם עברית.
תלמידה: שפת האם שלי היא עברית למרות שבבית אני מדברת רוסית, אני מדברת עם כולם עברית גם עם אלה ששפת האם שלהם היא רוסית, בבית הספר אני לא מדברת רוסית.
תלמידה: זה כמו בבית ספר ישראלי, לרוב מדברים פה עברית.
ברברה: אני חושבת שהאווירה של הרוסית בבית הספר זה יותר תורם לעולים החדשים, יש תלמידים שהם עולים חדשים, יש לי חברות שהן עולות חדשות וזה עושה להם מעבר יותר מתון לחברה הישראלית.
ברברה: בהתחלה הם נמצאים בסביבה שבה הם יכולים לדבר ולאט לאט להתאקלם וזה תורם לעלייה הרוסית.
תלמיד: רובנו נמצאים במסגרות מקבילות מלבד בית הספר עם חבר'ה ישראלים, ואין הבדלים תרבותיים וחברתיים, אנחנו באותו ראש, מדברים על אותם נושאים.
תלמיד: אין הבדל שאני בא מבית ספר שבח והוא בא מעירוני.
קריאה: השאלה לא צויירתם בחברה הכללית כאיזה רוסים אליטיסטים שמחפשים בתי ספר משלהם ואחר כך משדרים כלפיכם איזה שהיא עויינות.
תלמיד: אני משתתף במסגרות נוספות ויש לי חברים ישראלים, אני לא מרגיש עויינות מאנשים או שמסמנים אותי כאדם שמחפש מסגרת נפרדת.
תלמיד: לא באתי לכאן בגלל הרוסית, באתי לכאן בגלל הרמה.
קריאה: היו לכם התלבטויות לפני שבאתם או שזה היה די ברור?
תלמיד: רוב החברים הולכים לתיכון קרוב לבית ואתה נוסע לתל אביב, זאת התלבטות.
תלמיד: אנחנו מפתח תקווה וזאת באמת התלבטות כי להגיע לכאן צריך לנסוע שעה הלוך ושעה חזור.
תלמיד: אבל שמענו שבית הספר ברמה גבוהה וזה השפיע.
קריאה: אם היה בית ספר כזה בפתח תקווה היו חברים נוספים שלך שהיו לומדים בו?
תלמיד: אם הרמה היתה אותה הרמה והחברה אותה החברה, כי לא משפילים אותך פה ואתה מרגיש שאתה שייך לקבוצה הזאת, אתה לא מישהו מבחוץ.
תלמיד: היתה לנו בעיה להשתלב עם הישראלים ופה אין את הבעיה הזאת.
דב אורבך: השאלה הזאת חוזרת ואני רוצה להתייחס אליה.
דב אורבך: הרבה פעמים באים אלינו בטענה כאילו בית הספר הזה הוא רוסי וטוב לכם פה כי אתם לבד.
דב אורבך: ויש לזה תשובה חד משמעית וברורה אבל אנשים לא רוצים להקשיב לה.
דב אורבך: הדוקטורט שלי בפסיכולוגיה עוסק בהסתגלות ואני אומר לכם שתהליך של הסתגלות של בני אדם מחברה אחת לחברה שניה, מתרבות אחת לשניה, זה תהליך איטי ומתמשך.
דב אורבך: הוא לא לוקח שנה או שנתיים וגם לא חמש, טוב שהתהליך הזה הוא מדורג ולא בנפילה אחת.
דב אורבך: הלוואי וכל הקליטה של העלייה הזאת היתה מדורגת כמו הקליטה בחינוך באמצעות שבח או בבתי ספר אחרים שיש תמיכה ועזרה לעולים.
דב אורבך: זה לא נכון ולא טוב לעשות את זה בבת אחת, מדובר בבני אדם, בתהליך פסיכולוגי איטי ומסובך, ולכן לברכה הענין הזה וכל מי שאומר שאנחנו בועה זה שטויות, טוב שממתנים את התהליך של הקליטה ובסופו של דבר נקלטים מצויין.
דב אורבך: הבוקר היה לנו פה פאנל של בוגרים שלנו שנמצאים עכשיו בצבא, היה תענוג לראות, החדר היה מלא עם חיילים וקצינים מיחידות קרביות, עם כומתות אדומות, באו וסיפרו לתלמידים פה מה קורה בצבא, איך מסתדרים, ככה קולטים עלייה, זה המודל הכי טוב שיש.
תלמיד: לגבי ההתלבטות, אני גר בברקן וזה באמת קשה להפוך את זה לשיגרה, לקום כל בוקר מאוד מוקדם, אני קם ב-5:20 כל בוקר וחוזר מאוחר, במיוחד שרוצים להספיק עוד דברים מלבד רק להיות בבית הספר ולעשות אתה שיעורים, זאת התלבטות מאוד קשה כאשר למשל שיש באריאל אלטרנטיבות, אז זאת התלבטות מאוד קשה.
תלמיד: אני מכיר הרבה מאוד תלמידים שרצו ללכת ל"שבח מופת" אבל בסוף ויתרו על זה בגלל כל הסיבוכים.
תלמיד: אני החלטתי להגיע לפה גם בגלל שאח שלי למד פה ויצא מרוצה מפה ועכשיו הוא השתלב במערכת הצבאית, אז החלטתי שפה זה המקום הנכון.
תלמיד: לתלמידי חוץ העיריות עושות המון בעיות ומבקשות כל מיני אישורים.
קריאה: כל עיריה עושה את הבעיות האלה כי הם רוצים את הטובים אצלה.
קריאה: חוקית אסור להם אבל הם עושים.
דב אורבך: בזה אתם צריכים לעזור לנו.
דב אורבך: חוקית אנחנו בית ספר על איזורי וראש רשות לא יכול לפעול בניגוד לחוק וילדים לא מקבלים תשובה שלילית, הם אומרים תן לי תשובה שלילית ואז אנחנו יודעים מה לעשות, כי יש פרוצדורה שמסדרת את זה, אבל אפילו תשובה שלילית הם לא רוצים לתת כדי שהם לא יוכלו לערער.
קריאה: שמעתי שיש פה ילדים מלוד.
קריאה: ראשי לוד, ראש העיר הקודם והנוכחי מתגאים במערכת החינוך שלהם.
קריאה: אתה אומר לו תשלח לי את הילדים האלה, תעביר אותם אלי, הוא יערים את כל הקשיים כדי שהילדים האלה ישארו אצלו.
קריאה: הוא רוצה לשפר את הבגרויות שלו כלפי משרד החינוך.
דב אורבך: אחוז ההצלחה בבגרויות נחשב על תלמידים על פי מקום המגורים, אני נותן לו פה את הבגרות באחוז גבוה וזה נחשב ללוד.
קריאה: מבחינת בית הספר זה לא נחשב לו.
קריאה: אני בעד החוק והחוק איתכם, אבל הוא נשים אותך כרגע בלוד ונראה מה היית עושה.
דב אורבך: אני אגיד לך מה היא התשובה שאנחנו נותנים לראשי הרשויות וחלק משתכנעים.
דב אורבך: בחולון למשל הוא השתכנע.
דב אורבך: אנחנו אמרנו לו שאנחנו חושבים שילד צריך ללמוד על יד הבית, זה הכי טוב, אם יש לו אלטרנטיבה ראויה.
דב אורבך: אתה רוצה שהילדים ילמדו בחולון, תבנה להם בית ספר שיהיה מתאים לאמביציות שלהם ושל ההורים שלהם.
דב אורבך: אם יהיה בית ספר טוב בלוד הם לא יבואו לכאן.
מיכאל נודלמן: אין ספק שאתם יותר מוכשרים מההורים שלכם, אתם ידועים עברית יותר טוב, אתם יודעים מחשבים יותר טוב, ראיתי את המעבדות שלכם, אני לא למדתי בתנאים כאלה ואני בטוח שההורים שלכם גם לא למדו בתנאים כאלה.
מיכאל נודלמן: איך זה מסתדר בבית?
תלמידה: זאת הסיבה שההורים שלנו שולחים אותנו לפה.
תלמידה: הם לא קיבלו את כל התנאים שאנחנו יכולים לקבל כאן
תלמידה: אז הם רוצים שאנחנו נהיה יותר טובים מהם.
מיכאל נודלמן: אין ספק, אבל אני שואל איך היחס שלכם להורים.
תלמידה: אנחנו מודים להם על זה.
תלמידה: הם גם מדרבנים אותנו שנלמד יותר טוב ונצליח.
מיכאל נודלמן: אני בטוח שההורים רוצים שאתם תהיו כאן, אני שואל איך אתם עוזרים להורים, עם השפה, עם הטכנולוגיות החדשות.
תלמיד: אין ספק שהידע שלנו בתחום העברית והמחשבים הרבה יותר גבוה מאשר של ההורים שלנו ואני בטוח שזה ככה אצל רוב האנשים בארץ בגלל שהתחום הזה הוא מאוד חדש.
תלמיד: ברור שאנחנו עוזרים להורים שלנו אם יש להם קשיים וגם תוך כדי הם לומדים, ההורים שלי יודעים להשתמש במחשב ולגבי העברית אם יש להם טעויות אני מתקן אותם אבל יש להם עברית יחסית טובה.
תלמיד: אצלנו עד לפני שנה ההורים שלי ביקשו ממני לשלם את החשבונות דרך האינטרנט, באיזה שלב נמאס לי ולימדתי אותם להשתמש במחשב.
תלמיד: מחשבים אני יודע יותר טוב אבל בפיזיקה אבא שלי שולט יותר טוב אז הוא עוזר לי.
קריאה: לגבי התוכניות לעתיד, אמנם אתם עוד צעירים, מי מכם היה שולח את הילדים שלו או היה מליץ לאחים הצעירים שלו לבוא לפה?
תלמיד: תלוי מה תהיה הרמה פה בעתיד ומה תהיה הרמה במקום אחר.
תלמיד: אם הרמה תישאר כמו עכשיו שבבתי ספר אחרים הרמה יותר נמוכה אז כמובן שהייתי שולח את הילדים שלי לפה.
תלמיד: המורים נהיים יותר מבוגרים ועוזבים ובאים מורים חדשים, זה לא שהרמה של המורים עולה וההכשרה שלהם נהיית יותר טובה, בשנים שאני לומד פה אני רואה שההכשרה של המורים כאן היא מאוד גבוהה, הם עם תואר שני ושלישי והם יכולים ללמד אותי, הם גם אוהבים את המקצוע שהם מלמדים.
תלמיד: במערכת החינוך המורים נשחקים ופה זה להיפך, הם נהנים ללמד כל פעם מחדש.
תלמיד: הרמה של בית הספר כל הזמן משתנה, אני לא יודע מה יהיה פה מחר, אני שש שנים פה ועברתי את התהליך עם בית הספר, לפעמים הרמה עולה ולפעמים קצת יורדת.
תלמיד: אם בעוד עשר שנים בית הספר יהיה ברמה מאוד מיוחדת ויקום ליד הבית שלי בית ספר יותר טוב מזה אני לא אשלח לכאן.
תלמיד: נכון לעכשיו בית הספר הוא ברמה גבוהה.
קריאה: דיברתם על המורים, יש פה מישהו מכם שהיה חושב לחזור לכאן ללמד?
קריאה: הם למדו לקבל החלטות טובות, הם בוחנים את הפלוסים והמינוסים של כל מצב.
קריאה: בערים שלכם בטח יש לכם חברים, הם מקנאים בכם, רוצים לבוא לפה, מה מונע מהם לבוא חוץ מהסיבה של אלה שגרים רחוק שצריכים לקום מוקדם בבוקר, יש כאלה שגרים קרוב, למה הם לא מגיעים?
תלמיד: ענין של עצלות, כשהגעתי לכאן לא ידעתי שזה בית ספר של עולים, אנשים אמרו שהם לא רוצים לקום מוקדם ולנסוע לכאן, כשהייתי בכיתה ו' מה שעניין אותי זה כדורגל, אבא שלי דירבן אותי ופה המורים עזרו ותמכו בקטע של הלימודים.
תלמיד: חברים שלי עד החטיבה ואפילו עכשיו הם לא משקיעים, הם לא מבינים את החשיבות של הלימודים וזה מה שמונע מהם, כי אם היו יודעים שהרמה פה גבוהה יותר וזה מה שיביא להם את הכלים להצליח בעתיד יכול להיות שהם היו מגיעים לכאן.
קריאה: יש כאן גם תלמידים שהם לא משפחות עולים?
דב אורבך: כ-10%, אבל יש כאלה שההורים עלו בשנות ה-70.
קריאה: יש כאן תנאי קבלה מיוחדים?
דב אורבך: על פי חוקי מדינת ישראל אי אפשר בתיכון למיין ילדים ולכן כל מי שנרשם מגיע, גם ילדים בינוניים מגיעים וגם חלשים מגיעים ואנחנו שמחים עם כולם.
קריאה: יש לך מקום לכולם?
דב אורבך: יש לנו סדר גודל של 5-6 כיתות בשכבה וזה מה שאנחנו פותחים.
דב אורבך: בדרך כלל אנחנו יודעים לווסת את זה וגם יש קשר לא פורמאלי בשכונות הרלוונטיות לנו וילדים יודעים מתי זה מלא ומתי לא.
דב אורבך: אנחנו לא ממיינים ילדים ושמחים על מי שבא.
דב אורבך: הרבה מאוד ילדים מגיעים לכאן אחרי מיון עצמי, הם יודעים שפה יש הרבה שיעורי בית ולומדים עד מאוחר ויש משמעת יותר קשה אז לא כולם באים.
תלמיד: זה מה שמונע מתלמידים אחרים להגיע לפה, פה מחזיקים אותך במסגרת ומוציאים ממך את הכל רק שתלמד, יש כאלה שזה לא מעניין אותם, זה לא מסגרת שמתאימה להם, קל להם יותר במסגרת שיש בה פחות הקפדה.
קריאה: איך אתה מתמודד עם האינטגרציה שכופים עליך?
דב אורבך: לא כופים כי אנחנו מאמינים שזה הדבר הנכון לעשות.
דב אורבך: אחת מהמטרות של מערכת החינוך זה ליצור חברה שיש לה מכנה משותף רחב והאינטגרציה היא כלי ליצור חברה כזאת שאנשים יוכלו לדבר אחד עם השני ויבינו אחד את השני, שיהיה להם איזה שהם ערכים בסיסיים שכולם יאמינו בהם.
דב אורבך: תודה רבה.
זאב אלקין: אנחנו עוברים לשלב של הדיון כאשר הדיון יתנהל בשני מישורים, מישור אחד הוא שאלות והערות בעקבות הביקור ב"שבח מופת" והמישור השני הוא המשך דיון שכבר קיימנו אותו בוועדת המשנה עם אנשי משרד הקליטה ומשרד החינוך על עצם שיתוף הפעולה בין משרדי ממשלה לבין רשתות מהסוג הזה, קראנו להם אז רשתות עולים, הם לא כאלה, אבל הם במידה רבה קיבלו כרטיס זיהוי כזה.
זאב אלקין: אלה הם שני מישורי הדיון.
גילה קלדרון: אני מנהלת המחלקה לחינוך על יסודי בעיריית תל אביב יפו.
גילה קלדרון: בתל אביב ישנם 24 בתי ספר על יסודיים, מ-ז' עד יב', "שבח מופת" הוא אחד מהם.
גילה קלדרון: רוב אוכלוסיית בית הספר אינה מתושבי תל אביב יפו, רק כ-40%-45%, ואנחנו רואים חשיבות רבה מאוד בקיומו של בית ספר כזה, אני חושבת שהוא מהווה דוגמה לקליטת עליה.
גילה קלדרון: בבית הספר הזה כמעט ואין נשירה, תלמידים מתחילים פה ב-ז' וכמעט רובם ככולם מסיימים כיתה יב' עם אחוזי זכאות מאוד גבוהים, אחוז הגיוס לצה"ל הוא מאוד גבוה והייתי שמחה אם בעוד כמה מקומות בארץ היו קמים בתי ספר כאלה שיקלטו בדרך הזאת את האוכלוסיה ויתווכו להם את המעבר והקליטה לחברה הישראלית.
גילה קלדרון: אני חושבת שהבוגרים של "שבח מופת" הם לגאווה לכולנו גם בהשתלבות שלהם בצבא וגם בהמשך בלימודים גבוהים ואני בטוחה שמדינת ישראל תיתרם הרבה מאוד מבית הספר הזה.
גילה קלדרון: כעיר שמשקיעה הרבה כסף בבתי ספר אנחנו רואים בזה מעשה ציוני של עיר מבוססת, מטרופולין שמחזיק בית ספר כזה וזאת התרומה שלנו למדינת ישראל.
גילה קלדרון: בית ספר "שבח מופת" הוא בית ספר לא פשוט ולא קל וזול להחזיק כזה בית ספר אבל הוא חשוב לנו ואנחנו משקיעים בו הרבה מאוד משאבים מתוך אמונה שגם עיר גדולה כמו תל אביב צריכה לתת דוגמה לערים אחרות וגם להשקיע בעתיד של מדינת ישראל.
זאב אלקין: בענין המשאבים, ההקצבה לבית ספר כמו "שבח מופת" חורגת בהשוואה לבית ספר תיכון רגיל, האם אתם משקיעים כאן משהו מיוחד מעבר להשקעה הרגילה?
גילה קלדרון: בהחלט.
גילה קלדרון: אנחנו משקיעים בתיגבור לימודי.
זאב אלקין: את יכולה לתת סדרי גודל של השקעה בתקציב השנתי?
גילה קלדרון: הרבה כסף.
גילה קלדרון: לא ניכנס כרגע לפרטים אבל זה הרבה כסף.
גילה קלדרון: ההשקעה במערכת החינוך התל אביבית היא מעל ומעבר, אין לזה אח ורע במדינת ישראל, אנחנו משקיעים הרבה מאוד כסף במערכת החינוך שלנו וזה גם מותאם לצרכים.
גילה קלדרון: אם יש ילדים שהם חלשים וצריכים עזרה וצריכים סיוע, אין ילד שצריך עזרה וסיוע ולא יקבל.
גילה קלדרון: אין מצב כזה.
זאב אלקין: אני שואל בכוונה, הרי יש פרוטוקול לדיון.
גילה קלדרון: לכן אני לא רוצה לפרסם כאן.
זאב אלקין: לפי החוק את חייבת.
גילה קלדרון: אין לי את זה איתי, אם תרצה אני אתן לך.
אברהם מיכאלי: הוא לא רוצה, אנחנו רוצים.
אברהם מיכאלי: אני אגיד לך למה הוא שואל את השאלה הזאת.
אברהם מיכאלי: אנחנו מברכים אתכם כעיריית תל אביב שמוכנים לטפח את סוג בתי הספר האלה, אבל יחד עם זאת אני לא ידוע אם שמעת על רשת "שובו".
גילה קלדרון: כן, יש בתל אביב גם בית ספר כזה.
אברהם מיכאלי: בדיונים האלה אנחנו נתקלים בעויינות שיש בין רשות ספציפית, אני לא מדבר כרגע על עיריה מסויימת,
גילה קלדרון: לא בתל אביב.
אברהם מיכאלי: השאלה היא איך אתם מתמודדים בתחרות בין בתי הספר הכלליים בעיר שהם אומרים למה אתם נותנים ל"שבח מופת" עזרה כזאת ולא לנו.
גילה קלדרון: אין אצלנו דבר כזה.
גילה קלדרון: יש סולידריות בין בתי הספר, המנהלים עובדים בשיתוף פעולה.
אברהם מיכאלי: אני לא מאמין לסולידריות הזאת, מי שיכול לקבל תקציב נוסף לפתח מעבדה של רובוטיקה איך הוא יקבל את זה אם את נותנת ל"שבח מופת", איך אתם מתגברים על זה?
דלית שטאובר: אני מפקחת משרד החינוך.
דלית שטאובר: אני מפקחת העיר תל אביב יפו, אני אחראית על כל בתי הספר העל יסודיים בתל אביב יפו.
דלית שטאובר: תל אביב יפו עובדת בדגם מאוד מיוחד של צוות עיר, של שיתוף פעולה בין הרשות המקומית למשרד החינוך, של איגום משאבים לאותה קופה של המשרד ושל הרשות עם חלוקה שווה ושקופה לפי צרכי בתי הספר ולכן לא יכול להיות המצב שאתה מתאר אותו.
דלית שטאובר: מאחר וגילה מצטנעת אני כאשת משרד החינוך יכולה לומר שהעיר תל אביב שמה בקופת החינוך קרוב ל-50% ממשאביה לחינוך.
דלית שטאובר: בעיר תל אביב המקום של משרד החינוך הוא חצי ושל העיר חצי, זה סדר הגודל.
זאב אלקין: ובבית ספר כזה?
דלית שטאובר: בית ספר כזה הוא אחד מכלל בתי הספר.
דלית שטאובר: האוכלוסיה שפגשתם ב"שבח מופת" והייחודיות של בית הספר היא באה פה מאוד לידי ביטוי אבל "שבח מופת" הגדולה שלו והאטרקטיביות שלו היא בזה שהוא קודם כל בית ספר בעיר תל אביב יפו והוא עובד מול אותם קדימויות חינוכיות של כל שאר בתי הספר בתל אביב יפו ועם אותם יעדים כאשר הוא מחזק ומתגמל על פי צרכי האוכלוסיה.
דלית שטאובר: זה משהו שאנחנו דורשים במקום אחר וכאן זה בא לידי ביטוי במדעים שהאוכלוסיה דורשת את זה וצריכה לקבל מענה כזה לכלל האוכלוסיה מה שבבית ספר אחר רק קבוצה דורשת את זה וזה בא לידי ביטוי במה שדב הזכיר בצורה כל כך מפורטת במתן מענה, יש פה תוכניות מיוחדות שהייתי רוצה שדב ירחיב עליהן בהמשך, לחיזוק השורשים, למורשת היהודית, הישראלית, לתת השלמה למה שהילדים אולי לא חווים בבית, לקשור אותם למדינת ישראל ולמחוייבות שלנו כאן, מצד אחד שיהיה אזרח משכיל, תרבותי שיוכל להתחרות בגלובליזציה, אבל גם שיראה את עצמו קשור למדינת ישראל ואוהב את מדינת ישראל.
זאב אלקין: אני אסביר למה שאלתי דווקא בתחילת הדברים של גילה שהיתה מעדיפה לראות עוד בתי ספר כאלה במקומות אחרים, אחת מהשאלות הראשונות שיעלו במקומות אחרים זה איזה סדר גודל השקעה מצד העיר זה דורש מעבר להשקעה השוטפת.
גילה קלדרון: כמו שמשקיעים בכל בית ספר.
גילה קלדרון: בענין הזה כל בית ספר על יסודי יודעים בדיוק כמה הוא צריך לעלות, מה עולה ההשקעה, לא יתכן שבעיר מסויימת יזניחו בית ספר אחד ויטפחו בית ספר אחר.
גילה קלדרון: איפה שזה יוקם עצם ההחלטה להקים כזה בית ספר היא מספיקה, זה לא צריך בפריפריה הקרובה, זה צריך להיות רחוק, מחיפה לא יכולים להגיע אלינו, מבאר שבע לא יכולים להגיע אלינו, כאלה מרחקים שהוא ישרת פריפריה מספיק רחבה ואפשר מבחינת משאבים אם יש בעיה ניתן לפנות למשרד החינוך, יש היענות לצרכים.
גילה קלדרון: אם הרשות היא קטנה וענייה או בעייתית ובמצוקה זה לא מקום להשוואה, להקים בית ספר יודעים כמה זה עולה.
גילה קלדרון: אם יש לבית הספר תלמידים הוא יכול להתקיים, אם יש צרכים מיוחדים אז המדינה צריכה להתגייס במקום הזה.
גילה קלדרון: בתל אביב בגלל שזאת עיר גדולה ויש לה אפשרות אנחנו תומכים בבית הספר.
גילה קלדרון: בגלל זה לא צריך להחליט שלא מקימים בית ספר במקום אחר, כי בתל אביב זה עולה כך וכך, בית ספר אפשר להקים בכל מקום כי יש מדינה ויש תקציב ויש משרד החינוך ואם צריך עוד אז משיגים עוד תקציבים.
גילה קלדרון: זה לא צריך לרפות את ידינו אם אנחנו מאמינים בגישה.
גילה קלדרון: אני לא ראיתי את התוכנית בערוץ 9 אבל אני מכירה את הגישה שאומרת שזה גטו ואני מאוד מחזקת את הגישה של דב.
גילה קלדרון: אני באה מסינגלובסקי אז אני מכירה את הימים של סינגלובסקי שעמדו בתור ובאו בחמש בבוקר כדי לקבל מספר להירשם, אני הייתי שם בימים האלה ואני הייתי גם בימים שסיגלובסקי קלט עליה ואני התעקשתי גם בסינגלובסקי שאנחנו נקלוט אותם בכיתה מיוחדת.
גילה קלדרון: הם היו אצלנו בכיתה של עולים ורק בשלב הרבה יותר מאוחר הצלחנו להכניס אותם לכיתות הרגילות, כי אם הכנסת אותם ישר לכיתה רגילה הכנסת ילדים שלא ידעו את השפה וזה היה נסיון מועד מראש לכישלון וכשהם היו בכיתה ויכולת לתחזק אותם ולתגבר אותם, היו להם דומים שהתמודדו עם אותן בעיות ואותן מצוקות ואחר כך אחרי שהם התחזקו, גיבשו לעצמם זהות והרגישו יותר בטחון עצמי, שלטו בשפה, החממה הזאת זה לא גטו, זאת חמה שמאפשרת לילדים האלה לצמוח ולהתחזק ואחר כך לפרוח.
זאב אלקין: נמצא איתנו מר אודי בהט שהוא אחראי על קליטת תלמידים עולים במשרד החינוך.
זאב אלקין: גילה אמרה שהיא חושבת, בתשובה לשאלה אם צריך מתכונת כזאת של קליטה או לא, שזאת הקליטה הנכונה, קליטה בכיתה מיוחדת אם זה לא בית ספר מהסוג הזה, של ילדים עולים שיהיו שם ביחד בשלבים הראשונים.
גילה קלדרון: אני אמרתי שהקליטה הראשונה צריכה להיות במסגרת מוגנת, בין אם זאת כיתה או זה בית ספר, בתל אביב יש גם מתכונת של אולפן שהיא מאוד מצליחה ויש לנו הוכחות שהילדים לא נושרים, הילדים מתחזקים ורק בשלב יותר מאוחר אם רוצים לשלב אותם בבית ספר שהוא לא כמו שבח, אפשר אחרי שנה שנתיים לשלב אותם בכיתות רגילות, אבל קודם כל ברוב המקרים זה מועד לכישלון ואנחנו היום רואים את זה עם ילדים אתיופיים.
גילה קלדרון: אם פותחים להם מסגרות שיודעות לתת להם מענה לצרכים,
קריאה: אין בתל אביב אף ילד אתיופי הוא עולה חדש.
גילה קלדרון: אתיופים הם עולים חדשים הרבה זמן.
זאב אלקין: זאת עוד נקודה לדיון המתמשך בינינו לבין משרד החינוך כבר כשנה וחצי מאז הוקמה הוועדה, שאנחנו סברנו ובאחת הישיבות הראשונות קיבלנו החלטה ופנינו למשרד החינוך בקשה לעודד אולפנים לחצי שנה ראשונה וזה קורה לאט לאט אבל קורה וגם בקשה לעודד בתי ספר או כיתות מיוחדות לקליטת עולים וזה חוזר לאותה נקודה ואומרת את זה כאן האחראית על החינוך התיכוני בעיריית תל אביב.
אודי בהט: ברוב המקרים מי שאחראי על הנושא הזה זאת הרשות המקומית ולא משרד החינוך.
אודי בהט: אם רשות מקומית מפנה ילדים לבית ספר קולט עלייה זה במסגרת סמכותה.
אודי בהט: גם בתל אביב עולים חדשים נמצאים בשאר בתי הספר בפיזור לא פחות מאשר בשאר המקומות בארץ.
דלית שטאובר: הדגשתי את זה שבתל אביב התלמידים בוחרים את בית הספר ולא בית הספר את התלמידים ואנחנו מאוד מאמינים בזה, אבל במקומות שיש קבוצה קטנה, התיקצוב של העולים הוא פונקציה של מספר ילדים, אם אין לך קבוצה מינימלית אתה בהכרח תלוי בטוב ליבו של המנהל לגייס את המשאבים ואז אין מענה הולם מבחינת שפה ומבחינת ליווי להצלחה בבגרות.
דלית שטאובר: אני יודעת שהמנהלים שלנו שהם אנשים מאוד ערכיים, הם הופכים עולמות שהילדים יקבלו גם כשהם לא קבוצה כזאת, אבל זה משאיר בתי ספר במצבים בלתי אפשריים מול צרכים שלא מתוקצבים וזאת האחריות שלנו כמדינה.
גילה קלדרון: בתל אביב יש אולפן עולים שאודי בהט שותף שלנו באולפן הזה יחד עם אלכס המפקח, בתיכון ביאליק רוגוזין מחטיבת הביניים ואם תרצו נשמח לארח אתכם, כי אני חושבת שזה בית ספר מרתק לכשעצמו עם כל האוכלוסיה שהוא קולט, האולפן מאוד מצליח ותלמידים אחרי האולפן יכולים לבחור לאן הם רוצים ללכת ללמוד.
גילה קלדרון: חלק באים ל"שבח מופת", חלק מתפזרים בעיר, אבל יש להם כבר איזה בסיס של אולפן.
זאב אלקין: כמה זמן פועל האולפן?
גילה קלדרון: משנת 1991.
אודי בהט: יש לנו גם בבת ים ובחולון.
אודי בהט: האולפן בתל אביב הוא לחצי שנה, שני מחזורים בשנה, אבל השחרור הוא על פי כשירות לשונית.
זאב אלקין: אנחנו כן רוצים לבוא לסיור כי אנחנו מנסים לשכנע את משרד החינוך לעשות את זה ברמה הארצית.
אנג'לה סקלאר: אני רוצה לציין נקודה אחת, אנחנו כרגע עושים עם האגף לתלמידים עולים של משרד החינוך פרוייקט שנקרא זהות יהודית ישראלית, שזה פרוייקט ארצי שמיועד לעזור לתלמידים עולים בחטיבה העליונה לבנות את זהותם כאזרחים בארץ תוך כדי זה שאנחנו מתמקדים ברוב הבעיות.
אנג'לה סקלאר: הרבה בתי ספר נענו לבקשתם של המפקחים של האגף ושלחו את הטפסים שהם כן מעוניינים לקיים את הסדנאות האלה.
אנג'לה סקלאר: כשבאתי ל"שבח מופת" לדבר על הסדנאות וסך כל ההקצבה שלנו היתה עשר קבוצות ברמה הארצית, סגנית המנהל אמרה לי תעשי אצלי את כל עשר הקבוצות.
אנג'לה סקלאר: כאן כל הצוות, כל ההנהלה לוקחים כל משאב שאפשר, מברכים עליו ועושים איתו כמיטב יכולתם.
לנה רחוטין: אני מנהלת מרכז אומניות בבית הספר "שבח מופת" ומנהלת שכבה.
לנה רחוטין: אני שמחה שמארגנים בבית הספר שלנו את המפגש הזה, כי דווקא כאן ניתן ללמוד לא רק על הצלחתם של תלמידים, כאן ניתן ללמוד דברים על לימוד מורשת ושורשים, על חיזוק הזיקה הישראלית של התלמידים לחברה הישראלית.
לנה רחוטין: בתשובה לשאלתך לגבי השתלבותם של התלמידים בחברה הישראלית ובשירותם בצבא, אחוז התלמידים שלנו המתגייסים לצבא הוא גבוה ביותר, יותר מ-90% מהבוגרים שלנו מתגייסים לצבא והרבה מהם משרתים ביחידות קרביות.
זאב אלקין: מה הדינמיקה של הנתון הזה בשנים האחרונות ?
דב אורבך: עולה.
דב אורבך: אנחנו במגמת עליה.
דב אורבך: הממוצע הארצי הוא סביב 70.5% מכל שנתון, אנחנו השנה עמדנו על 89.5%.
קריאה: גם תלמידי המגמה לאומנות הולכים לצבא?
לנה רחוטין: אין לנו מגמה רשמית, אבל הולכים.
לנה רחוטין: יש לנו מרכז אומנויות וכולם מתגייסים.
דלית שטאובר: בתל אביב הנתונים של בתי הספר לאומנויות הם גבוהים ביותר.
גילה קלדרון: מבית ספר לאומנויות בתל אביב מתגייסים 90% מהתלמידים.
ריקי קובריגרו: אני בבית ספר שבח כבר 22 שנה, הייתי גם בשבח הישן וגם בשבח החדש.
ריקי קובריגרו: אחד הדברים שאותי עדיין מרגשים זה לקבל את הילדים בבוקר כשהם באים לפה עם מוטיבציה גדולה מאוד, מגיעים לכאן מכל רחבי הארץ והרבה פעמים זה בא על חשבון מחיר חברתי די כבד שהם משלמים באיזור שהם גרים בו ואחת השאלות שאני שואלת אותם היא האם זה כדאי, זה שווה, והתשובה שלהם היתה כן.
ריקי קובריגרו: לגבי הגיוס לצה"ל, הרבה דיברו על הצד הפדגוגי והציונים אבל אני חושבת שדבר ראשון אנחנו עושים עבודה קשה אבל מאוד מבורכת דווקא בצד הערכי, בצד של הזהות.
ריקי קובריגרו: בית ספר שבח הוא אחד מבתי הספר בתל אביב שעובד באופן אורכי עם כיתות ז' עד יב' עם תוכנית שדב בנה בקשר לזהות יהודית ישראלית שבנויה משלושה חלקים, ארץ ישראל מדינת ישראל ועם ישראל וקיבלנו משובים נהדרים מהתלמידים על התוכנית הזאת.
ריקי קובריגרו: אני יודעת מתוך הצגת הנושא בפני בתי ספר אחרים, שהם היו שמחים לאמץ את התוכנית הזאת.
זאב אלקין: אתה יכולה לספר איך זה קרה, שלב המעבר, איך בית ספר שבח כפי שהוא היה הפך לבית הספר במתכונת הזאת, איך הנהלת בית הספר אז קיבלה את ההחלטה ולמה ומה קרה בתהליך בשנים הראשונות.
דב אורבך: אני חושב שעל השאלה הזאת אני צריך לענות.
זאב אלקין: אני הבנתי שאתה יחסית חדש פה ולכן לא שאלתי אותך.
דב אורבך: אני למדתי את השורשים לעומק כחלק מהתפקיד שלי.
דב אורבך: בית הספר הזה היה בית ספר מקצועי שהלך וירד ברמה שלו ובמספר התלמידים מפני שלימדו פה מקצועות שהיום עובדים בהם ערבים מהשטחים.
דב אורבך: מסגרות, פחחות, נגרות, איזה יהודי ישראלי היום הולך ללמוד מקצוע כזה.
דב אורבך: ולאט לאט הלך בית הספר והידרדר והגיעו לכאן תלמידים פחות טובים.
דב אורבך: וכשנפתחו שערי ברית המועצות הגיעו לכאן המוני עולים ובשנת 1991 הגיעו 195 אלף עולים בשנה.
דב אורבך: כמות כזאת של אנשים זה משבר מבחינת המדינה הקולטת ואז בית הספר הזה הבין שהמשבר הזה הוא מנוף להתפתחות.
דב אורבך: היתה פה מנהלת שהיום היא מנהלת בית הספר היהודי במקסיקו, רבקה צוף, היא הבינה שזאת הזדמנות לשנות את בית הספר והיא קיבלה מורים שחלק גדול מהם היו התלמידים של יאשה במוסקבה והתלמידים האלה באו לכאן עם ההורים ואמרו אנחנו נלמד פה, אבל תלמדו את מה שאנחנו רוצים.
דב אורבך: אמרו ההורים שבאו מברית המועצות ואמרו, אנחנו רוצים פיזיקה ומתמטיקה ומדעים ותרבות.
דב אורבך: קומבינציה של תרבות ומדעים זה מה שיהיה פה.
דב אורבך: ומופת בהגדרה זה מדעים ותרבות.
דב אורבך: כך זה לאט לאט התחיל לעבוד והתלמידים שהגיעו לכאן היו יותר ויותר תלמידים מברית המועצות לשעבר והם משכו איתם מורים והיום בצוות המורים 80 מתוך 150 המורים הם מברית המועצות לשעבר ונבנה כאן בית ספר שהיום אתם רואים אותו.
זאב אלקין: כמה תלמידים יש בסך הכל היום?
דב אורבך: סך הכל יש כ-1,300 תלמידים מכיתה ז' עד יב' והם ישראלים לכל דבר.
דב אורבך: באוריינטציה של הילדים שראיתם פה, וזאת היתה קבוצה מקרית שנאספה, הם חושבים כמו ישראלים, הם חושבים על הצבא, הם לא חושבים האם להתגייס או לא אלא הם מתלבטים לאיזה יחידה ללכת.